Förslag till avgörande av generaladvokat Léger föredraget den 16 november 1995. - Brottmål mot Gianfranco Perfili. - Begäran om förhandsavgörande: Pretura circondariale di Roma - Italien. - Etableringsfrihet - Frihet att tillhandahålla tjänster - Domstolsförfarande - Diskriminering. - Mål C-177/94.



Rättsfallssamling 1996 s. I-00161



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Frascati, har inom ramen för en begäran om förhandsavgörande begärt att domstolen skall uttala sig om två frågor som rör tolkningen av artiklarna 3, 5 och 6 i EG-fördraget samt av artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950 (nedan kallad "den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna").

2 Dessa frågor har uppkommit i samband med att åtal väcktes av åklagarmyndigheten mot Gianfranco Perfili vid Pretura circondariale di Roma.

3 Den nationella domstolen har tillhandahållit följande uppgifter beträffande bakgrunden och de tillämpliga bestämmelserna i målet.

4 Den 30 juli 1991 gav ställföreträdare för Lloyd's of London, som är en civilrättslig juridisk person, en allmän fullmakt (power of attorney) till Gabriele Alliata. Enligt lydelsen av denna handling fick denne agera för Lloyd's of Londons räkning såsom svarande eller kärande vid varje slag av italiensk domstol.

5 Den 25 maj 1994 gav Gabriele Alliata en särskild fullmakt till en försvarare för att väcka talan om enskilt anspråk i ett brottmål som anhängiggjorts mot Gianfranco Perfili.

6 Vid den italienska brottmålsdomstolen uppkom frågan om huruvida talan om enskilt anspråk borde avvisas. Enligt den nationella domstolen var Gabriele Alliata inte behörig att agera i målet. Enligt artikel 78 i den italienska straffprocessordningen (nedan kallad "CPP") avseende villkoren för väckande av talan om enskilt anspråk måste nämligen varje person som agerar såsom ombud för en person som har utsatts för brott och som vill framställa enskilt anspråk inom ramen för ett brottmål upprätta en särskild fullmakt avseende väckande av sådan talan. Den fullmakt som har upprättats den 30 juli 1991 innebär enligt den hänskjutande domstolen inte att Gabriele Alliata har fått en särskild fullmakt för att väcka talan om enskilt anspråk i det av den italienska åklagarmyndigheten anhängiggjorda brottmålet mot Gianfranco Perfili.

7 Efter att ha konstaterat att det finns skillnader mellan de engelska och de italienska straffprocessuella reglerna i fråga om brottsoffers rättsliga ställning vid brottmålsdomstolar samt att ett engelskt offer som inte har kännedom om de gällande italienska nationella reglerna på grund av dessa skillnader måste anses vara missgynnat jämfört med ett italienskt offer, drog den hänskjutande domstolen den slutsatsen att dess nationella lag innebar en klar diskriminering av engelska medborgare. Lagen stred därmed mot artiklarna 3, 5 och 6 i EG-fördraget samt mot artikel 6 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna.

8 Den nationella domstolen har likväl ansett att det råder tvekan om hur artiklarna 3, 5 och 6 i EG-fördraget samt artikel 6 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna bör tolkas och har därför ställt följande frågor till domstolen för förhandsavgörande:

"1. Strider artikel 78 i den gällande italienska straffprocessordningen mot bestämmelserna i artiklarna 3, 5 och 6 i Romfördraget genom att den innebär att en medborgare i en medlemsstat - i det förevarande fallet en engelsk medborgare som blivit utsatt för brott och som vill väcka talan om enskilt anspråk i ett brottmål - måste upprätta en särskild rättslig handling som inte är föreskriven i hans nationella rättsordning, nämligen en särskild fullmakt för att väcka talan om enskilt anspråk och som är överflödig enligt engelsk rätt eftersom den kan omfattas av en allmän fullmakt att företräda någon i rättsliga angelägenheter (power of attorney)?

2. Strider den ovan nämnda artikel 78 mot artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950, och är denna tillämplig i det förevarande fallet?"

Den första frågan

9 Av en fast rättspraxis framgår att domstolen inte är behörig att inom ramen för ett förfarande som inletts med stöd av artikel 177 i fördraget pröva om en nationell bestämmelse är förenlig med gemenskapsrätten.(1) Den italienska domstolens begäran bör dock tolkas som en begäran om att domstolen skall uttala sig om tolkningen av de artiklar i fördraget som den första frågan hänför sig till, för att den nationella domstolen själv skall kunna bedöma huruvida de omtvistade bestämmelserna är förenliga med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna.

10 Kommissionen och Gianfranco Perfili har hävdat att den hänskjutande domstolen har underlåtit att i sitt beslut ange bakgrunden och de tillämpliga bestämmelserna som frågorna hänför sig till. Kommissionen och Lloyd's har ifrågasatt relevansen av frågor som är grundade på en felaktig tolkning av den nationella rätten. Kommissionen och Gianfranco Perfili har på olika grunder yrkat att denna fråga skall avvisas. Kommissionen har med stöd av domarna av den 16 juli 1992 i målen Lourenço Dias(2) och Meilicke(3) hävdat att den ställda frågan uppenbarligen inte har någon relevans för att lösa tvisten eftersom den nationella domstolen har gjort en oriktig tolkning av nationell rätt. Kommissionen har följaktligen yrkat att domstolen skall avvisa den ställda frågan eller förklara att det inte finns anledning att döma i saken. Gianfranco Perfili har för sin del åberopat domen av den 26 januari 1993 i målet Telemarsicabruzzo m.fl.(4) och beslutet av den 19 mars 1993 i målet Banchero(5) och av dessa dragit den slutsatsen att domstolen inte har någon möjlighet att göra en tolkning av gemenskapsrätten som är ändamålsenlig för tvistens avgörande, på grund av att bakgrunden och de tillämpliga bestämmelserna som de ställda frågorna hänför sig till inte tillräckligt har redovisats. Frågan skall på grund härav avvisas.

11 Det är sant att det i beslutet om hänskjutande lämnas mycket få uppgifter om det faktiska och rättsliga sammanhanget för målet vid den nationella domstolen. Att klargöra bakgrunden och de tillämpliga bestämmelserna till vilka den ställda frågan hänför sig är emellertid nödvändigt i många fall och särskilt på områden vilka såsom konkurrensrätten kännetecknas av komplicerade faktiska och rättsliga förhållanden. Detta har konstaterats av domstolen i samband med beslutet av den 26 april 1993 i målet Monin Automobiles(6). Detta krav bör dock, enligt min uppfattning, av två viktiga skäl gälla generellt inom alla områden.

12 För det första kan inte någon effektiv hjälp ges den nationella domstolen om Europeiska gemenskapernas domstol inte kan förstå innebörden och den verkliga beskaffenheten av det rättsliga problem som den förstnämnda domstolen står inför.

Detta har konstaterats av domstolen vid ett mycket stort antal tillfällen och på ett särskilt uttryckligt sätt i den ovan nämnda domen i målet Lourenço Dias:

"den samarbetsanda som bör prägla förfarandet för meddelande av förhandsavgörande innebär även att den nationella domstolen för sin del skall ta hänsyn till den uppgift som anförtrotts Europeiska gemenskapernas domstol, nämligen att lämna ett bidrag till medlemsstaternas rättsskipning och inte att avge rådgivande utlåtanden över allmänna eller hypotetiska frågor ...

Det är med hänsyn till denna uppgift som domstolen anser sig inte kunna pröva en fråga som har uppkommit vid en nationell domstol, i synnerhet ... när den tolkning av gemenskapsrätten eller den prövning av en gemenskapsrättslig bestämmelses giltighet som den nationella domstolen har begärt inte har något samband med föremålet för, eller den verkliga beskaffenheten av, tvisten vid den nationella domstolen ...

... för att göra det möjligt för Europeiska gemenskapernas domstol att göra en ändamålsenlig tolkning av gemenskapsrätten är det [nödvändigt] att den nationella domstolen innan den hänskjuter frågorna redovisar de faktiska omständigheterna i målet och klargör de frågor som enbart är att bedöma enligt nationell rätt ... Likaså är det nödvändigt att den nationella domstolen förklarar av vilka skäl den anser att det är nödvändigt att få sina frågor besvarade för att kunna avgöra tvisten ...

Förfogar domstolen över dessa uppgifter, har den möjlighet att kontrollera om den begärda tolkningen av gemenskapsrätten har något samband med föremålet för, eller den verkliga beskaffenheten av, tvisten vid den nationella domstolen. Visar det sig att den ställda frågan uppenbart saknar relevans för lösningen av denna tvist, skall domstolen förklara att det inte finns anledning att döma i saken."(7)

13 För det andra har domstolen dessutom förklarat att förfarandet enligt artikel 177 i fördraget inte enbart utgör en dialog mellan två domstolar. I en dom av den 1 april 1982 i målet Holdijk m.fl. har domstolen klart angett att detta förfarande även skall utgöra ett medel för alla de medlemsstater vilkas lagstiftning kan komma att bli förändrad genom tillämpningen av gemenskapsrätten att göra gällande sina åsikter i de frågor avseende tolkning eller giltighet som en nationell domstol har ställt(8):

"den information som tillhandahålls i besluten om hänskjutande skall inte endast göra det möjligt för domstolen att lämna ändamålsenliga svar utan även att ge såväl medlemsstaternas regeringar som berörda parter möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 20 i protokollet om stadgan för Europeiska ekonomiska gemenskapens domstol. Det ankommer nämligen på domstolen att se till att denna möjlighet säkerställs, med beaktande av den omständigheten att det enligt ovannämnda bestämmelse endast är besluten om hänskjutande som delges de berörda parterna."

Domstolen har vidhållit denna ståndpunkt i två nyligen meddelade beslut av den 23 mars 1995 i målet Saddik(9), och av den 7 april 1995 i målet Grau Gomis m.fl.(10).

14 Jag skall nu undersöka om beslutet om hänskjutande i det förevarande fallet uppfyller de krav som har uppställts i domstolens rättspraxis. Detta för att kunna avgöra om det finns anledning att avvisa denna fråga, förklara att det inte finns anledning att döma i saken, eller anta en annan lösning.

15 Den nationella domstolen har som vi sett inte varit särskilt tydlig i sin motivering av beslutet om hänskjutande och den tillhandahåller få uppgifter om bakgrunden och de tillämpliga bestämmelserna i målet. Vad gäller bakgrunden förefaller det mig som om målets beskaffenhet inte är sådan att den förtjänar några större utläggningar. Vad beträffar de tillämpliga bestämmelserna vill jag framhålla att även om den hänskjutande domstolen har tillhandahållit några uppgifter om innehållet i de nationella bestämmelserna, så är dessa inte så fullständiga att det är möjligt att identifiera vilka de gemenskapsrättsliga bestämmelser är som de nationella bestämmelserna eventuellt skulle stå i strid med.

16 Vidare har kommissionen och Gianfranco Perfili hävdat att den nationella domstolen antingen har gjort en felaktig tolkning av nationell rätt eller har åberopat en nationell bestämmelse som inte är relevant i målet. Gianfranco Perfili menar således att artikel 78 i CPP, som har åberopats av den nationella domstolen, inte reglerar frågan om väckande av talan om enskilt anspråk, utan i stället räknar upp de formkrav som gäller för ingivande av den skriftliga handling genom vilken talan om enskilt anspråk väcks (denna skall till exempel innehålla advokatens efternamn och förnamn samt uppgift om fullmakt för advokaten).(11) Gianfranco Perfili har däremot inte, i motsats till kommissionen i dess skriftliga yttranden, bestridit att det enligt italiensk rätt finns en sådan skyldighet i fråga om en särskild fullmakt som den hänskjutande domstolen har beskrivit.

17 Det ankommer inte på domstolen att uttala sig om huruvida den nationella domstolen har gjort en felaktig bedömning av nationell rätt. Enligt en fast rättspraxis(12) grundar sig nämligen artikel 177 i fördraget på en klar kompetensfördelning mellan de nationella domstolarna och Europeiska gemenskapernas domstol. Av själva arten av detta förfarande - som av domstolen har definierats som en mekanism för ett direkt(13), nära(14) och ömsesidigt(15) samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna - följer att både domstolen och de nationella domstolarna har motsvarande och i lika mån ömsesidiga skyldigheter. För att kunna lämna ett svar som är ändamålsenligt för lösningen av en tvist måste domstolen kunna förstå gränserna för och innebörden av den rättsliga fråga som den nationella domstolen står inför.

18 Det förefaller mig som om det inte går att avvisa detta yrkande, eftersom den hänskjutande domstolen har tillhandahållit ett minimum av uppgifter som gör det möjligt för domstolen att identifiera den gemenskapsrättsliga bestämmelsen i fråga. Jag anser det inte heller vara nödvändigt att förklara att det inte finns någon anledning att döma i saken, eftersom det av de uppgifter som har lämnats till domstolen inte framgår att den ställda frågan uppenbart saknar relevans för lösningen av tvisten. Eftersom den nationella domstolen inte närmare har redogjort för bakgrunden och de tillämpliga bestämmelserna i detta mål, bör man dock, för att undvika att meddela ett utlåtande som enbart är rådgivande, iaktta vissa begränsningar när det gäller frågan.

19 Jag föreslår således att domstolen skall tillämpa följande lösning, som den redan tidigare har använt, bland annat i domen av den 21 september 1983 i målet Deutsche Milchkontor m.fl.(16).

"De uppgifter som har lämnats i besluten om hänskjutande angående innehållet i de relevanta bestämmelserna i nationell rätt gör det inte möjligt för domstolen att tillhandahålla ytterligare riktlinjer för tolkningen av gemenskapsrätten i detta avseende."

20 Med hänsyn till de skäl som har redovisats för beslutet och till frågans utformning borde den sistnämnda omformuleras enligt följande. Strider det mot artikel 6 i fördraget att en medlemsstat ålägger medborgare i andra medlemsstater vilka har utsatts för brott och vill framställa enskilda anspråk inom ramen för ett brottmål att förete en särskild fullmakt för att väcka sådan talan?

21 Principen om de nationella processordningarnas självständighet bör medföra att domstolen besvarar denna fråga nekande. Det måste nämligen konstateras att det i de uppgifter som den hänskjutande domstolen har tillhandahållit inte finns något som gör det möjligt att konstatera att de omtvistade nationella bestämmelserna i fråga om rättsligt skydd utgör en enligt artikel 6 i fördraget förbjuden diskriminering.

Den andra frågan

22 Den hänskjutande domstolen har begärt att domstolen skall tolka en bestämmelse i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Denna konvention ingår inte bland de rättsakter som domstolen är behörig att tolka med stöd av artikel 177 i fördraget. Genom konventionen inrättas dessutom ett självständigt skyddssystem för dessa rättigheter och friheter, enligt vilket en särskild domstol skall vara behörig.

23 Jag föreslår följaktligen, då det i detta mål inte går att klarlägga vilken grundläggande rättighet som särskilt skulle vara tillförsäkrad skydd genom en av bestämmelserna i fördraget, att domstolen förklarar att det inte finns någon anledning att meddela något avgörande till följd av den andra frågan i begäran om förhandsavgörande.(17)

24 Sammanfattningsvis vill jag på grund av de ovan redovisade övervägandena föreslå att domstolen besvarar den första frågan från Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Frascati enligt följande:

"Artikel 6 i EG-fördraget skall tolkas på så sätt att det i ett sådant fall inte strider mot denna artikel att en medlemsstat ålägger medborgare i andra medlemsstater som har utsatts för brott och vill framställa enskilda anspråk inom ramen för ett brottmål att förete en särskild fullmakt för att väcka en sådan talan."

(1) - Se särskilt dom av den 6 oktober 1970, Grad (9/70, Rec. s. 825, punkt 17), och av den 8 juni 1971, Deutsche Grammophon (78/70, Rec. s. 487, punkt 3).

(2) - C-343/90, Rec. s. I-4673, punkt 17-21.

(3) - C-83/91, Rec. s. I-4871, punkt 31.

(4) - C-320/90, C-321/90 och C-322/90, Rec. s. I-393.

(5) - C-157/92, Rec. s. I-1085.

(6) - C-386/92, Rec. s. I-2049, punkt 7.

(7) - Punkt 17-20, min kursivering.

(8) - 141/81, 142/81 och 143/81, Rec. s. 1299, punkt 6.

(9) - C-458, REG s. I-511, punkt 8.

(10) - C-167/94, REG s. I-1023, punkt 10.

(11) - Gianfranco Perfilis skriftliga yttrande, punkt 5 i den franska versionen.

(12) - Dom av den 5 oktober 1977, Tedeschi (5/77, Rec. s. 1555, punkt 17-19,) och den nyligen meddelade domen av den 23 februari 1995, Bordessa m.fl. (C-358/93 och C-416/93, REG s. I-361, punkt 10).

(13) - Se dom av den 9 december 1965, Maison Singer (44/65, Rec. s. 1191, 1199).

(14) - Dom av den 10 juli 1984, Campus Oil m.fl. (72/83, Rec. s. 2727, punkt 10).

(15) - Den ovan nämnda domen i måket Meilicke, punkt 25.

(16) - 205/82-215/82, Rec. s. 2633, punkt 36.

(17) - Läs i detta avseende bland annat generaladvokat Trabucchis överväganden i punkt 4 i hans förslag till avgörande i målet Watson och Belmann (dom av den 7 juli 1976, 118/75, Rec. s. 1185).