ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Under denna period arbetade han, inom ramen för anställningsavtal inom den privata sektorn, som lastbilschaufför under perioden 30 juli 1990–11 februari 1995 och under perioden 23 mars 1995–8 februari 1998 samt som väktare under perioden 9 februari 1998–30 mars 2001.
26

Tribunalen drog till sist slutsatsen att en motsatt tolkning skulle innebära att det uttryckliga fastställandet av en period mellan den 1 november 2014 och den 31 mars 2017, under vilken rättigheten i fråga kunde utövas, förlorade sin ändamålsenliga verkan samt skulle innebära en avsevärd inskränkning av den period under vilken en omröstning enligt reglerna i Nicefördraget i praktiken kunde begäras av en medlemsstat. Tribunalen ansåg att en sådan tolkning skulle leda till att en ansökan som inges vid slutet av denna period i praktiken skulle ha inkommit för sent för att dessa regler skulle bli tillämpliga. Medlemsstaterna skulle således vara tvungna att i förekommande fall lämna in sin begäran mycket tidigare, beroende på dagen – som inte kan förutses – för omröstningen, och på så sätt fråntas medlemsstaterna möjligheten att begära en omröstning i enlighet med nämnda regler fram till den sista dagen av den period som föreskrivs i artikel 3.2 i protokoll nr 36.
4

I artikel 219 CIR 1992, i den lydelse som är tillämplig i de nationella målen, föreskrivs följande: ”En särskild avgift tas ut när de utgifter som avses i [artikel 57] inte styrks genom att inge särskilda blanketter och en sammanställning …. Denna avgift uppgår till 100 procent av dessa utgifter, … förutom när det kan visas att mottagaren av dessa belopp är en fysisk person … varvid denna sats uppgår till 50 procent av utgifterna. … Denna avgift ska inte tas ut om den skattskyldige har visat att beloppet för sådana utgifter som avses i artikel 57 … tagits upp i en deklaration som mottagaren lämnat in i enlighet med artikel 305 [CIR 1992] eller i en motsvarande deklaration som mottagaren lämnat in i utlandet. Om beloppet för de utgifter som avses i artikel 57 … inte tagits upp i en deklaration som lämnats in i enlighet med artikel 305 [CIR 1992] eller i en motsvarande deklaration som mottagaren lämnat in i utlandet, ska den särskilda avgiften inte påföras den skattskyldige om mottagaren har registrerats på ett entydigt sätt senast inom 2 år och 6 månader från och med den 1 januari det aktuella beskattningsåret.”
25

Den hänskjutande domstolen har i sin begäran om förhandsavgörande anfört följande. För det första följer det varken av penningtvättslagen eller av direktiv 2015/849 att en icke-statlig organisation på grund av sin juridiska form utgör ett fall av högre risk i fråga om penningtvätt och finansiering av terrorism, som redan av denna anledning ska bli föremål för skärpta åtgärder för kundkännedom från de ansvariga enheternas sida. På samma sätt gäller att inget av de kriterier för tecken på högre geografisk risk som anges i FATF:s riktlinjer för en riskbaserad metod för revisorer [Guidance for a Risk-based Approach for the Accounting Profession] avser vilket medborgarskap en anställd hos en kund har. Det nu sagda innebär att om skattemyndigheten, i egenskap av nationell tillsynsmyndighet, ansåg att en ansvarig enhet måste vidta skärpta åtgärder för kundkännedom i samtliga fall där kunden är en icke-statlig organisation eller där någon av de anställda hos kunden är medborgare i ett högrisktredjeland för korruption, men inte är kundens verkliga huvudman, i den mening som avses i direktivet, skulle frågan uppkomma huruvida ett sådant krav, som inte föreskrivs i lagen, är alltför långtgående och oproportionerligt och därmed strider mot proportionalitetsprincipen enligt artikel 5 FEU.
5

I sitt beslut av den 28 oktober 2014 om en stödordning till förmån för el producerad från förnybara energikällor och effektiv kraftvärme (statligt stöd SA.36023) (EUT C 44, 2015, s. 2) (nedan kallat 2014 års beslut), konstaterade kommissionen att den estniska stödordningen, samtidigt som den åsidosatte den skyldighet som föreskrivs i artikel 108.3 FEUF, uppfyllde villkoren i gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till skydd för miljön (EGT C 37, 2001, s. 3), i gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till miljöskydd (EUT C 82, 2008, s. 1) och i 2014 års riktlinjer, så att nämnda stödordning var förenlig med artikel 107.3 c FEUF.
43

Det krävs att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av unionsrätten som är användbar för den nationella domstolen. Beslutet om hänskjutande måste dessutom ange de närmare skälen till varför den nationella domstolen anser det vara oklart hur unionsrätten ska tolkas och till att den anser det nödvändigt att ställa en tolkningsfråga till EU-domstolen (dom av den 10 mars 2022, Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Heltäckande sjukförsäkring), C‑247/20, EU:C:2022:177, punkt 75 och där angiven rättspraxis).
12

I artikel 49 i SIS II‑beslutet anges följande: ”1. En medlemsstat som lägger in en registrering skall ansvara för att uppgifterna är korrekta, aktuella och läggs in i SIS II lagligen. 2. Endast den medlemsstat som lägger in registreringen skall ha tillstånd att ändra, komplettera, korrigera, uppdatera eller radera de uppgifter som den har lagt in. 3. Om en annan medlemsstat än den som har lagt in en registrering har belägg för att en uppgift är felaktig i sak eller har lagrats olagligt, skall den genom utbyte av tilläggsinformation informera den medlemsstat som har lagt in registreringen om detta så snart som möjligt, dock senast tio dagar efter det att den fått kännedom om dessa omständigheter. Den medlemsstat som har lagt in registreringen skall kontrollera registreringen och, vid behov, utan dröjsmål, korrigera eller radera uppgiften i fråga. …”
21

Följande föreskrivs i artikel 3 i Decreto legislativo n. 374, Riordinamento degli istituti doganali e revisione delle procedure di accertamento e controllo in attuazione delle direttive n. 79/695/CEE del 24 luglio 1979 e n. 82/57/CEE del 17 dicembre 1981, in tema di procedure di immissione in libera pratica delle merci, e delle direttive n. 81/177/CEE del 24 febbraio 1981 e n. 82/347/CEE del 23 aprile 1982, in tema di procedure di esportazione delle merci comunitarie (lagstiftningsdekret nr 374 om omorganisering av tullmyndigheter samt översyn av kontroll- och fastställandeförfaranden för genomförande av [rådets] direktiv 79/695/EEG av den 24 juli 1979 och [kommissionens] direktiv 82/57/EEG av den 17 december 1981, om förfaranden för varors övergång till fri omsättning, samt [rådets] direktiv 81/177/EEG av den 24 februari 1981 och [kommissionens] direktiv 82/347/EEG av den 23 april 1982, om förfaranden vid export av gemenskapsvaror) av den 8 november 1990 (ordinarie tillägg till GURI nr 291 av den 14 december 1990): ”1. Tullarna ska fastställas, betalas och uppbäras i enlighet med bestämmelserna i [dekret nr 43/73] och annan tillämplig tullagstiftning, om inte annat föreskrivs i de speciella lagar som är tillämpliga i tullfrågor. 2. De tullar, avgifter och andra avgifter vid import och export som föreskrivs i gemenskapsförordningarna ska fastställas, betalas och uppbäras i enlighet med bestämmelserna i nämnda förordningar och, när förordningarna hänvisar till de olika medlemsstaternas bestämmelser, eller i vart fall inte innehåller några bestämmelser, i enlighet med bestämmelserna i [dekret nr 43/1973] och övriga lagar som är tillämpliga på tullområdet.”
56

Det framgår nämligen av begäran om förhandsavgörande att den advokat som utsetts ex officio för IR inte vid något tillfälle har varit i kontakt med IR. IR har inte heller uttalat sig om det faktum att denna advokat har förordnats. Under dessa omständigheter skulle det kunna anses att denna advokat inte fått någon ”fullmakt” i den mening som avses i artikel 8.2 b i direktiv 2016/343 från IR, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva mot bakgrund av de villkor som föreskrivs i nationell rätt. Såsom framgår av skäl 37 i direktivet krävs det nämligen, för att det ska föreligga en ”fullmakt” i den mening som avses i direktivet, att den berörda personen själv gett en advokat i uppdrag att företräda vederbörande, i förekommande fall den advokat som förordnats ex officio.
32

Slutligen stöds slutsatsen i punkt 27 ovan av det konsumentskyddssyfte som förordning nr 261/2004 eftersträvar. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 41 i sitt förslag till avgörande, vore det oskäligt att göra åtskillnad beroende på om förseningen har uppkommit under den första eller den andra etappen av en flygning med direkt anslutande flygförbindelser som omfattas av en enda bokning, så att United Airlines skulle vara skyldigt att betala en kompensation om förseningen uppkommit under den första etappen av flygningen men inte om förseningen uppkommit under den andra etappen av nämnda flygning, eftersom en sådan flygning med direkt anslutande flygförbindelser ska anses utgöra en helhet och eftersom passagerarna i båda fallen ankommer med samma försening till den slutliga bestämmelseorten och följaktligen drabbas av samma olägenheter.
6

I artikel 5 i detta direktiv, med rubriken ”Undantag och inskränkningar”, föreskrivs följande: ”1. Tillfälliga former av mångfaldigande enligt artikel 2, som är flyktiga eller utgör ett inkluderande av underordnad betydelse och som utgör en integrerad och väsentlig del i en teknisk process och vars enda syfte är att möjliggöra a) en överföring i ett nät mellan tredje parter via en mellanhand eller b) en laglig användning av ett verk eller annat alster och som inte har någon självständig ekonomisk betydelse, skall undantas från den rätt till mångfaldigande som avses i artikel 2. 2. Medlemsstaterna får föreskriva undantag eller inskränkningar från den rätt till mångfaldigande som avses i artikel 2 i följande fall: a) För mångfaldigande på papper eller varje annat liknande medium utfört med någon form av fotografisk teknik eller genom någon annan process med liknande resultat, med undantag av notblad, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation. b) För mångfaldigande på alla typer av medier utfört av en fysisk person för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation varvid hänsyn skall tas till huruvida de tekniska åtgärder som avses i artikel 6 har tillämpats på det berörda verket eller alstret eller inte. …”
4

I artikel 72 i direktiv 2014/24, under rubriken ”Ändring av kontrakt under löptiden”, föreskrivs följande: ”1. Kontrakt och ramavtal får ändras utan nytt upphandlingsförfarande enligt detta direktiv i följande fall: … d) Om den entreprenör som den upphandlande myndigheten ursprungligen hade tilldelat kontraktet byts ut mot en ny entreprenör, till följd av antingen i) en entydig ändringsklausul eller en option i överensstämmelse med led a, ii) att en annan ekonomisk aktör som uppfyller kriterierna för det kvalitativa urval som ursprungligen fastställts helt eller delvis inträder i den ursprungliga leverantörens ställe till följd av företagsomstruktureringar, inklusive uppköp, sammanslagningar, förvärv eller insolvens, under förutsättning att detta inte medför andra väsentliga ändringar av kontraktet och inte syftar till att kringgå tillämpningen av detta direktiv, eller iii) att den upphandlande myndigheten själv tar på sig huvudentreprenörens skyldigheter gentemot dennes underleverantörer om denna möjlighet föreligger enligt nationell lagstiftning i enlighet med artikel 71. e) Om ändringarna, oberoende av deras värde, inte är väsentliga i den mening som avses i punkt 4. … 4. En ändring av ett kontrakt eller ett ramavtal under dess löptid ska anses vara väsentlig i den mening som avses i punkt 1 e om ändringen innebär att kontraktet eller ramavtalet till sin art skiljer sig väsentligt från det kontrakt eller ramavtal som ursprungligen ingicks. Utan att det påverkar punkterna 1 och 2 ska en ändring i alla händelser anses vara väsentlig om ett eller flera av följande villkor är uppfyllt: a) I och med ändringen införs nya villkor som, om de hade ingått i det ursprungliga upphandlingsförfarandet, skulle ha medfört att andra anbudssökande getts tillträde än de som ursprungligen valdes eller att andra anbud än de som ursprungligen godkändes skulle ha godkänts eller skulle ha medfört ytterligare deltagare i upphandlingsförfarandet. b) Ändringen innebär att kontraktets eller ramavtalets ekonomiska jämvikt ändras till förmån för entreprenören på ett sätt som inte medgavs i det ursprungliga kontraktet eller ramavtalet. c) Ändringen medför att kontraktets eller ramavtalets omfattning utvidgas betydligt. d) Om den entreprenör som den upphandlande myndigheten ursprungligen hade tilldelat kontraktet byts ut mot en ny entreprenör i andra fall än de som avses i punkt 1 d. …”
34

I förevarande fall är det utrett att enligt de nationella bestämmelser och den nationella praxis som är tillämpliga i det nationella målet uppgår den lön som utbetalats till klaganden i det nationella målet under hans årliga betalda semester till samma belopp som det som han uppbar under referensperioden. Den nederländska regeringen har i sitt skriftliga yttrande till domstolen dragit slutsatsen att klaganden i det nationella målet under den årliga semestern således befann sig i en ekonomisk situation som var jämförbar med den som han befann sig i under referensperioden.
15

I artikel 11.8 i Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (lag nr 227/2015 om skatter) av den 8 september 2015 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 688 av den 10 september 2015) (nedan kallad den nya skattelagen) föreskrivs följande: ”Beskattningsbara personer som är etablerade i Rumänien och som har avregistrerats för mervärdesskatt i enlighet med artikel 316.11 c–e eller h har inte rätt till avdrag för mervärdesskatt på gjorda förvärv under perioden i fråga, men är skyldiga att betala in den uttagna mervärdesskatten, i enlighet med bestämmelserna i avdelning VII, på beskattade transaktioner som utförts under denna period. Vid registrering för mervärdesskatt i enlighet med artikel 316.12 ska den beskattningsbara personen utöva sin avdragsrätt för förvärv av varor och/eller tjänster som gjorts under den period då registreringsnumret för mervärdesskatt var avregistrerat, genom anteckning i den första mervärdesskattedeklaration enligt artikel 323 som lämnas in efter vederbörandes mervärdesskatteregistrering eller, beroende på omständigheterna, i en senare deklaration, även om fakturan inte innehåller den beskattningsbara personens registreringsnummer för mervärdesskatt. Efter att ha registrerats för mervärdesskatt i enlighet med artikel 316.12, ska de beskattningsbara personerna med avseende på leveranser av varor/tillhandahållanden av tjänster som utförts under den period då registreringsnumret för mervärdesskatt var avregistrerat utfärda fakturor som separat anger den mervärdesskatt som tagits ut under denna period och som inte har angetts i den mervärdesskattedeklaration som lämnats in i enlighet med artikel 323.”
30

Det följer av denna definition att ställningen som flykting förutsätter att två villkor är uppfyllda. Dessa villkor är nära förbundna med varandra och avser dels fruktan för förföljelse, dels avsaknaden av skydd mot förföljelse i det tredjeland där den berörda personen är medborgare (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 januari 2021, Secretary of State for the Home Department, C‑255/19, EU:C:2021:36, punkt 56).
18

Domstolen erinrar inledningsvis om att det i artikel 5 i förordning nr 261/2004 föreskrivs att berörda passagerare, för det fall en flygning ställs in, har rätt till kompensation i enlighet med artikel 7.1 i förordningen från det lufttrafikföretag som skulle ha utfört flygningen, såvida de inte dessförinnan har underrättats om att flygningen ställts in inom de tidsfrister som anges i artikel 5.1 c i)–iii) i förordningen. Enligt artikel 5.3 i förordning nr 261/2004 undantas emellertid det lufttrafikföretag som utför flygningen från skyldigheten att betala kompensation om det kan visa att den inställda flygningen beror på ”extraordinära omständigheter” som inte hade kunnat undvikas även om alla rimliga åtgärder hade vidtagits (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 mars 2021, Airhelp, C‑28/20, EU:C:2021:226, punkterna 21 och 22).
33

Den 3 januari 2015 ingick RT och Volkswagen Bank ett kreditavtal avseende ett belopp på 11257,14 euro. Den 23 maj 2015 ingick SV ett avtal av samma typ med samma bank för ett belopp på 16400 euro. Den 24 juli 2014 ingick BC och Skoda Bank ett kreditavtal avseende ett belopp på 7332,34 euro. Dessa avtal (nedan kallade de aktuella avtalen i mål C‑155/20) var ägnade att finansiera köpet av ett fordon, avsett för privat bruk, av märket Volkswagen, såvitt avser RT och SV, och av märket Skoda, såvitt avser BC. Säljarna av fordonen var Autohaus Kilgus GmbH & Co. KG (nedan kallad säljare B), Autohaus Humm GmbH (nedan kallad säljare C) respektive Held & Ströhle GmbH & Co (nedan kallad säljare D). Köpeskillingen för det fordon som förvärvades av RT uppgick till 15750 euro, den för SV till 23900 euro och den för BC till 15940 euro. Dessa konsumenter betalade ett förskott på 5000 euro, 7500 euro respektive 8900 euro till säljarna B, C och D och finansierade, genom de aktuella avtalen i mål C‑155/20, en summa av 10750 euro, 16400 euro respektive 7040 euro samt, vad gäller RT och BC, en engångsavgift för en försäkring som täckte den återstående skulden på 507,14 euro respektive 292,34 euro, det vill säga totalt 11257,14 euro och 7332,34 euro.
11

I artikel 85c i direktiv 2001/83 föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna ska, utan att det påverkar nationell lagstiftning som förbjuder distansförsäljning av receptbelagda läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster, se till att läkemedel erbjuds genom distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster enligt definitionen i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och föreskrifter för informationssamhällets tjänster [(EGT L 204, 1998, s. 37), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/48/EG av den 20 juli 1998 (EGT L 217, 1998, s. 18),] på följande villkor: a) Den fysiska eller juridiska person som tillhandahåller läkemedlen har behörighet eller tillstånd att lämna ut läkemedel till allmänheten, även på distans, i enlighet med nationell lagstiftning i den medlemsstat där den personen är etablerad. b) Den person som avses i led a har anmält åtminstone följande uppgifter till den medlemsstat där personerna är etablerade: i) Namn eller företagsnamn och den permanenta adressen till det verksamhetsställe från vilket dessa läkemedel distribueras. ii) Startdatumet för verksamheten att erbjuda distansförsäljning av läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster. iii) Adressen till den webbplats som används i detta syfte och alla relevanta uppgifter som krävs för att identifiera denna webbplats. iv) I förekommande fall, klassificering i enlighet med avdelning VI av de läkemedel som erbjuds genom distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster. Dessa uppgifter ska vid behov uppdateras. c) Läkemedlen uppfyller den nationella lagstiftningen i destinationsmedlemsstaten i enlighet med artikel 6.1. …”
14

I artikel 10 i förordning nr 2201/2003, med rubriken ”Domstols behörighet vid fall av bortförande av barn”, föreskrivs följande: ”Vid fall av olovligt bortförande eller kvarhållande av ett barn skall domstolarna i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet behålla sin behörighet tills barnet har fått hemvist i en annan medlemsstat, och a) varje person, institution eller annat organ som har vårdnad om barnet har godtagit bortförandet eller kvarhållandet, eller b) barnet har varit bosatt i denna andra medlemsstat i minst ett år efter det att den person, den institution eller det organ av annat slag som har vårdnad om barnet har fått eller borde ha fått kännedom om var barnet befinner sig och barnet har funnit sig till rätta i sin nya miljö och något av följande villkor uppfylls: i) Ingen begäran om återlämnande har lämnats in till de behöriga myndigheterna i den medlemsstat dit barnet har bortförts eller där barnet kvarhålls inom ett år efter det att den som har vårdnad om barnet har fått eller borde ha fått kännedom om var barnet befinner sig. ii) En begäran om återlämnande som lämnats in av den som har vårdnad om barnet har återkallats, och ingen ny begäran har lämnats in inom den tidsfrist som avses i led i. iii) Ett ärende vid domstolen i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet har avslutats i enlighet med artikel 11.7. iv) En dom i vårdnadsfrågan som inte medför att barnet skall återlämnas har meddelats av domstol i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet.”
25

Härav följer att i enlighet med likvärdighetsprincipen ska den nationella domstolen, när den prövar ett överklagande och i enlighet med den nationella rätten har rätt, eller är skyldig att bedöma ex officio om en rättshandling är lagenlig utifrån bestämmelser som inom den nationella rättsordningen hänför sig till grunderna för rättsordningen, trots att denna rättsfråga inte varit föremål för prövning i första instans, därvid även ha rätt eller skyldighet att ex officio pröva om en sådan rättshandling är lagenlig utifrån denna bestämmelse i direktiv 93/13. I ett sådant fall ska den nationella domstolen, när omständigheterna i det aktuella målet visar att det föreligger tvivel om huruvida ett avtalsvillkor är oskäligt, ex officio pröva lagenligheten av detta villkor mot bakgrund av de kriterier som anges i direktivet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 maj 2013, Jőrös, C‑397/11, EU:C:2013:340, punkt 30).
118

Domstolen har visserligen slagit fast att begreppet ”institution” i den mening som avses i nämnda bestämmelse inte bara omfattar de unionsinstitutioner som räknas upp i artikel 13.1 FEU, utan även alla unionsorgan och unionsbyråer som inrättats genom eller med stöd av fördragen och som är avsedda att bidra till förverkligandet av unionens målsättningar (se dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl., C 597/18 P, C 598/18 P, C 603/18 P och C 604/18 P, EU:C:2020:1028, punkt 80 och där angiven rättspraxis). När den slog fast detta grundade den sig emellertid uttryckligen dels på att de unionsorgan och unionsbyråer som inrättats genom eller med stöd av fördragen är avsedda att bidra till att förverkliga unionens målsättningar, dels på att det skulle strida mot avsikten hos fördragets upphovsmän att unionen, när den agerar genom ett organ eller en byrå, kan undgå verkningarna av de bestämmelser i fördragen som reglerar det utomobligatoriska skadeståndsansvaret (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 december 1992, SGEEM och Etroy/EIB, C 370/89, EU:C:1992:482, punkterna 13–16).
10

Artikel 197 i denna lag, avseende kostnader för yrkesutbildning och anställdas rättigheter, har följande lydelse: ”1) När arbetsgivaren är initiativtagare till kurser eller praktikutbildningar ska denne stå för samtliga kostnader för deltagande häri. 2) Så länge som arbetstagaren deltar i kurser eller praktikutbildningar på de villkor som anges i punkt 1 har arbetstagaren under hela utbildningstiden rätt till full lön. 3) Den period under vilken arbetstagaren deltar i kurser eller praktikutbildningar på de villkor som anges i punkt 1 ska räknas in i vederbörandes tjänsteår, varvid denna period ska betraktas som en avgiftsperiod inom det statliga socialförsäkringssystemet.”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan The Software Incubator Ltd och Computer Associates (UK) Ltd (nedan kallat Computer Associates). Målet rör betalning av ersättning till följd av att avtalet mellan de båda bolagen upphört att gälla.