FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (fjärde avdelningen)

den 9 januari 1996

Mål T-23/95

Efthimia Bitha, Vasiliki Bitha och Georgios Bitha

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Olycksfalls — och arbetsskadeförsäkring för gemenskapens tjänstemän — Rätt till ersättning enligt artikel 73.2 i tjänsteföreskrifterna — Död genom olycksfall — Dykning”

Fullständig text på franska II-45

Saken:

Talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 26 april 1994 att avslå sökandenas begäran om ersättning enligt artikel 73.2 i föreskrifterna för Europeiska gemenskapernas tjänstemän vid dödsfall på grund av olyckshändelse som drabbar en tjänsteman.

Utgång:

Ogillande.

Resumé av domen

Denna talan om ogiltigförklaring rör reglerna om olycksfalls- och arbetsskadeförsäkringen för Europeiska gemenskapernas tjänstemän (försäkringsreglerna). Talan väcktes sedan Krinio Bitha, tjänsteman i lönegrad LA 6, löneklass 3, vid kommissionen som var medlem i en dykklubb, hade dött i en dykolycka.

Efter olyckshändelsen ansökte arvtagarna efter Krinio Bitha med stöd av artikel 90.1 i föreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna (tjänsteföreskrifterna) om ”utbetalning av den ersättning som enligt tjänsteföreskrifterna skall utgå vid dödsfall på grund av olyckshändelse som drabbar europeiska tjänstemän”. Sedan arvtagarna erhållit besked om att deras ansökan hade avslagits, anförde de klagomål mot detta beslut. Till stöd för klagomålet gjorde arvtagarna gällande dels att bestämmelserna i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och artiklarna 2 och 4 i försäkringsreglerna hade åsidosatts, dels att en uppenbart oriktig bedömning hade gjorts i fråga om skillnaden mellan ”dykning” och ”undervattensutforskning”.

Kommissionen beslutade att begära ett sakkunnigutlåtande av externa experter för att få klarhet avseende vissa uppgifter i klagomålet, men översände inte utlåtandet till sökandena innan tidsfristen för att väcka talan enligt artikel 91 i tjänsteföreskrifterna gick ut. Arvtagarna väckte då den aktuella talan.

Prövningen i sak

Förstainstansrätten påpekade att kommissionens beslut av den 26 april 1994 att avslå sökandenas begäran om ersättning enligt artikel 73.2 i tjänsteföreskrifterna vid dödsfall på grund av olyckshändelse som drabbar en tjänsteman endast innehåller en hänvisning till artikel 4.1 b tredje strecksatsen i försäkringsreglerna och inte, såsom kommissionen hävdat, till samtliga strecksatser i artikel 4.1 b i dessa regler (punkt 29).

Den förklarade vidare att kommissionen inte i efterhand kan ändra motiveringen till ett redan antaget beslut - genom att exempelvis grunda detta beslut på andra bestämmelser än dem som ursprungligen angivits - under förevändning att den implicit avslår ett klagomål som anförts med stöd av artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna. Ett sådant förfaringssätt skulle innebära att kommissionen åsidosatte sin motiveringsskyldighet enligt artiklarna 25.2 och 90.2 i tjänsteföreskrifterna. Denna skyldighet avser dels att ge sökanden tillräckliga upplysningar för att kunna avgöra om avslagsbeslutet är grundat och huruvida en talan vid förstainstansrätten har utsikter att vinna framgång, dels göra det möjligt för förstainstansrätten att överpröva beslutet (punkt 30).

Hänvisning till domstolen den 26 november 1981. Michel mot parlamentet, 195/80, Rec. s. 2861, punkt 22; domstolenden 7 februari 1990, Culin mot kommissionen, C-343/87, Rec. s. I-225, punkt 15; förstainstansrättenden 12 februari 1992, Volger mot parlamentet, T-52/90, Rec. s. II-121, punkt 40

Förstainstansrätten fann att den endast hade att pröva om kommissionen hade gjort en uppenbart oriktig bedömning då den fastställt att den övning under vilken Krinio Bitna hade avlidit omfattades av artikel 4.1 b tredje strecksatsen i försäkringsreglerna och att det inte var nödvändigt att pröva om det tvistiga beslutet var förenligt med artikel 4.1 b första strecksatsen i försäkringsreglerna. Av handlingarna i målet och av vad som framkommit under den muntliga förhandlingen framgick i detta avseende att parterna hade olika uppfattning om dykövningen omfattades av begreppet ”undervattensutforskning” i artikel 4.1 b tredje strecksatsen i försäkringsreglerna (punkt 31-34).

Förstainstansrätten fann att sökandenas tolkning av begreppet ”undervattensutforskning”, enligt vilken begreppet skulle beteckna vetenskaplig forskningsverksamhet, inte var godtagbar, eftersom den tvistiga bestämmelsen innehåller en uppräkning av aktiviteter under benämningen ”sport”, vari undervattensutforskning ingår. Förstainstansrätten fann vidare att försäkringsreglernas upphovsmän endast har skilt på undervattensutforskning och undervattensfiske i kategorin ”sporter som anses farliga”, utan att därvid skilja på dykning och undervattensutforskning. All dykning som sker på fritiden med andningsutrustning för tillförsel av luft eller syre och som inte avser undervattensfiske måste följaktligen anses vara undervattensutforskning i försäkringsreglernas mening. Förstainstansrätten förklarade således att ordalydelsen av artikel 4.1 b tredje strecksatsen i försäkringsreglerna omfattar all privat dykning i fritt vatten som sker med sådan utrustning och som tjänstemän ägnar sig åt på fritiden. Denna tolkning fann för övrigt stöd i det sakkunnigutlåtande som hade infordrats av kommissionen (punkt 35-38).

Därav följde att den aktivitet som Krinio Bitha ägnade sig åt vid den tidpunkt då hon förolyckades skulle anses som undervattensutforskning i den mening som avses i artikel 4.1 b tredje strecksatsen i försäkringsreglerna (punkt 39).

Vidare prövades sökandenas argument att undervattensutforskning är mer riskfylld än dykning och att dykning inte är en sport som innebär särskilda risker, förutsatt att vissa försiktighetsåtgärder vidtas. Förstainstansrätten förklarade därvid att den inte kunde pröva om det med hänsyn till faktiska omständigheter är befogat att i tjänsteföreskrifterna ange att dykning skall hänföras till ”sporter som anses farliga”. Sökandena hade även anfört att kommissionens hållning gentemot den dykklubb som hade bildats av anställda vid kommissionen visade att dykning inte är en särskilt farlig sport. Förstainstansrätten påpekade emellertid att kommissionens hållning inte kunde leda till att betydelsen av artikel 4.1 b tredje strecksatsen i försäkringsreglerna urholkades. Vad slutligen beträffade argumentet att artikel 4.1 b tredje strecksatsen i försäkringsreglerna bör tolkas restriktivt, fann förstainstansrätten att detta argument saknade betydelse, eftersom bestämmelsen i fråga är otvetydig (punkt 40-42).

På grund av det ovan anförda fann förstainstansrätten att kommissionens beslut av den 26 april 1994 var förenligt med artikel 73.2 i tjänsteföreskrifterna och artikel 4.1 b tredje strecksatsen i försäkringsreglerna. Talan skulle därför ogillas (punkt 43).

Rättegångskostnader

Av handlingarna i målet framgick att kommissionen under det administrativa förfarandet hade brustit i omsorg gentemot sökandena genom att utan synbar anledning neka sökandena att ta del av sakkunnigutlåtandet, trots att kommissionen hade lovat att tillställa dem detta vid den tidpunkt då de var tvungna att besluta om de skulle väcka förevarande talan eller inte. I målet framförde kommissionen dessutom argument som inte överensstämde med de klara skälen för det tvistiga beslutet och tvingade därigenom sökandena att i repliken åberopa omständigheter som saknade betydelse för målets avgörande (punkt 44-46).

Vid detta förhållande fastställde förstainstansrätten att kommissionen, förutom att bära sin egen rättegångskostnad, skulle ersätta sökandena för deras kostnad (punkt 47).

Domslut:

Talan ogillas.