Förslag till avgörande av generaladvokat La Pergola föredraget den 28 januari 1999. - C.P.M. Meeusen mot Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep. - Begäran om förhandsavgörande: Commissie van Beroep Studiefinanciering - Nederländerna. - Förordning (EEG) nr 1612/68 - Fri rörlighet för personer - Begreppet 'arbetstagare' - Etableringsfrihet - Studiemedel - Diskriminering på grund av nationalitet - Bosättningsvillkor. - Mål C-337/97.



Rättsfallssamling 1999 s. I-03289



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1 I förevarande mål begär College van Beroep Studiefinanciering (Nederländerna) (nedan kallat College) att domstolen skall klargöra betydelsen av arbetstagarens och dennes familjs bosättning i syfte att avgränsa tillämpningsområdet för den i artikel 7.2 i förordning (EEG) nr 1612/68 fastlagda principen om likabehandling vid beviljandet av sociala förmåner. Inledningsvis frågar den hänskjutande domstolen huruvida arbete som utförts inom ramen för en anställning i ett familjeföretag är att betrakta som anställning enligt artikel 48 i fördraget och förordning nr 1612/68. Vidare önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida rätten till likabehandling i fråga om sociala förmåner även kan tillerkännas egenföretagare med stöd av artikel 52 i EG-fördraget.

II - Bakgrund och tolkningsfrågor

2 Målet inför den hänskjutande domstolen rör ett överklagande av ett beslut av det nederländska organet som administrerar studiemedel - Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep (nedan kallat IBG) - att icke bevilja Chantal Meeusen (nedan kallad sökanden), en belgisk medborgare bosatt i Belgien, rätt till studiemedel som föreskrivs i den nederländska lagen om studiemedel, trots att hennes föräldrar, som även de är belgiska medborgare och är bosatta i Belgien, alltid varit yrkesverksamma i Nederländerna.

3 Även om herr och fru Meeusen, föräldrar till sökanden, sedan år 1976 är yrkesverksamma i Nederländerna, är de sedan år 1980 bosatta i Essen (Belgien), inte långt från den nederländska gränsen. Sökandens far, Petrus Meeusen, är verkställande direktör för bolaget Inpechem Inspectors BV, som han själv har grundat och är ende aktieinnehavare i. Bolaget, som har säte i Rotterdam, utgörs av ett laboratorium med experter inom området transport av vätskor, och har ett tjugotal anställda. Sökandens mor arbetar i bolaget. Sökandens föräldrar har alltid haft inkomster i Nederländerna och betalat skatt till den nederländska skattemyndigheten. De är inskrivna i det allmänna nederländska systemet för social trygghet i enlighet med denna stats lagstiftning, som hänvisar till platsen för arbetets utförande.

4 Den 14 oktober 1993 ansökte sökanden om studiemedel vid IBG för sina studier i kemi vid Provinciaal Hoger Technisch Instituut voor Scheikunde i Antwerpen. Hon erhöll från november 1993 till mars 1994 ett allmänt bidrag som enligt den nederländska lagen om studiemedel (nedan kallad WSF) beviljas direkt till studenter som uppnått myndig ålder oberoende av den studerandes inkomst. Genom beslut av den 2 oktober 1994 ändrade IBG sitt tidigare beslut och ålade samtidigt sökanden att betala tillbaka det tidigare erhållna beloppet. Studiemedel vägrades då sökanden med hänvisning till att denna, som inte har nederländskt medborgarskap och ej heller är bosatt i Nederländerna, inte tillhörde en av de målgrupper som omfattas av WSF. Denna lagstiftning är tillämplig på nederländska medborgare och vissa kategorier av utlänningar, däribland medborgare i EG:s medlemsstater, dock förutsatt att de är bosatta i landet.

Sökanden överklagade beslutet av den 2 oktober 1994, som av IBG hade bekräftats sedan sökanden begärt omprövning av detsamma till den hänskjutande domstolen. Trots att utlänningar som inte är bosatta i Nederländerna inte kan göra gällande en rätt till studiemedel enligt nationella bestämmelser, kan enligt College en sådan rätt föreligga, i fråga om utlänningar som är medborgare i en annan medlemsstat, på grund av gemenskapens bestämmelser rörande fri rörlighet för arbetstagare. Under förfarandet i den nationella domstolen påstod IBG att gemenskapsbestämmelserna inte erbjuder något skydd för gränsarbetare som inte är bosatta i medlemsstaten i fråga. Med beaktande av att EG-domstolen funnit att studiemedel som en medlemsstat beviljar barn till arbetstagare utgör en social förmån enligt artikel 7.2 i förordning (EEG) nr 1612/68, frågar sig College vidare om denna regel även gäller när arbetstagaren och dennes familj bor i en annan medlemsstat än den där arbetet utförs och där de berörda parterna har betalat skatt. Dessförinnan måste dock frågan huruvida moderns arbete är att betrakta som en anställning avgöras. För det fall att bestämmelserna om skydd av arbetstagare inte är tillämpliga begär College att domstolen klargör huruvida bestämmelserna om etableringsfrihet eventuellt kan vara av relevans.

5 Således ställs följande tolkningsfrågor:

"1a) Utgör det förhållandet att sökandens mor såsom i förevarande fall är anställd vid det företag för vilket hennes make är direktör och ende aktieinnehavare ett hinder för att betrakta henne såsom en migrerande arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i EG-fördraget och förordning (EEG) nr 1612/68?

Om fråga 1a besvaras nekande:

1b) I domen i målet Bernini (dom av den 26 februari 1992 i mål C-3/90, REG 1992, s. I-1071) fastställde domstolen att studiemedel som en medlemsstat beviljar barn till arbetstagare utgör en social förmån för en migrerande arbetstagare i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68, om arbetstagaren alltjämt svarar för barnets underhåll. I ett sådant fall kan barnet åberopa artikel 7.2 för att beviljas studiemedel på samma villkor som gäller för barn till arbetstagare som är medborgare i landet i fråga - och i synnerhet utan att det är möjligt att uppställa närmare villkor avseende bosättningsort. Gäller denna regel förbehållslöst om den migrerande arbetstagaren skall anses vara en gränsarbetare?

1c) Gäller den rättsregel som framgår av domen i målet Bernini, såsom den har återgivits i föregående fråga, även då barnet till en migrerande arbetstagare, såsom i förevarande fall, aldrig har varit bosatt i Nederländerna?

2) Skall artikel 52 i EG-fördraget tolkas på så sätt att den garanti som följer av rättsregeln i domen i målet Bernini, såsom den har återgivits i fråga 1b, även gäller barnet till en person som är medborgare i en medlemsstat och som utövar verksamhet som egenföretagare i en annan medlemsstat? I vilken omfattning har även den omständigheten att barnet aldrig har varit bosatt i Nederländerna och att föräldern inte är bosatt i den stat där verksamheten som egenföretagare utövas betydelse?"

III - Tillämpliga gemenskapsbestämmelser

6 Vad gäller arbetstagare uttrycks principen om icke-diskriminering i allmänna ordalag i artikel 48.2 i EG-fördraget, enligt vilken fri rörlighet för arbetstagare innebär att "all diskriminering av arbetstagare från medlemsstaterna på grund av nationalitet skall avskaffas vad gäller anställning, lön och övriga arbets- och anställningsvillkor".

Enligt artikel 7.2 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen skall en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat "åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare".

7 I fråga om egenföretagare föreskrivs i artikel 52 i fördraget följande: "Inom ramen för nedanstående bestämmelser skall inskränkningar för en medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium gradvis avvecklas under övergångstiden."

IV - De nederländska bestämmelserna avseende studiemedel

8 I Nederländerna regleras studiemedel i WSF, som trädde i kraft den 1 oktober 1986. I första hand finns det ett allmänt bidrag som beviljas oberoende av föräldrarnas inkomst (artikel 16 ). Vidare kan ett kompletterande bidrag beviljas vars belopp är beroende av föräldrarnas inkomst (artiklarna 18 och 20). Beloppet för det allmänna bidraget respektive det kompletterande bidraget varierar beroende på om den studerande bor kvar hemma eller har flyttat hemifrån. Enligt de nuvarande bestämmelserna utbetalas bidragen direkt till de studerande. Enligt det tidigare systemet kunde föräldrar till studerande mellan 18 och 27 år få familjebidrag. Därutöver kunde mindre bemedlade studenter få studiebidrag beroende på föräldrarnas inkomst.

9 WSF är enligt artikel 7 endast tillämplig på följande kategorier:

"a) studerande som har nederländskt medborgarskap,

b) studerande som inte har nederländskt medborgarskap men som är bosatta i Nederländerna och som jämställs med en nederländsk medborgare i fråga om studiemedel, enligt föreskrifter som bestämts i fördrag med främmande stater eller i ett för Nederländerna bindande beslut av en folkrättslig organisation,

c) studerande som inte har nederländskt medborgarskap men som är bosatta i Nederländerna och som tillhör en bestämd kategori av personer som i eller i kraft av en offentlig administrativ åtgärd jämställs med nederländska medborgare i fråga om studiemedel".

V - Fråga 1a

10 Inledningsvis önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i om sökandens mor är att betrakta såsom arbetstagare vid tillämpningen av de gemenskapsbestämmelser som tillförsäkrar en arbetstagare likabehandling vid beviljandet av sociala förmåner. Därunder faller enligt domstolens rättspraxis beviljande av studiebidrag till arbetstagares barn, åtminstone i vissa fall. Denna första fråga syftar närmare bestämt till att fastställa huruvida den verksamhet som utövas av makan till den ende aktieinnehavaren i ett familjeföretag är att betrakta som anställning vid tillämpningen av bestämmelserna beträffande fri rörlighet för arbetstagare, i synnerhet artikel 48 i EG-fördraget och de i förordning nr 1612/68 fastställda genomförandebestämmelserna.

11 I förevarande fall står vi således inför den komplicerade uppgiften att skilja mellan den personliga och den yrkesmässiga aspekten av arbete som utförs i ett familjeföretag. De uppgifter som en familjemedlem utför kan vara av annan natur än vad som följer av anställningskontraktet och kan till och med utföras utom ramen för ett anställningsförhållande. Just detta är skälet till att nationell rätt skyddar en familjemedlem som arbetar i ett familjeföretag. Detta förklarar även att arbete som utförs i ett familjeföretag kan bedömas på olika sätt inom ramen för ett och samma rättssystem, vilket för övrigt också är fallet i nederländsk rätt, i vilken "frågan huruvida det är tal om en underordnad ställning besvaras på olika sätt inom olika nationella rättsområden (socialförsäkringsrätt, skatterätt, civilrätt)" enligt begäran om förhandsavgörande.

12 Det finns dock ingen anledning att frångå de kriterier som domstolen har fastställt för tillämpningen av bestämmelserna om skydd för en arbetstagare inom gemenskapen i fråga om en verksamhet som utförs i ett familjeföretag. Begreppet arbetstagare inom gemenskapen har i domstolens rättspraxis givits en självständig betydelse i förhållande till nationell rätt.(1) Som arbetstagare anses den som "under en viss tid, till förmån för någon annan och enligt dennes anvisningar, utför tjänster i utbyte mot vilka denne erhåller ersättning".(2) Dessutom måste det vara fråga om "faktisk och verklig verksamhet" och inte verksamhet som är marginell till sin omfattning.(3) I enlighet med nyss nämnda rättsfall måste det således bedömas vilken plats arbetet intar i företagsorganisationen och kontrolleras om det utförs under tillsyn av någon som är ansvarig för företagets allmänna ledning. Denna fråga måste således besvaras med hänsyn till de faktiska omständigheterna, och därvid är de olika formella kriterier som för särskilda syften har uppställts i nederländsk rätt utan betydelse. College säger sig ha fastställt att sökandens mor utövar verklig verksamhet. Den nationella domaren skall även pröva om detta arbete utförs under någons ledning.

Jag begränsar mig till att påpeka att den tid som hon har ägnat makens företag och beskaffenheten av det arbete som hon utfört i företaget klart tyder på att detta arbete ingår i ett större, samordnat system. Mot bakgrund av de uppgifter som sökanden och den hänskjutande domstolen har tillhandahållit synes det arbete som sökandens mor utfört utgöra arbete som utförs av arbetstagare, såsom denna kategori definieras i gemenskapsrätten.(4)

13 Det kan dock inte fästas någon vikt vid andra kriterier, även om dessa tillämpas i vissa nationella rättssystem. Det faktum att den ekonomiska risken mer eller mindre direkt också vilar på företagarens maka, synes vara särskilt irrelevant. Jag anser således att kommissionens rekommendation som innebär att hänsyn skall tas till om makarna Meeusen har valt att ingå äktenskapsförord eller ej (beträffande vilket för övrigt uppgifter saknas), inte bör följas. Enligt kommissionen måste kvalificeringsproblemet, när äktenskapsförord föreligger, angripas och lösas på samma sätt som man gör med alla arbetsförhållanden. Skulle föräldrarna till sökanden däremot ha ingått äktenskap utan äktenskapsförord och därmed gemensamt äga företaget, så måste den regel som formulerats i målet Asscher tillämpas analogiskt. I det fallet ansåg domstolen att direktören för ett företag, i vilket denne även var ensam aktieägare, inte utövade sin verksamhet i en underordnad ställning.(5) I detta fall har domstolen med rätta klargjort att det, med hänsyn till den faktiskt utförda verksamheten, inte var fråga om någon verklig underordnad ställning, vilket gjorde att personen i fråga inte kunde anses som någon "arbetstagare". Påståendet att ingen av makarna skulle kunna befinna sig i en underordnad ställning i och med att de genom att ha ingått äktenskap gemensamt äger alla aktier är således inte riktigt. Detta resonemang förväxlar nämligen den förmögenhetsrättsliga aspekten med den aspekt som rör den faktiska arten av arbetsförhållandena inom ramen för företagets organisation. Den ståndpunkt som den nederländska regeringen har framfört (även under förhandlingen), som innebär att det mellan makar aldrig kan vara fråga om en underordnad ställning, är likaledes felaktig, då denna ståndpunkt leder till en förväxling av den personliga aspekten med den aspekt som rör organiseringen av företaget. Den omständigheten att en av makarna är ansvarig för organisation och samordning innebär ju inte att det finns ett auktoritetsförhållande makarna emellan.

VI - Frågorna 1b och 1c

14 Om fråga 1a skall besvaras jakande, vilket jag anser, måste frågorna 1b och 1c undersökas. Enligt domstolens domar i målen Echternach och Moritz och Bernini är underhållsstöd och utbildningsstöd som beviljas för att vederbörande skall kunna följa undervisning på högstadie-, gymnasie- och högskolenivå att betrakta som en social förmån enligt artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Såsom har preciserats i domen i målet Bernini gäller detta emellertid endast under förutsättning att arbetstagaren fortsätter att svara för barnets underhåll.(6) Med fråga 1b önskar den hänskjutande domstolen i första hand få klarhet i huruvida en arbetstagare har rätt till samma förmåner som de inhemska arbetstagarna, även om han har sin bosättning på annan ort än den där han utövar sin verksamhet. Om så skulle vara fallet, uppkommer den i 1c formulerade frågan, närmare bestämt huruvida denna sociala förmån även skall beviljas om det barn som ansöker om den sociala förmånen aldrig har bott i staten som tillhandahåller förmånen. Båda frågorna hänför sig således till betydelsen av bosättningen vid avgränsandet av tillämpningsområdet för de bestämmelser som tillförsäkrar arbetstagare inom gemenskapen likabehandling vid beviljandet av sociala förmåner.

15 Jag vill genast uppmärksamma att enligt min åsikt får gränsarbetare, som för övrigt uttryckligen nämns i ingressen till förordning nr 1612/68, inte diskrimineras vid beviljandet av sociala förmåner av den medlemsstat till vilken dessa betalar skatt och avgifter för socialförsäkring. Enligt domstolen förbjuder bestämmelserna i artikel 48 i fördraget och i artikel 7 i förordning nr 1612/68 inte endast uppenbar diskriminering på grund av nationalitet, utan även alla dolda former av diskriminering som med tillämpning av andra urskiljningskriterier i praktiken leder till samma resultat.(7) Domstolen tar hänsyn till det faktum att uppställandet av vissa villkor, som kan utgöra en förutsättning för att åtnjuta vissa rättigheter, i verkligheten kan ha till syfte eller till följd att gynna medborgare i en stat gentemot medborgare i en annan stat. Domstolen har likaså klargjort att det, vid bedömningen av huruvida nationella bestämmelser som uppställer krav på bosättning för beviljande av sociala förmåner är förenliga med fördraget, skall göras en skälighetsprövning. I målet Meints aktualiserades just frågan om beviljandet av sociala förmåner till en gränsarbetare (i det målet var det fråga om en engångsförmån till jordbruksarbetare, speciellt vid upphörande av deras anställningsförhållande). I detta fall har domstolen påpekat att "[s]åvida en bestämmelse i nationell rätt inte är objektivt motiverad och står i proportion till det eftersträvade syftet, skall den anses som indirekt diskriminerande då den till sin natur innebär en risk för att migrerande arbetstagare drabbas i högre grad än arbetstagare som är medborgare i landet (...)".(8) Nyligen, i målet kommissionen mot Luxemburg, ansågs även att en luxemburgsk bestämmelse, som gjorde beviljandet av ett moderskapsbidrag beroende av att modern under året före barnets födelse hade varit bosatt i staten, stod i strid med fördraget.(9) I vissa fall kan det dock finnas objektiva skäl till att ta hänsyn till platsen för bosättningen. Exempelvis har domstolen i målet Sotgiu förklarat att vid beräkningen av separationsersättning skall hänsyn tas till om de berörda arbetstagarna vid tidpunkten för en anställnings början hade sin hemvist inom det nationella territoriet eller i utlandet.(10)

16 Den nederländska och den tyska regeringen har anfört att bestämmelserna om fri rörlighet i huvudsak har till syfte att främja integreringen av arbetstagare i gemenskapen. Om arbetstagaren och dennes familj har valt att inte bosätta sig och således inte integrera sig i det land där de har sin anställning, kan de enligt dessa regeringar följaktligen i denna stat inte göra några anspråk på den sociala förmånen i fråga. I detta avseende hänvisar den nederländska regeringen till femte övervägandet i ingressen till förordningen, vilket syftar till att avlägsna hindren för arbetstagares fria rörlighet. Ett sätt att uppnå detta är att tillerkänna arbetstagaren rätten att "få ha sin familj hos sig och förutsättningarna för att familjen skall kunna inlemmas i värdlandet". Det framhålls även att domen i målet Echternach och Moritz, i punkt 20, ger uttryck för att principen om likabehandling endast är relevant som medel för att uppnå integrering av arbetstagare i värdlandet. Den tyska regeringen anför andra rättsfall till stöd för samma mening.(11) Den av de båda berörda regeringarna framförda ståndpunkten påstås avslutningsvis också vara förenlig med det tillvägagångssätt som tillämpas i rättspraxis, som vid en första åsyn synes tala för en vid tillämpning av diskrimineringsförbudet inom området för sociala förmåner. Enligt den nederländska regeringen skiljer sig nämligen fakta i förevarande mål från de i målet Echternach och Moritz, då den förmån som uppkommer genom beviljande av studiebidrag för studier i utlandet "inte har något som helst samband med arbetstagarens utövande av rätten för att ha sin familj hos sig och integrera sig i värdlandet". Dessutom hävdas att enligt nederländsk rätt tillkommer rätten till studiemedel studenten i dennes egenskap av studerande och inte på grund av dennes familjeband. Beträffande det särskilda området vad gäller nederländska studiemedel bortser dock den nederländska regeringen med detta resonemang från domen i målet Bernini och förbiser därmed att domstolens uttalanden i den domen motsäger den av Tyskland och Nederländerna i förevarande mål framförda ståndpunkten. De av respektive regeringar framförda argumenten måste dock undersökas närmare. Den tyska regeringen påpekar att de som i målet Bernini hävdade anspråk på sociala förmåner enligt gemenskapsrätten hade närmare anknytning till den nederländska staten än parterna i förevarande mål. Föräldrarna till Bernini var migrerande arbetstagare. Även om Bernini var bosatt i Italien vid tidpunkten för förfarandet hade hon tidigare bott och arbetat i Nederländerna. I familjen Meeusens fall föreligger det dock inte någon integrationsaspekt och det finns således ingen anledning att garantera likabehandling. En liknande ståndpunkt intar den nederländska regeringen, enligt vilken den omständigheten att sökanden har valt att bo kvar i Belgien är avgörande. Enligt denna tolkning är det alltså fråga om ett fall i vilket arbetstagaren i fråga inte har för avsikt att integrera sig i landet där hon arbetar.

17 Hur skall då denna ståndpunkt bemötas? Mycket riktigt synes integreringshänsyn inte vara aktuella i ifrågavarande fall. Makarna Meeusen förflyttar sig utan problem från det land i vilket de är verksamma till det i vilket de är bosatta tillsammans med sin dotter. Man skulle kunna säga att deras situation är ett klart exempel på utnyttjande av den fria rörligheten för arbetstagare. I detta hänseende är det inte av relevans att sökanden, såsom har framkommit under förhandlingen, har varit bosatt i Nederländerna till fem års ålder. Det faktum att sökanden sedan sommaren år 1997 är bosatt i Nederländerna (utan att ändra sina planer på fortsatta studier i Belgien), såsom sökandens far har framfört under förhandlingen, är inte heller relevant.

18 Det står emellertid klart att det inför domstolen framlagda problemet måste formuleras och lösas sett från den rörlige arbetstagarens och gränsarbetarens perspektiv, och inte från en arbetstagares perspektiv vars integration i landet där han utövar sin verksamhet måste främjas. Såsom kommissionen med rätta har klargjort är det här fråga om samordningen av medlemsstaternas sociala trygghetssystem. Detta gäller enligt min uppfattning i än högre grad när, såsom i förevarande fall, förmånerna åtminstone delvis är av kompensatorisk art då de finansieras genom avgifter som har betalats av dessa arbetstagare.

I den aktuella gemenskapsrättsakten är samordningskriteriet nämligen av central betydelse. I förordning nr 1408/71 fastslås för genomförande av artikel 51 i fördraget de nödvändiga bestämmelserna för samordning av reglerna för beviljande av sociala förmåner för de olika kategorier som avses i förordningen. Samma kriterium har fastställts av gemenskapslagstiftaren för den kategori av sociala förmåner som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Denna kategori är mer allmänt hållen än de ersättningar som regleras särskilt av förordning nr 1408/71.(12) Enligt min åsikt är icke-diskrimineringsprincipen, såsom den med allmängiltighet har fastslagits i artikel 48 i fördraget och i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68, med rätta tillämplig i ett fall som det förevarande. Den ifrågavarande sociala förmånen är, såsom jag redan tidigare påpekat, utan tvekan till en viss del kompensatorisk, men är, utom för nederländska medborgare, beroende av bosättningsorten. Såsom kommissionen har påpekat medför detta olika behandling av gränsarbetare på grund av nationalitet. Att undanröja denna diskriminering innebär att man förhindrar att arbetstagare som utövar sin rätt till fri rörlighet berövas de förmåner som garanteras arbetstagare som är bosatta i det land där de arbetar. Detta är en lösning som enligt min bedömning stämmer överens med såväl principerna i fördraget som den gemenskapsrättsakt som är föremål för tolkning.

19 I målet Bernini har domstolen fastslagit att vissa studiebidrag räknas till den i domstolens rättspraxis vitt definierade kategorin av sociala förmåner enligt förordning nr 1612/68.(13) I den ställda frågan hänvisades till de bestämmelser i WSF som just avser studiemedel som beviljas direkt till studenterna, och alltså inte har direkt samband med arbetsförhållandet. Domstolen klargjorde därefter att ifrågavarande studiemedel kan beviljas arbetstagaren endast under förutsättning att han alltjämt svarar för barnets underhåll.(14) Med hänsyn till studiebidragens objektivt kompensatoriska art och villkoret att föräldern faktiskt svarar för barnens försörjning har i rättspraxis de studiebidrag som beviljas direkt till studenterna likställts med övriga sociala förmåner, som till exempel familjebidrag. Studiebidrag och familjebidrag är nämligen båda finansiella stödåtgärder för barns uppfostran, levnadsuppehälle och undervisning.

Således finns det två uppgifter som är av betydelse: det faktum att den ifrågavarande förmånen till viss del är av kompensatorisk art och det faktum att diskrimineringsförbudet har sin förklaring snarare i krav på samordning av systemen än i krav på integration. För att fastställa huruvida det i ett fall såsom det förevarande föreligger en rätt till likabehandling måste studiemedelssystemet i landet där vederbörande arbetar jämföras med de andra system som teoretiskt sett kan åberopas. Vidare måste en bedömning göras av vad ett avslag på ansökan om studiemedel kan få till följd.(15) Mot bakgrund av dessa överväganden måste vid jämförelsen av dessa båda system, såsom kommissionen framfört, hänsyn tas till alla former av bidrag. Vid en sådan bedömning måste både familjebidrag som beviljats arbetstagare och studiemedel som beviljats direkt till studenterna inbegripas. Vid denna jämförelse måste även hänsyn tas till de faktiska möjligheter som står till buds för arbetstagarna och deras familjemedlemmar (i motsats till vad den nederländska regeringen föreslagit i sitt skriftliga yttrande, enligt vilket man skall utgå från de teoretiskt sett tillämpliga belgiska bestämmelserna, trots att dessa bestämmelser de facto inte är tillämpliga, se nedan.)

20 I detta fall måste det nederländska studiemedelssystemet jämföras med systemet i Belgien, den stat där familjen Meeusen är medborgare och bosatta. Som framgår av handlingarna kan sökanden inte enligt något av dessa rättssystem göra anspråk på studiebidrag som beviljas på grund av familjens inkomst. Vad däremot beträffar bidrag som beviljas oberoende av inkomst, i form av studiebidrag eller familjebidrag, kan sökanden inte komma i fråga just på grund av den speciella familjesituationen. I förevarande fall är nämligen bestämmelserna i belgisk rätt inte tillämpliga. De bidrag som beviljas oberoende av inkomst och som tillhandahålls i form av familjebidrag till de till systemet för social trygghet anslutna arbetstagarna kan nämligen under inga omständigheter utbetalas till sökandens föräldrar, eftersom dessa inte betalar skatt i Belgien.(16) Ej heller kan sökanden komma i fråga för det nederländska allmänna studiebidraget, eftersom WSF uppställer krav på bosättning för utlänningar.

Hur kan då denna negativa normkollision lösas? Det svar som enligt min bedömning är det mest logiska och övertygande är att avgörande vikt skall fästas vid den omständigheten att arbetstagaren bidrar till finansieringen av det system för social trygghet till vilket han är ansluten.

VII - Fråga 2

21 Jag bedömer det inte som nödvändigt att undersöka fråga 2. I varje fall är de under frågorna 1b och 1c givna svaren tillämpliga även på fråga 2.

VIII - Förslag till avgörande

22 Med beaktande av det som ovan anförts föreslår jag att domstolen skall besvara den nationella domstolens frågor i enlighet med följande:

1a) Vid bedömningen av huruvida en arbetstagare som är yrkesverksam i egenskap av anställd vid ett bolag med begränsat ansvar, i vilket maken är verkställande direktör och ende aktieinnehavare, kan anses vara en migrerande arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i EG-fördraget, skall man tillämpa de allmänna kriterierna för bedömning av om det utförda arbetet utförs självständigt eller under ledning av annan och beakta hur den bedrivna yrkesverksamheten ingår i företagsorganisationen.

1b och 1c) Barn till arbetstagare som inte är bosatta i den stat där arbetet utförs kan, även om de inte bor i den stat där föräldern arbetar, göra anspråk på studiemedel som beviljas i en medlemsstat och som på grund av bidragsdelen är att betrakta som sociala förmåner i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning (EEG) nr 1612/68.

(1) - Se dom av den 3 juli 1986 i mål 66/85, Lawrie-Blum (REG 1986, s. 2121; svensk specialutgåva, volym 8, s. 661), punkt 16, av den 21 juni 1988 i mål 197/86, Brown (REG 1988, s. 3205; svensk specialutgåva, volym 9), punkt 21, och av den 14 december 1989 i mål C-3/87, Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte Agegate (REG 1989, s. 4459), punkt 35.

(2) - Domen i målet Lawrie-Blum, (ovan fotnot 1), punkt 17, och dom av den 27 juni 1996 i mål C-107/94, Asscher (REG 1996, s. I-3089), punkt 25.

(3) - Se dom av den 23 mars 1982 i mål 53/81, Levin (REG 1982, s. 1035; svensk specialutgåva, volym 6, s. 335), punkt 21.

(4) - Se domen i målet Lawrie-Blum (ovan fotnot 1), punkterna 16 och 17, och i målet Asscher (ovan fotnot 2), punkt 25.

(5) - Domen i målet Asscher (ovan fotnot 2), punkt 26.

(6) - Se domarna av den 15 mars 1989 i de förenade målen 389/87 och 390/87, Echternach och Moritz (REG 1989, s. 723), punkt 34, och av den 26 februari 1992 i mål C-3/90, Bernini (REG 1992, s. I-1071), punkt 24.

(7) - Se dom av den 23 maj 1996 i mål C-237/94, O'Flynn (REG 1996, s. I-2617), punkt 17. I enlighet med detta resonemang fastställdes i det fallet att det var fråga om indirekt diskriminering, när varje ersättning av de begravningskostnader som en migrerande arbetstagare har haft görs beroende av att gravsättningen eller kremeringen har skett på nationellt territorium.

(8) - Dom av den 27 november 1997 i mål C-57/96 (REG 1997, s. I-6689), punkt 45.

(9) - Dom av den 10 mars 1993 i mål C-111/91 (REG 1993, s. I-817; svensk specialutgåva, volym 14), punkt 7.

(10) - Dom av den 12 februari 1974 i mål 152/73 (REG 1974, s. 153; svensk specialutgåva, volym 2, s. 219), punkt 11.

(11) - Dom av den 13 november 1990 i mål C-308/89, Di Leo (REG 1990, s. I-4185; svensk specialutgåva, volym 10), punkt 9, och av den 27 september 1988 i mål 235/87, Matteucci (REG 1988, s. 5589), punkt 16.

(12) - Se för relationen mellan artikel 7.2 och förordning nr 1408/71 anförande av Lyon-Caen A., La sécurité sociale et le principe de l'égalité de traitement dans le traité et le règlement nr 1408/71, La sécurité sociale en Europe. Égalité entre nationaux et non nationaux, Lissabon, 1995, s. 45 och Gouloussis D., Instruments internationaux sur l'égalité de traitement en matière de sécurité sociale, ivi, s. 91 f.

(13) - Begreppet social förmån, såsom det definieras i domstolens fasta rättspraxis, omfattar "alla förmåner som, även om de inte har samband med ett anställningsavtal, i allmänhet beviljas nationella arbetstagare, främst på grund av deras objektiva egenskap av arbetstagare eller enbart på grund av det faktum att de är bosatta i det landet" (dom av den 31 maj 1979 i mål 207/78, Even, REG 1979, s. 2019).

(14) - Se punkt 25 i dom av den 26 februari 1992 i mål C-3/90, Bernini (REG 1992, s. I-1071), som i detta avseende hänvisar till dom av den 8 juni 1987 i mål 316/85, Lebon (REG 1987, s. 2811, punkt 13). En dylik förutsättning skall ses mot bakgrund av att den berörda typen av social förmån delvis är av kompensatorisk art. Påpekandet av den nederländska regeringen, att rätten till studiemedel i Nederländerna uppfattas som en rättighet som tillkommer den studerande och inte dennes föräldrar, saknar således betydelse. Det faktum att studiemedel till en viss del är kompensatoriska uppmärksammades i målet Bernini, där det påpekas att studiemedel endast är att betrakta som en social förmån när arbetstagaren fortfar att svara för barnets underhåll. Med hänvisning till denna princip, såsom den har formulerats ovan, anser den nederländska regeringen att det i förevarande fall måste fastställas huruvida det är sökandens mor eller far som de facto svarar för dotterns underhåll. Förordningen kan endast vara tillämplig om det är sökandens mor, som eventuellt är att betrakta som arbetstagare, som svarar för underhållet. Sökandens far är ju inte att betrakta som arbetstagare och kan således inte komma i fråga enligt den nationella bestämmelsen i fråga.

(15) - På detta område fastställer medlemsstaterna olika bestämmelser. En kortfattad redogörelse av den gällande situationen i medlemsstaterna finns i Rossi F.P., I diritti della famiglia europea nell'ordinamento comunitario di sicurezza sociale, Milano, 1996, s. 90 f.

(16) - I belgisk rätt regleras beviljandet av studiebidrag och studielån i lag av den 19 juli 1971. Enligt artikel 2 i denna lag beviljas studiebidrag till studenter som följer de utbildningar som organiseras, finansieras eller erkänns av staten. Beviljandet av studiebidrag är beroende av studentens inkomst och av de personers inkomst som eventuellt svarar för studentens underhåll. Dessutom beviljas arbetstagare familjebidrag för barn under 25 år för vars underhåll arbetstagaren svarar.