ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (femte avdelningen) av den 11 december 2008 – kommissionen mot Italien

(mål C‑174/07)

”Fördragsbrott – Artikel 10 EG – Direktiv 2006/112/EG – Sjätte mervärdesskattedirektivet – Skyldigheter enligt det inhemska systemet – Kontroll av skattepliktiga transaktioner – Amnesti”

Bestämmelser om skatter och avgifter – Harmonisering av lagstiftning – Omsättningsskatt – Gemensamt system för mervärdesskatt – De skattskyldigas skyldigheter (Artikel 10 EG, rådets direktiv 77/388, artiklarna 2 och 22, och 2006/112, artiklarna 2.1 a, c och d samt 193–273) (se punkterna 34-37 samt domslutet)

Saken

Fördragsbrott – Åsidosättande av artiklarna 2 och 22 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund (EGT L 145, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 28), vilket från och med den 1 januari 2007 har ersatts av rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt (EUT L 347, s. 1) – Skyldigheter enligt det inhemska systemet – Nationell lag enligt vilken skattepliktiga transaktioner som ägt rum under en rad beskattningsperioder undantas från kontroll.

Domslut

1) Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2.1 a, c och d samt 193–273 i rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt, varigenom artiklarna 2 och 22 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund har ersatts från och med den 1 januari 2007, och enligt artikel 10 EG genom att i artikel 2.44 i lag nr 350 med bestämmelser om utformningen av statens årliga och fleråriga budget (budgetlagen för år 2004) (legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)) av den 24 december 2003 utvidga skatteamnestin enligt artiklarna 8 och 9 i lag nr 289 av den 27 december 2002 (budgetlagen för år 2003) till år 2002 och genom att uttryckligen och generellt föreskriva att de skattepliktiga transaktioner som genomförts under taxeringsperioden för år 2002 inte ska granskas.

2) Republiken Italien ska ersätta rättegångskostnaderna.
24

Under dessa omständigheter beslutade Centrale Raad van Beroep att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till EG-domstolen: ”1) Ska artikel 7 i förordning (EEG) nr 1251/70 även tillämpas på en studerande som främst kommit till Nederländerna för att studera och ursprungligen arbetade i begränsad omfattning vid sidan av studierna, men som senare upphörde att arbeta? 2) Hindrar direktiv 93/96 den studerande som nämns i ovannämnda fråga 1 från att med framgång åberopa artikel 12 EG som grund för en rätt till bistånd till uppehälle? 3) a) Gäller regeln att en icke ekonomiskt aktiv unionsmedborgare kan åberopa artikel 12 EG så länge som denne under en viss period har varit lagenligt bosatt i värdmedlemsstaten eller har ett uppehållstillstånd, även i fråga om bistånd för att täcka studerandes uppehälle? b) Om svaret på denna fråga är jakande, är det tillåtet att under denna period enbart tillämpa ett krav på bosättning under en viss period på medborgare från andra medlemsstater än värdmedlemsstaten? c) Om svaret på denna fråga är jakande, är ett krav på bosättning under minst fem år förenligt med artikel 12 EG? d) Om svaret på denna fråga är nekande, vilket krav på bosättningens längd kan anses vara tillåtet? 4) Får i enskilda fall en kortare bosättningsperiod krävas, om andra faktorer än bosättningens längd styrker en hög grad av samhällsintegration i värdmedlemsstaten? 5) Om berörda personer, enligt en dom av EG-domstolen, med retroaktiv verkan kan göra gällande mer omfattande rättigheter enligt artikel 12 EG än vad som tidigare antagits gälla, är det då tillåtet att uppställa legitima krav med avseende på tidigare perioder vad avser dessa rättigheter, om dessa krav offentliggjordes kort efter det att domen meddelades?”
35

Under dessa omständigheter ska tolkningsfrågorna besvaras på följande sätt: Artikel 4.2 i direktiv 2001/23 ska tolkas så att, när det rör sig om ett upphävande av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som uppfyller samtliga villkor för tillämpningen av denna bestämmelse och oberoende av om förvärvaren på något sätt har åsidosatt sina skyldigheter enligt nämnda direktiv, är medlemsstaterna enligt denna artikel inte skyldiga att garantera arbetstagaren samma rätt till ekonomisk ersättning från förvärvaren som när det rör sig om ett rättsstridigt upphävande av anställningsavtalet eller av anställningsförhållandet från arbetsgivarens sida. Den nationella domstolen är emellertid skyldig att inom ramen för sin behörighet garantera att förvärvaren under sådana omständigheter åtminstone ansvarar för de följder som föreskrivs i de nationella bestämmelser som är tillämpliga på ett upphävande av anställningsavtalet eller anställningsförhållandet från arbetsgivarens sida, såsom utbetalning av lön och andra motsvarande förmåner som, enligt nämnda bestämmelser, gäller under den uppsägningstid som arbetsgivaren är skyldig att iaktta.
12

Föroreningsnivåerna som nämns i 47 § i den tyska lagen om bekämpning av miljöförstöring, har fastställts i den tjugoandra tillämpningsförordningen till lagen. I 4 § första stycket i förordningen föreskrivs följande: ”Föroreningsnivån för partiklar PM10 under ett dygn ska, med hänsyn till skyddet för människors hälsa, vara 50 µg/m3 per dygn. Detta gränsvärde får överskridas 35 gånger under ett kalenderår …”
6

Artikel 3 i förordningen har följande lydelse: ”1. Bilaga A innehåller a) de arter som upptagits i bilaga I till konventionen och beträffande vilka medlemsstaterna inte har avgivit någon reservation, b) varje art, i) som är eller kan bli föremål för efterfrågan för användning inom gemenskapen eller för den internationella handeln och som antingen hotas av utrotning eller är så sällsynt att all handel, även i lägsta tänkbara omfattning, skulle äventyra artens överlevnad, eller ii) som tillhör ett släkte beträffande vilket de flesta av arterna, eller som utgör en art beträffande vilken de flesta underarterna, upptagits i bilaga A i enlighet med de kriterier som fastställs under [punkt] a eller b i och beträffande vilka upptagandet i bilagan är nödvändigt för att garantera ett effektivt skydd av dessa taxa. 2. Bilaga B innehåller a) de arter som upptagits i bilaga II till konventionen, förutom de som upptagits i bilaga A, och för vilka medlemsstaterna inte har avgivit någon reservation, b) de arter som upptagits i bilaga I till konventionen och som har blivit föremål för en reservation, c) varje annan art som inte upptagits i bilagorna I och II till konventionen i) som är föremål för internationell handel av sådan omfattning att den kan äventyra — dess överlevnad eller överlevnaden av populationer i vissa länder, eller — bevarandet av den totala populationen på en nivå som överensstämmer med dess roll i de ekosystem den tillhör, eller ii) där det för att kunna garantera en effektiv kontroll av handeln med exemplar av sådana arter är nödvändigt att den återfinns i bilagan på grund av likheten med andra arter som är upptagna i bilagorna A och B, d) arter beträffande vilka det har fastställts att införandet av levande exemplar till gemenskapens naturliga miljö utgör ett ekologiskt hot mot gemenskapens inhemska arter av vilda djur och växter. 3. Bilaga C innehåller a) arter som upptagits i bilaga III till konventionen, förutom de som återfinns i bilaga A eller B, och för vilka medlemsstaterna inte har avgett någon reservation, b) arter som upptagits i bilaga II till konventionen och som har blivit föremål för en reservation. 4. Bilaga D innehåller a) arter som inte upptagits i bilagorna A–C och som importeras till gemenskapen i sådan omfattning att övervakning är befogad, b) arter som upptagits i bilaga III till konventionen och som har blivit föremål för en reservation. 5. När bevarandestatusen för arter som omfattas av denna förordning gör det berättigat att låta dem upptas i någon av bilagorna till konventionen, skall medlemsstaterna bidra till de nödvändiga ändringarna.”
Det strider inte mot punkt 2.6 och 2.8 i ramavtalet om föräldraledighet som återfinns i bilagan till direktiv 96/34 om ramavtalet om föräldraledighet, undertecknat av UNICE, CEEP och EFS, att vid beräkningen av en arbetstagares pension för bestående invaliditet beakta att denne varit föräldraledig på deltid och att denne under den tiden har betalat avgifter och förvärvat rätt till pension i proportion till den erhållna lönen.

I punkt 2.6 i nämnda ramavtal regleras nämligen inte de rättigheter och skyldigheter som följer av anställningsförhållandet under tiden för föräldraledigheten utan i stället hänvisas det till nationell lagstiftning och kollektivavtal för att avgöra vad som ska gälla för anställningsavtalet eller anställningsförhållandet under nämnda föräldraledighet, inbegripet frågan i vilken omfattning arbetstagaren under nämnda föräldraledighet fortsätter att förvärva rättigheter i förhållande till arbetsgivaren liksom enligt företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet. Vidare behandlas bevarandet av rätten till socialförsäkringsförmåner under den tid då arbetstagaren är föräldraledig i punkt 2.8 i detta ramavtal, utan att medlemsstaterna åläggs några konkreta skyldigheter i detta hänseende. Följaktligen åläggs medlemsstaterna i nämnda bestämmelser inte någon skyldighet att säkerställa att arbetstagare som är föräldralediga på deltid fortsätter att under föräldraledigheten förvärva rätt till framtida socialförsäkringsförmåner i samma utsträckning som om de hade fortsatt att arbeta heltid.

(se punkterna 40, 42–44 och punkt 2 i domslutet)
1)

Republiken Portugal har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 3 och 4 i rådets direktiv 91/271/EEG av den 21 maj 1991 om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse genom att inte förse tätorterna Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa do Varzim/Vila do Conde och Santa Cita med ledningsnät i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 3 i nämnda direktiv och genom att inte säkerställa att avloppsvatten från tätorterna Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lissabon, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira, Vila Real de Santo António före utsläpp undergår sekundär rening eller motsvarande rening i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 4 i nämnda direktiv.
Ett kommissionsbeslut, genom vilket såväl en förening av företagssammanslutningar som föreningens medlemmar åläggs böter med anledning av vars och ens delaktighet i respektive ansvar för att ha överträtt konkurrensreglerna, strider inte mot principen non bis in idem. Det förhållandet att dessa sammanslutningar har ställning som medlem i den förstnämnda föreningen innebär inte att sanktionsåtgärder har vidtagits mot dessa personer flera gånger för samma överträdelse. I den mån dessa sammanslutningar utgör oberoende juridiska personer, som har separata budgetar och ändamål vilka inte alltid överensstämmer samt genomför sina respektive föreningsaktioner för att tillvarata sina egna och specifika intressen, råder det inte en sådan identitet mellan regelöverträdarna som är nödvändig för att principen non bis in idem ska bli tillämplig.

Beslutet strider inte heller mot proportionalitetsprincipen, även om kommissionen beaktade omsättningen för medlemmarna i varje sammanslutning i syfte att fastställa det gränsvärde på 10 procent som avses i artikel 15.2 i förordning nr 17. De direkta och indirekta medlemmarna i de bötfällda sammanslutningarna har nämligen inte av det skälet ålagts dubbla böter för en och samma överträdelse, eftersom det faktum att denna omsättning har beaktats inte innebär att sammanslutningens medlemmar har ålagts böter eller att sammanslutningen i fråga ens är skyldig att övervältra kostnaderna för böterna på sina medlemmar.

(se punkterna 127–130)
19

R.H.H. Renneberg flyttade sitt hemvist från Nederländerna till Belgien under december månad år 1993. Under åren 1996 och 1997 var han bosatt i sistnämnda medlemsstat i en av honom ägd privatbostad som han hade förvärvat under år 1993 och finansierat genom ett hypotekslån i en nederländsk bank.
30

Domstolen erinrar inledningsvis om att det ankommer på varje medlemsstat att med iakttagande av gemenskapsrätten organisera sitt system för beskattning av utdelad vinst och att i detta sammanhang definiera beskattningsunderlaget samt den skattesats som ska tillämpas för den aktieägare som erhåller utdelningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 december 2006 i mål C-374/04, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, REG 2006, s. I-11673, punkt 50, och i mål C-446/04, Test Claimants in the FII Group Litigation, REG 2006, s. I-11753, punkt 47).
18

I 13 § FeV, som har rubriken ”Lämplighet vid alkoholproblem”, ges den behöriga myndigheten under vissa omständigheter rätt att kräva in ett medicinsk-psykologiskt utlåtande som underlag för ett beslut om utfärdande eller förlängning av körkort eller om fastställande av begränsningar eller villkor i fråga om behörigheten att framföra motordrivna fordon. Detta aktualiseras bland annat när det enligt ett läkarutlåtande eller på grund av vissa omständigheter föreligger misstankar om alkoholmissbruk eller när vägtrafikbestämmelser vid upprepade tillfällen har åsidosatts under alkoholpåverkan.
15

I 3 § i förordning nr 734 återfinns följande övergångsbestämmelser: ”1. För varubilar, lastbilar och släpvagnar och påhängsvagnar med mera, som registrerades för första gången före den 15 augusti 2005, kan transportörerna med avseende på transporter som varar mer än åtta timmar fram till den 15 augusti 2010 välja att transportera grisar på 40 kg eller mer i enlighet med följande bestämmelser: Vid transport av grisar på 40 kg eller mer ska den invändiga höjden på varje nivå – mätt från den högsta punkten på golvet till den lägsta punkten i taket (till exempel undersidan av eventuella tvärbjälkar eller stöttor) – minst uppfylla följande krav under körning: Grisar Genomsnittlig vikt i kg Invändig höjd vid användning av ett mekaniskt ventilationssystem Invändig höjd vid användning av ett annat ventilationssystem Grisar mellan 40 och 110 kg 100 cm 107 cm Grisar mellan 110 och 150 kg 110 cm 118 cm Grisar mellan 150 och 230 kg 112 cm 127 cm Grisar över 230 kg > 112 cm > 127 cm 2. Det mekaniska ventilationssystemet ska tillförsäkra en tillräcklig och jämnt fördelad ventilation med en nominell ventilationskapacitet på minst 61 m3/t per 100 kg gris. 3. I det utrymme där grisarna uppehåller sig, och på alla nivåer i detta, ska det alltid finnas så mycket plats att det är möjligt att ha en god ventilation ovanför grisarna, när de står i normal, upprätt ställning, och deras naturliga rörelser får inte under några omständigheter hindras. 4. Under perioden till dess de i 2 § andra stycket angivna utrymmeskraven träder i kraft ska det tillgängliga utrymmet, vid transport av grisar vid en invändig höjd på 100 cm, vara minst 0,42 m2 per 100 kg gris.”
7

Artikel 19 i sjätte direktivet har följande lydelse: ”1. Den avdragsgilla andelen enligt artikel 17.5 första stycket skall bestå av ett allmänt bråk där — täljaren är det sammanlagda beloppet, exklusive mervärdesskatt, av den omsättning per år som kan hänföras till transaktioner för vilka mervärdesskatt är avdragsgill enligt artikel 17.2 och 17.3, — nämnaren är det sammanlagda beloppet, exklusive mervärdesskatt, av den omsättning per år som kan hänföras till transaktioner som ingår i täljaren och till transaktioner för vilka mervärdesskatt inte är avdragsgill … Andelen skall bestämmas varje år och omräknas till ett procenttal, avrundat uppåt till nästa heltal. 2. Med avvikelse från bestämmelserna i punkt 1 skall från beräkningen av den avdragsgilla andelen undantas den omsättning som kan hänföras till tillhandahållande av anläggningstillgångar som används av den skattskyldiga personen i hans rörelse. Vidare undantas vad som kan hänföras till kringtjänster antingen i samband med fastighets- och finansiella transaktioner … 3. Den andel som skall gälla preliminärt för ett år skall vara den som beräknas på grundval av föregående års transaktioner. I avsaknad av sådana transaktioner att jämföra med, eller om de uppgick till obetydliga belopp, skall den skattskyldiga personen under skattemyndigheternas överinseende uppskatta den avdragsgilla andelen med utgångspunkt från sina prognoser. Medlemsstaterna får dock behålla sina nuvarande regler. Avdrag som görs på grundval av en sådan preliminär andel skall justeras när den slutliga andelen för året bestämts under påföljande år.”
22

Domstolen erinrar för det andra om att skyddet av djurs välfärd utgör ett berättigat mål av allmänt intresse vars betydelse bland annat tagit sig uttryck i medlemsstaternas antagande av protokollet om djurskydd och djurens välfärd, vilket fogats till fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EGT C 340, 1997, s. 110) eller i gemenskapens underskrift av Europeiska konventionen om skydd av djur under internationella transporter (reviderad) (rådets beslut 2004/544/EG av den 21 juni 2004 om undertecknande av Europeiska konventionen om skydd av djur under internationella transporter (reviderad), EUT L 241, s. 21). Betydelsen av detta mål återspeglas även i förklaring nr 24 om djurskydd, som fogats till slutakten i fördraget om Europeiska unionen.
I ‑ 2245Mål C-265/06
Europeiska gemenskapernas kommission
mot
Republiken Portugal
”Fördragsbrott — Fri rörlighet för varor — Artiklarna 28 EG 
och 30 EG — Artiklarna 11 och 13 i EES‑avtalet — Kvantitativa 
importrestriktioner — Åtgärder med motsvarande verkan — 
Motorfordon — Anbringande av solskyddsfilm på glasrutor”
Förslag till avgörande av generaladvokat V.  Trstenjak föredraget den 
13 december 2007  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . I ‑ 2247
Domstolens dom (tredje avdelningen) av den 10 april 2008  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . I ‑ 2268
Sammanfattning av domen
Fri rörlighet för varor — Kvantitativa restriktioner — Åtgärder med motsvarande verkan
(Artiklarna 28 EG och 30 EG; EES-avtalet, artiklarna 11 och 13)
I ‑ 2246SAMMANFATTNING — MÅL C‑265/06
En medlemsstat som i sin lagstiftning 
förbjuder anbringande av solskyddsfilm på 
vindrutan och på glasrutorna intill passa ‑
gerarsätena på motorfordon underlåter 
att uppfylla sina skyldigheter enligt artik ‑
larna  28  EG och 30  EG samt enligt artik ‑
larna  11 och 13 i avtalet om Europeiska 
ekonomiska samarbetsområdet. Detta förbud 
påverkar nämligen försäljningen av i stort 
sett all solskyddsfilm som tillverkas och säljs 
lagligt i andra medlemsstater eller stater som 
är parter i EES‑avtalet för att anbringas på 
glasrutor på motorfordon och det är långt ‑
gående och oproportionerligt i förhållande 
till de eftersträvade målen brottsbekämp ‑
ning och trafiksäkerhet som det är avsett att 
uppnå. Även om förbudet sålunda kan under ‑
lätta en kontroll av vad som befinner sig 
inuti ett motorfordon bara genom att detta iakttas från utsidan, är det emellertid inte 
nödvändigt för att uppnå dessa mål. För det 
första utgör den visuella kontrollen endast 
ett av flera andra medel som kan användas 
vid brottsbekämpning och kontroll av den 
obligatoriska användningen av bilbälte. För 
det andra är det, åtminstone med viss film, 
det vill säga sådan film som har en tillräck ‑
ligt hög ljusgenomsläppningskoefficient, 
möjligt att genomföra den önskade visuella 
kontrollen av vad som befinner sig inuti ett 
motorfordon.
(se punkterna 35, 38, 40–42, 46 och 47)
I ‑ 52*UPPLYSNING OM OPUBLICERADE AVGÖRANDEN
Domslut
1)  Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter 
enligt Europaparlamentets och rådets direktiv  nr  2004/36/EG av den 
21  april  2004 om säkerheten i fråga om luftfartyg från tredjeland som 
använder flygplatser i gemenskapen genom att inte inom den föreskrivna 
fristen anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa 
direktivet.
2)  Storhertigdömet Luxemburg ska ersätta rättegångskostnaderna.
Domstolens dom (femte avdelningen) av den 3 april 2008 —  
kommissionen mot Belgien
(mål C-522/06)
”Fördragsbrott — Förordning (EG) nr 2037/2000 — Ämnen 
som bryter ned ozonskiktet — Återvinning, återanvändning, 
regenerering och destruering av sådana ämnen”
Talan om fördragsbrott — Domstolens prövning av huruvida talan är välgrundad — 
Situation som ska beaktas — Situationen vid utgången av den frist som har angivits i 
det motiverade yttrandet (Artikel 226 EG) (se punkt 19)
Saken
Fördragsbrott — Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr  2037/2000 
av den 29  juni  2000 om ämnen som bryter ned ozonskiktet (EGT  L  244, s.  1) — 
Artiklarna 16.5 och 17.1 — Underlåtenhet att definiera minimikrav på kvalifikationer 
I ‑ 53*UPPLYSNING OM OPUBLICERADE AVGÖRANDEN
för personal som arbetar med återvinning, återanvändning, regenerering och 
destruering av kontrollerade ämnen som avses i artikel  2 i förordningen och som 
ingår i kyl‑ och luftkonditioneringsutrustning, värmepumpar, brandskyddssystem 
och brandsläckare — Underlåtenhet att vidta de preventiva åtgärder som gick att 
vidta för att så mycket som möjligt undanröja och minska utsläpp av kontrollerade 
ämnen och att göra kontroller för att avgöra huruvida utsläpp har skett.
Domslut
1)  Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt 
artiklarna  16.5 och 17.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) 
nr  2037/2000 av den 29  juni  2000 om ämnen som bryter ned ozonskiktet 
genom att
 —  inte definiera minimikrav på kvalifikationer för viss personal som arbetar 
med återvinning, återanvändning, regenerering och destruering av 
kontrollerade ämnen enligt artikel 16.5 i förordningen, och
 —  inte, vad avser regionen Vallonien, vidta samtliga preventiva åtgärder 
som gick att vidta för att så mycket som möjligt undanröja och minska 
utsläpp av kontrollerade ämnen och genom att inte göra årliga kontroller 
för att avgöra huruvida utsläpp har skett, i enlighet med artikel  17.1 i 
förordningen.
2)  Konungariket Belgien förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.