Förslag till avgörande av generaladvokat Léger föredraget den 9 november 2000. - Europeiska kommissionen mot Italienska republiken. - Fördragsbrott - Fri rörlighet för arbetstagare - Etableringsfrihet - Tandläkare - Bosättningsvillkor. - Mål C-162/99.



Rättsfallssamling 2001 s. I-00541



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Europeiska gemenskapernas kommission har genom denna ansökan väckt en talan om fastställelse av att Republiken Italien har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 48 och 52 i EG-fördraget (nu artiklarna 39 EG och 43 EG i ändrad lydelse).

Kommissionen har kritiserat den italienska regeringen för att den

a) trots att lagen i fråga har ändrats kräver att personer som vill utöva sitt yrke som tandläkare skall vara bosatta i det distrikt som hör till det yrkesförbund som de är medlemmar i,

b) i sin nationella lagstiftning bibehåller en bestämmelse som endast ger italienska tandläkare rätt att fortsätta att vara inskrivna i förbundets register när de bosätter sig i en annan medlemsstat.

I - Tillämpliga nationella bestämmelser

2. Den tillfällige statschefen antog den 13 september 1946 lagdekret nr 233 angående en ombildning av yrkesförbunden inom hälso- och sjukvården och bestämmelser om utövandet av dessa yrken (nedan kallat lagdekretet).

I artikel 9 e i lagdekretet föreskrivs att vederbörande måste "vara bosatt i yrkesförbundets distrikt" för att bli inskriven i registret.

I artikel 11 b i samma dekret anges att vederbörande stryks ur registret "vid bosättning utomlands".

3. Artikel 11 i lagdekretet har ändrats genom artikel 1 i lag nr 1398 av den 14 december 1964 (nedan kallad 1964 års lag), i vilken föreskrivs följande:

"I det fall som avses i punkt b kan den som utomlands utövar ett yrke inom hälso- och sjukvården, antingen självständigt eller som anställd på sjukhus, vid offentliga institutioner eller hos privatpersoner, på begäran fortsätta att vara inskriven i det yrkesförbunds register ur vilket han har strukits."

4. Den 24 juli 1985 antog Republiken Italien lag nr 409 beträffande tandläkaryrket och bestämmelser om etableringsfriheten och friheten för tandläkare som är medborgare i Europeiska gemenskapernas medlemsstater att tillhandahålla tjänster (nedan kallad 1985 års lag).

I artikel 9 sjätte stycket i denna lag föreskrivs att "det behöriga yrkesförbundet sköter förfarandet rörande inskrivning i registret i enlighet med gällande lagstiftning".

Dessutom anges i artikel 15 i samma lag att "italienska tandläkare som bosätter sig i en annan medlemsstat i Europeiska gemenskaperna kan, på begäran, fortsätta att vara registrerade i det italienska yrkesförbund som de tillhör".

5. Den 8 november 1991 antog Republiken Italien lag nr 362 beträffande regler om omorganisation av läkemedelssektorn (nedan kallad 1991 års lag).

Genom denna lag ändrades artikel 9 e i lagdekretet som numera föreskriver att det för att vara inskriven i registret krävs att "vederbörande är bosatt eller utövar sitt yrke i yrkesförbundets distrikt".

6. Det framgår av handlingarna i målet att reglerna för läkare och tandläkare i provinsen Imperia, vilka antogs år 1991, innehåller bestämmelser som är identiska med dem som finns i den ursprungliga versionen av lagdekretet.

Dessa regler kräver dels att vederbörande, för att bli inskriven i registret, är bosatt inom yrkesförbundets distrikt (artikel 9 e), dels att vederbörande stryks ur registret då han bosätter sig utomlands (artikel 11 b).

II - Bakgrund och förfarande

7. Efter det att ledamot Larive år 1995 hade ställt en fråga i Europaparlamentet ansåg kommissionen att reglerna för yrkesförbunden i provinsen Imperia - angående bosättningskravet och obligatorisk strykning ur registret - stred mot artiklarna 48 och 52 i fördraget.

8. Kommissionen beslutade följaktligen, den 17 mars 1997, att inleda förfarandet enligt artikel 169 i EG-fördraget (nu artikel 226 EG) och uppmanade de italienska myndigheterna att inom två månader inkomma med sina synpunkter.

9. De italienska myndigheterna svarade på denna skrivelse den 26 augusti 1997. De angav att bestämmelserna i lagdekretet numera, med anledning av de ändringar som införts i lagarna från år 1964 och år 1991, är förenliga med principerna om arbetstagarnas fria rörlighet och etableringsfriheten.

10. Kommissionen upprepade sin kritik i sitt motiverade yttrandet, som tillställdes Republiken Italien den 11 juni 1998.

11. De italienska myndigheterna svarade på yttrandet genom skrivelse av den 23 december 1998.

12. Kommissionen ansåg att svaret var otillräckligt och väckte därför förevarande talan den 30 april 1999.

13. Kommissionen har begärt att domstolen skall fastställa att Republiken Italien har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 48 och 52 i fördraget:

"- genom att tillåta att den tillfällige statschefens lagdekret nr 233 av den 13 september 1946, trots ändringen genom artikel 9 i lag nr 362 av den 8 november 1991, fortfarande tillämpas på ett sätt som gör att tandläkare som utövar sin verksamhet i Italien de facto åläggs en skyldighet att bosätta sig i landet, och

- genom att upprätthålla artikel 15, avdelning IV i lag nr 409 av den 24 juli 1985, i vilken hänvisas till artikel 1 i lag nr 1398 av den 14 december 1964, av vilken följer att enbart tandläkare med italienskt medborgarskap kan fortsätta att vara inskrivna i tandläkarförbundets register när de bosätter sig i en annan medlemsstat".

14. Republiken Italien har begärt att denna talan skall ogillas och att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

II - Parternas argument

15. I sina inlagor skiljer parterna på kravet på bosättning i artikel 9 e i lagdekretet och den obligatoriska strykningen då vederbörande bosätter sig utomlands enligt artikel 15 i 1985 års lag.

Bosättningsskyldigheten

16. Kommissionen har hävdat att den av de italienska myndigheterna föreskrivna bosättningsskyldigheten utgör en begränsning av etableringsfriheten. Den har ansett att en sådan skyldighet hindrar tandläkare som är verksamma i en medlemsstat från att starta och driva en andra tandläkarpraktik i Italien och att bosätta sig på detta territorium.

På samma sätt begränsar bosättningsskyldigheten den fria rörligheten för arbetstagare, eftersom en tandläkare som är verksam i en annan medlemsstat är förhindrad att utöva sitt yrke som arbetstagare i Italien.

Kommissionen har tillagt att en sådan bosättningsskyldighet inte är berättigad, vare sig med hänsyn till nödvändigheten av att säkerställa att reglerna om yrkesetik följs eller nödvändigheten av att säkerställa kontinuiteten i läkarvården.

17. Kommissionen har också ifrågasatt den lagstiftningsteknik som de italienska myndigheterna använt sig av, vilken inneburit att ett lagdekret - det vill säga en reglering som tillämpas generellt - ändras genom en lag som enbart rör apotekare (1991 års lag).

Den har anfört att denna lagstiftningsteknik är olämplig eftersom den skapar ett oklart och osäkert rättsläge som inte är förenligt med artiklarna 48 och 52 i fördraget.

Kommissionen anser detta vara bevisat genom att reglerna för yrkesförbundet i provinsen Imperia, trots denna lagändring, fortfarande ställer krav på bosättning för tandläkare som önskar utöva sitt yrke där. Det nationella läkar- och tandläkarförbundet (nedan kallat det nationella förbundet) har dessutom i en skrivelse av den 16 januari 1998 bekräftat att "gemenskapsmedborgare som avser att utöva sitt yrke [i Italien] måste vara bosatta i yrkesförbundets distrikt."

18. Republiken Italien har gjort gällande att lagdekretet är förenligt med artiklarna 48 och 52 i fördraget.

Den har erinrat om att artikel 9 e i dekretet uttryckligen har ändrats genom 1991 års lag. Denna bestämmelse föreskriver numera att vederbörande, för att bli inskriven i registret, antingen skall vara bosatt i yrkesförbundets distrikt eller utöva sitt yrke där. Enligt Republiken Italien är det senare kravet - utövandet av yrket i yrkesförbundets distrikt - förenligt med etableringsrätten och den fri rörligheten för arbetstagare.

19. Den italienska regeringen har också anfört att den ifrågavarande lagstiftningstekniken inte ger upphov till någon osäkerhet i rättstillämpningen. Enligt gällande tolkningsregler i italiensk rätt omfattas nämligen även tandläkare av artikel 9 e i lagdekretet. Någon annan tolkning av italiensk rätt är enligt regeringen inte tänkbar.

Obligatorisk strykning vid ändrad bosättning

20. Kommissionen har även hävdat att den obligatoriska strykningen ur registret vid bosättning utomlands - som föreskrivs i artikel 11 b i lagdekretet - utgör en begränsning av etableringsfriheten och den fria rörligheten för arbetstagare.

En sådan åtgärd har enligt kommissionen till följd att tandläkare som är verksamma och bosatta i en annan medlemsstat hindras att starta en andra praktik i Italien eller arbeta där som anställda. Denna åtgärd är dessutom diskriminerande, eftersom den inte förbjuder tandläkare som är verksamma i Italien att starta en andra praktik i en annan medlemsstat, under förutsättning att de fortsätter av vara bosatta i sitt yrkesförbunds distrikt.

21. Kommissionen har tillagt att artikel 15 i 1985 års lag inte har medfört att överträdelsen upphört, eftersom denna bestämmelse endast ger praktiserande tandläkare som är italienska medborgare rätt att fortsätta att vara inskrivna i registret vid ändrad bosättning.

22. Republiken Italien anser inte att artikel 15 i 1985 års lag, även om den endast ger italienska yrkesutövare rätt att vara inskrivna i registret vid förändrad bosättning, strider mot artiklarna 48 och 52 i fördraget.

Enligt Republiken Italien finns det anledning att tolka den italienska lagstiftningen så att den överensstämmer med rätten till etablering för medborgarna i andra medlemsstater. Den italienska regeringen menar att artikel 11 b i lagdekretet har ändrats genom 1964 års lag på så sätt att varje person som utövar ett yrke inom hälso- och sjukvården i Italien på egen begäran kan fortsätta att vara inskriven i yrkesförbundets register då vederbörande bosätter sig i en annan medlemsstat. Den italienska lagstiftningen skall följaktligen tolkas så att oaktat innehållet i artikel 15 i 1985 års lag och lagdekretet, i dess lydelse enligt 1964 års lag, har medborgare från andra medlemsstater rätt att fortsätta att vara inskrivna i ett yrkesförbunds register i Italien då de bosätter sig i en annan stat inom Europeiska unionen.

IV - Bedömning

23. Det är lämpligt att i tur och ordning behandla de bägge anmärkningar som framförts av kommissionen mot Republiken Italien angående bosättningsskyldigheten och den obligatoriska strykningen ur registret vid ändrad bosättning.

Bosättningsskyldigheten

24. Det följer av domstolens rättspraxis att "etableringsrätten [garanterad enligt artikel 52 i fördraget] utgör hinder för att en medlemsstat kräver att en person som utövar ett yrke endast har en etablering inom gemenskapens territorium."

25. Domstolen har upprepade gånger slagit fast att "etableringsrätten inte inskränker sig till rätten att bilda ett enda företag inom gemenskapen, utan innefattar möjligheten att under iakttagande av yrkesmässiga regler starta och driva mer än ett verksamhetscentrum inom gemenskapens territorium".

26. I målet Stanton har domstolen även preciserat att "detta även gäller när en person som är anställd i en medlemsstat och som utövar denna anställning önskar utöva verksamhet som egenföretagare i en annan medlemsstat".

27. Domstolen anser att "fördragets bestämmelser om fri rörlighet för personer syftar till att underlätta för medborgare i gemenskapens medlemsstater att utöva all slags yrkesverksamhet inom hela gemenskapens territorium och utgör hinder för nationella regler som skulle kunna missgynna dessa medborgare när de vill utvidga sin verksamhet till mer än en enda medlemsstats territorium".

28. Det följer av denna rättspraxis att artiklarna 48 och 52 i fördraget utgör hinder för en nationell reglering som vid utövandet av tandläkaryrket uppställer krav på att vederbörande skall vara bosatt i det provinsförbunds distrikt som han önskar bli inskriven i.

Som kommissionen med rätta har understrukit utgör en sådan reglering hinder för tandläkare som är verksamma i en medlemsstat att starta och driva en andra tandläkarpraktik på en annan medlemsstats territorium. En sådan åtgärd utgör även en begränsning av den fria rörligheten för arbetstagare eftersom tandläkare som är verksamma i en medlemsstat inte kan utöva sin verksamhet som anställd i en annan medlemsstat utan att bosätta sig där.

29. I detta fall följer likväl av handlingarna i målet att bestämmelserna i den italienska lagstiftningen formellt överensstämmer med de krav som uppställs i artiklarna 48 och 52 i fördraget.

Det räcker härvid att erinra om att artikel 9 e i lagdekretet - i vilket det ursprungligen föreskrevs att man var tvungen att "vara bosatt i yrkesförbundets distrikt" - uttryckligen har ändrats genom 1991 års lag på så sätt att:

"Punkten e i artikel 9 första stycket i dekret nr 233 av den 13 september 1946 ... skall ersättas med följande [punkt]: vara bosatt eller utöva sitt yrke i yrkesförbundets distrikt".

Den italienska regeringen har dessutom redogjort för skälen för att tillämpningsområdet för 1991 års lag, enligt gällande tolkningsregler i Italien, inte är begränsat enbart till apotekarsektorn, utan också omfattar tandläkare.

30. Den italienska lagstiftningen innehåller alltså inte längre någon bestämmelse som uppställer ett formellt krav på bosättning för att få utöva tandläkaryrket.

31. Att det föreligger en formell överensstämmelse mellan den italienska lagstiftningen och artiklarna 48 och 52 i fördraget räcker dock inte för att man skall kunna anse att Republiken Italien har uppfyllt de skyldigheter som följer av dessa bestämmelser.

32. Inom ett annat område inom gemenskapsrätten, nämligen den fria rörligheten för varor, har domstolen uttalat följande:

"Även om artikel 30 är ett oundgängligt medel för förverkligandet av en marknad utan inre gränser, förbjuder den inte bara offentligrättsliga åtgärder som i sig skapar hinder för handeln mellan medlemsstaterna, utan den kan även vara tillämplig då en medlemsstat har underlåtit att vidta de åtgärder som erfordras för att eliminera sådana hinder för den fria rörligheten för varor som inte kan tillräknas staten."

Domstolen anser att "en medlemsstats underlåtenhet att handla eller, i förekommande fall, underlåtenhet att vidta åtgärder som är tillräckliga för att eliminera hinder för den fria rörligheten för varor, vilka skapas bland annat av att enskilda inom dess territorium angriper produkter från andra medlemsstater, kan hindra handeln inom gemenskapen i samma utsträckning som en uttrycklig handling".

33. Domstolen skulle sålunda kunna konstatera att Republiken Italien har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 48 och 52 i fördraget jämförda med artikel 5 i EG-fördraget (nu artikel 10 EG), om det visar sig att denna stat har underlåtit att vidta nödvändiga åtgärder för att undanröja hinder för etableringsfriheten och den fria rörligheten för arbetstagare, vilka har orsakats av handlingar som inte kan tillskrivas staten.

34. Vid bedömningen av om de italienska myndigheterna verkligen har vidtagit nödvändiga åtgärder inom sitt territorium för att säkerställa att dessa två friheter respekteras, förfogar domstolen över en klargörande handling som har ingivits av kommissionen.

Det är fråga om en skrivelse av den 16 januari 1998 från presidenten för det nationella förbundet, en skrivelse som har lämnats som svar på en begäran om upplysningar från yrkesförbundet i provinsen Imperia angående den omtvistade bosättningsskyldigheten. Skrivelsen har följande lydelse:

"Med anledning av Er promemoria av den 17 december 1997, som har nr 2865, vill vi meddela Er att varken hälso- eller utrikesministern har svarat på vår fråga angående kravet på bosättning i Italien för gemenskapsmedborgare som önskar utöva sitt yrke här i landet.

I avsaknad av dessa svar, kan vi bara konstatera att en gemenskapsmedborgare som vill utöva sitt yrke här i landet enligt lagen om grundande av vårt förbund måste vara bosatt i distriktet för det provinsförbund där vederbörande vill vara inskriven."

35. Jag anser att kommissionen, genom att foga denna handling till akten, har lagt fram bevis till stöd för två omständigheter som styrker den överträdelse som den har påstått att Republiken Italien gjort sig skyldig till.

36. För det första har kommissionen visat att de italienska myndigheterna, trots ändringen som införts i lagdekretet genom 1991 års lag, fortsätter att kräva att gemenskapsmedborgare som önskar utöva sitt yrke som tandläkare i landet också skall vara bosatta där.

Presidenten för det nationella förbundet har i sin skrivelse av den 16 januari 1998 uttryckligen bekräftat "att en gemenskapsmedborgare som vill utöva sitt yrke [i] landet enligt lagen om grundande av vårt förbund måste vara bosatt i distriktet för det provinsförbund där vederbörande vill vara inskriven".

37. I detta avseende bör det påpekas att det finns vissa indicier som ger anledning att tro att den omtvistade bosättningsskyldigheten äger tillämpning inom en icke försumbar del av landet.

Dels härrör skrivelsen som har ingivits av kommissionen från det "nationella" förbundet för läkare och tandläkare, det vill säga landets högsta förbund vars behörighet omfattar hela landet. Dels framkommer det av sammanhanget i denna brevväxling att vissa regionala förbund väljer att vända sig till det nationella förbundet för att få klarhet i hur den italienska regleringen skall tolkas.

I sitt svaromål har för övrigt den italienska regeringen inte på allvar bestritt att flera regionala yrkesförbund faktiskt följer den tolkning som har rekommenderats av det nationella förbundet. Den har angett att eftersom bestämmelserna i lagdekretet är förenliga med artiklarna 48 och 52 i fördraget, "är det av [mindre] betydelse att vissa lokala förbund har tolkat reglerna felaktigt genom att tro att kravet på bosättning fortfarande gäller".

38. För det andra har kommissionen bevisat att regeringen medvetet avhållit sig från att vidta de åtgärder som hade kunnat förhindra att det nationella förbundet fortsatte att tillämpa den omtvistade bosättningsskyldigheten.

Det följer nämligen av skrivelsen av den 16 januari 1998 att det nationella förbundet har ansett det nödvändigt att vända sig till hälsoministeriet och utrikesministeriet för att få veta deras inställning till "kravet på bosättning i Italien för gemenskapsmedborgare som önskar utöva sitt yrke här i landet", innan det svarade på frågan från yrkesförbundet i provinsen Imperia.

Det står emellertid klart att de två ministerierna inte har vidtagit någon åtgärd med anledning av denna begäran och att deras passiva hållning är precis det skäl som det nationella förbundet har anfört för att fortsätta att tillämpa den omtvistade bosättningsskyldigheten.

Presidenten för det nationella förbundet skriver faktiskt att "varken hälso- eller utrikesministern har svarat på [hans] fråga" och att, "i avsaknad av dessa svar, kan [man] bara konstatera att en gemenskapsmedborgare som vill utöva sitt yrke [i] landet ... måste vara bosatt i distriktet för det provinsförbund där vederbörande vill vara inskriven".

39. Under dessa förhållanden anser jag att Republiken Italien har underlåtit att vidta de åtgärder som är nödvändiga och lämpliga för att säkerställa att gemenskapsmedborgare som önskar utöva sitt yrke som tandläkare i Italien, i praktiken, inte är skyldiga att vara bosatta där.

40. Jag föreslår följaktligen att domstolen skall fastställa att den italienska regeringen har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 5, 48 och 52 i fördraget.

Angående obligatorisk strykning ur registret vid ändrad bosättning

41. Kommissionens andra anmärkning rör bestämmelserna i italiensk rätt angående obligatorisk strykning ur registret vid ändrad bosättning.

42. I domen av den 30 april 1986 i målet kommissionen mot Frankrike, ansåg domstolen att en medlemsstat inte kan villkora utövandet av tandläkaryrket på så sätt att medborgare som är verksamma i en annan medlemsstat måste upphöra att vara inskrivna i registret i den första medlemsstaten. Domstolen fann att ett sådant krav var oförenligt med bestämmelserna i fördraget, som garanterar den fria rörligheten för personer.

43. Den slutsats som drogs i detta mål gör sig gällande även då en tandläkare önskar bosätta sig i ett annat land inom Europeiska unionen. Samma överväganden utgör då hinder för en nationell reglering som innebär att tandläkare som önskar bosätta sig i en annan medlemsstat måste upphöra att vara inskrivna i ursprungslandets register.

44. I det förevarande fallet har artikel 11 b i lagdekretet - som ursprungligen föreskrev att en strykning ur registret skulle ske "då den inskrivne bosätter sig utomlands" - ändrats två gånger.

För det första föreskrevs i artikel 1 i 1964 års lag att: "den som utomlands utövar ett yrke inom hälso- och sjukvården ... kan på begäran fortsätta att vara inskriven i det yrkesförbunds register ur vilket han har strukits".

För det andra föreskrivs i artikel 15 i 1985 års lag att "[i]talienska tandläkare som bosätter sig i en annan medlemsstat i Europeiska gemenskaperna kan, på begäran, fortsätta att vara registrerade i det italienska yrkesförbund som de tillhör".

45. Som kommissionen har understrukit medför inte artikel 15 i 1985 års lag att den italienska lagstiftningen bringas i överensstämmelse med artiklarna 48 och 52 i fördraget.

Artikel 15 ger nämligen enbart italienare möjlighet att fortsätta att vara inskrivna i registret. Den leder därigenom till en uppenbar särbehandling grundad på tandläkarens nationalitet, medan gemenskapsbestämmelserna angående etableringsrätt och fri rörlighet för arbetstagare "... inom sina respektive tillämpningsområden [förbjuder] all diskriminering som är grundad på nationalitet".

46. Den italienska regeringen har likväl hävdat att trots sin lydelse skall artikel 15 i 1985 års lag tolkas mot bakgrund av etableringsrätten och den ändring som infördes genom 1964 års lag. Den menar att med stöd av en sådan tolkning, ger den italienska lagstiftningen alla gemenskapsmedborgare rätt att fortsätta av vara inskrivna i registret då de bosätter sig i en annan medlemsstat.

47. Den italienska regeringens synsätt kan enligt min mening inte godtas.

48. Domstolen har i fast rättspraxis framhållit att ett fördragsbrott som begåtts av en medlemsstat kan bestå i enbart det förhållandet att staten upprätthåller en nationell bestämmelse som är oförenlig med gemenskapsrätten, oberoende av hur bestämmelsen tillämpas i praktiken.

Domstolen anser att "bibehållandet i en medlemsstats lagstiftning av nationella bestämmelser som är oförenliga med en bestämmelse i fördraget ... ger upphov till en tvetydig faktisk situation och osäkerhet hos de berörda rättssubjekten om möjligheterna att åberopa gemenskapsrätten. Ett sådant bibehållande innebär därför att denna stat inte uppfyller sina skyldigheter enligt fördraget."

49. Den italienska regeringen har för övrigt i förevarande mål medgett att det är nödvändigt att undanröja de oklarheter som har förorsakats av lagstiftningen, och den har uppgett att "ministerpresidenten, för att skingra alla tvivel på den här punkten, redan har aviserat ett lagförslag som avser att klargöra att möjligheten [att fortsätta att vara inskriven i registret vid bosättning utomlands] omfattar alla tandläkare i medlemsstaterna".

50. Jag föreslår följaktligen att domstolen skall fastställa att Republiken Italien, genom att upprätthålla artikel 15 i 1985 års lag i sin interna rättsordning, har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 48 och 52 i fördraget.

51. Jag föreslår också att Republiken Italien förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna enligt andra stycket i artikel 69 i rättegångsreglerna i enlighet med kommissionens yrkande i detta avseende.

Förslag till avgörande

52. Med anledning av vad som har anförts ovan föreslår jag att domstolen fastställer att:

1) Republiken Italien har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 5 i EG-fördraget (nu artikel 10 EG) samt artiklarna 48 och 52 i EG-fördraget (nu artiklarna 39 EG och 43 EG i ändrad lydelse) genom att:

- underlåta att vidta de åtgärder som är nödvändiga och lämpliga för att förhindra att det nationella förbundet, trots den ändring som infördes genom lag nr 362 av den 8 november 1991, fortsätter att tillämpa den tillfällige statschefens lagdekret nr 233 av den 13 september 1946, i vilket föreskrivs att gemenskapsmedborgare som önskar utöva sitt yrke som tandläkare i Italien skall vara bosatta i det yrkesförbunds distrikt som de tillhör, och

- i sin interna rättsordning bibehålla artikel 15 i lag nr 409 av den 24 juli 1985, i vilken föreskrivs att endast italienska tandläkare har rätt att fortsätta att vara inskrivna i tandläkarförbundets register när de bosätter sig i en annan medlemsstat.

2) Republiken Italien skall ersätta rättegångskostnaderna.