Förstainstansrättens beslut (fjärde avdelningen) den 10 juli 2001. - Werner F. Edlinger mot Europeiska kommissionen. - Passivitetstalan - Underlåtenhet mot vilken talan kan väckas - Avvisning. - Mål T-191/00.



Rättsfallssamling 2001 s. II-01961



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

Passivitetstalan - Fysiska eller juridiska personer - Underlåtenhet mot vilken talan kan väckas - Underlåtenhet att ta ställning i fråga om åtgärder som vidtagits mot Republiken Österrike av regeringarna i de fjorton andra medlemsstaterna och att kräva att dessa åtgärder omedelbart skall återkallas - Avvisning

(Artikel 232 tredje stycket EG)

Sammanfattning

$$En fysisk eller juridisk person kan endast väcka talan vid domstolen enligt artikel 232 tredje stycket EG i syfte att få fastställt att en institution i strid med fördraget underlåtit att anta någon annan rättsakt än en rekommendation eller ett yttrande som sökanden är möjlig mottagare av eller som denne skulle kunna väcka en talan om ogiltigförklaring mot.

En passivitetstalan som väcks av en fysisk person och som syftar till att det skall fastställas att kommissionen i strid med fördraget har underlåtit att fatta beslut genom att inte ta ställning i fråga om åtgärder som har vidtagits gentemot Republiken Österrike av regeringarna i de fjorton andra medlemsstaterna och genom att inte kräva att dessa åtgärder omedelbart skall återkallas, skall följaktligen avvisas.

( se punkterna 20, 23 och 25 )

Parter

I mål T-191/00,

Werner F. Edlinger, Wien (Österrike), företrädd av advokaten F. Frisch,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av U. Wölker och C. Ladenburger, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande,

angående en talan om fastställelse av att kommissionen rättsstridigt har avstått från att agera angående de åtgärder som statscheferna eller regeringscheferna i de fjorton andra medlemsstaterna i Europeiska unionen vidtog den 31 januari 2000 mot Republiken Österrike,

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (fjärde avdelningen)

sammansatt av ordföranden P. Mengozzi samt domarna V. Tiili, R.M. Moura Ramos,

justitiesekreterare: H. Jung,

följande

Beslut

Domskäl

Bakgrund till tvisten

1 Genom ett uttalande av den 31 januari 2000 informerade det portugisiska ordförandeskapet i Europeiska unionen den österrikiska presidenten och rikskanslern i Republiken Österrike om att statscheferna eller regeringscheferna i de fjorton andra medlemsstaterna (nedan kallade de fjorton medlemsstaterna) kommit överens om att vidta följande åtgärder i det fall den nya österrikiska regeringen skulle komma att inberäkna Freiheitlichen Partei Österreichs (FPÖ) (Frihetspartiet):

- De fjorton medlemsstaternas regeringar kommer inte att främja eller godta officiell bilateral kontakt på politisk nivå med denna regering.

- Österrikiska kandidater till poster i internationella organisationer kommer inte att stödjas.

- Österrikiska ambassadörer kommer endast att tas emot i de europeiska huvudstäderna på teknisk nivå.

Dessutom informerade den portugisiska premiärministern och den portugisiska utrikesministern de österrikiska myndigheterna om att inga normala bilaterala handelsrelationer skulle komma att äga rum med en regering i vilken FPÖ ingick.

2 Den 4 februari 2000 bildades en ny österrikisk regering i vilken FPÖ ingick.

3 Den 2 mars 2000 översände Werner F. Edlinger, en österrikisk medborgare (nedan kallad sökanden), till ett flertal mottagare, däribland flera av kommissionens avdelningar, en uppmaning att "offentligt förkasta alla fördömanden i förhand, all diskriminering, bojkott och förlöjligande av Österrike, av dess representanter och dess medborgare samt en uppmaning att omedelbart återkalla de åtgärder som står i strid med den europeiska andan".

4 Kommissionens generalsekretariat svarade sökanden i skrivelse av den 9 mars 2000 att i enlighet med uttalanden av institutionens ordförande, Romano Prodi, under hans föredrag i Europaparlamentet den 2 februari 2000, kommer kommissionen att fortsätta att samarbeta med Republiken Österrike som med alla medlemsstater, och med största omsorg uppfylla sin uppgift som väktare av att de grundläggande rättsstatsprinciperna iakttas.

5 Sökanden riktade sig genom en skrivelse av den 6 april 2000 direkt till kommissionens ordförande. I denna skrivelse betecknade sökanden kommissionens svar av den 9 mars 2000 som fullständigt otillräckligt och framhöll den rättsstridiga karaktären av de åtgärder som de fjorton medlemsstaternas regeringar vidtagit mot Republiken Österrike. I skrivelsen uppmanade han därefter kommissionens ordförande att "uppfylla sina skyldigheter och sitt anförtrodda uppdrag". Slutligen avslutade sökanden med att uttrycka en önskan om att se "ett beslut om ett omedelbart upphävande av de rättsstridiga åtgärderna, men också lämpliga ursäkter till representanter för Österrike och den österrikiska befolkningen".

6 Sökanden riktade den 22 maj 2000 en öppen skrivelse till kommissionens ordförande i vilken han, efter att ha upprepat delar ur tidigare korrespondens av den 6 april 2000, sammanfattade följande:

"Under dessa omständigheter anser vi österrikare att det är kommissionens uppgift som fördragens väktare att ingripa, och att detta borde skett tidigare.

Vi förväntar oss ett beslut, som borde tagits tidigare, om ett omedelbart upphävande av de rättsstridiga åtgärderna (utan monitoring) samt lämpliga ursäkter till våra representanter och till hela den österrikiska befolkningen.

Vi informerar er även om att vi har för avsikt att begära ersättning för skador orsakade av de fjorton medlemsstaterna, vilka är skyldiga till överträdelser, och av kommissionen, som gjort sig skyldig till passivitet (passivitetstalan), och återbetalning av de utgifter vi åsamkats på grund av att vi motsatt oss de rättsstridiga åtgärderna (utgifter för att begränsa omfattningen av skadan och undanröja den)!"

7 Skrivelsen av den 22 maj 2000 upprepade, bland annat, uppropet av den 2 mars 2000, och till denna bifogades ett dokument med följande uttalande:

"Europeiska gemenskapernas kommission och de fjorton medlemsstaterna har överträtt artikel 5 EU.

Europeiska gemenskapernas kommission och de fjorton medlemsstaterna har överträtt artikel 6.2 EU.

Europeiska gemenskapernas kommission, Europaparlamentet och de fjorton medlemsstaterna har överträtt procedurreglerna i artikel 7 EU.

Europeiska gemenskapernas kommission har, som fördragens väktare, (kompetens som tilldelats genom artikel 211 [EG]) underlåtit att sedan mer än tre månader väcka talan om fördragsbrott (artikel 226 [EG]) mot de fjorton medlemsstaterna, trots den österrikiska regeringens begäran om detta.

Vi uppmanar med kraft den österrikiska regeringen att åberopa artikel 227 [EG] och väcka talan vid Europeiska gemenskapernas domstol!"

8 Sökanden har, genom ansökan som inkom till förstainstanrättens kansli den 24 juli 2000, med stöd av artikel 232 tredje stycket EG väckt denna passivitetstalan.

9 Enligt artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler anförde kommissionen den 15 september 2000 i en särskild handling en invändning om rättegångshinder. Den 6 november 2000 inkom sökanden med sitt yttrande angående denna invändning.

Parternas yrkanden

10 Svaranden har i sin invändning om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall

- avvisa talan, och

- förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

11 Sökanden har i sitt yttrande om invändningen om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall ogilla invändningen om rättegångshinder.

Huruvida talan kan tas upp till sakprövning

12 Då en invändning om rättegångshinder har framställts, skall enligt artikel 114.3 i rättegångsreglerna återstoden av förfarandet vara muntligt, om inte rätten bestämmer annat. Rätten har funnit att handlingarna i förevarande mål innehåller tillräckliga upplysningar. Det fanns därför ingen anledning att inleda det muntliga förfarandet.

Parternas argument

13 I sin invändning om rättegångshinder har kommissionen erinrat om att enligt fast rättspraxis skall en passivitetstalan föregås av en formell anmodan till den svarande institutionen där sökanden preciserar vilket beslut svaranden borde ha tagit enligt gemenskapsrätten (domstolens dom av den 6 maj 1986 i mål 25/85, Nuovo Campsider mot kommissionen, REG 1986, s. I-1531, punkt 8). Dessutom har den formella anmodan till syfte att tvinga den svarande institutionen att ta ställning (domstolens dom av den 10 juni 1986 i de förenade målen 81/85 och 119/85, Usinor mot kommissionen, REG 1986 s. I-1777, punkt 15).

14 I detta fall har sökanden inte i någon av sina tre skrivelser preciserat vilken konkret åtgärd som kommissionen skulle ha vidtagit. Skrivelsen av den 2 mars 2000 innehöll endast ett upprop av allmän natur. Skrivelsen av den 6 april 2000, som innehöll en begäran om omedelbart återkallande av de rättsstridiga åtgärderna och ursäkter till Republiken Österrikes representanter och till den österrikiska befolkningen, kan uppenbart inte anses utgöra en uppmaning till kommissionen då denna inte medverkat i antagandet av de nämnda åtgärderna. Slutligen begränsade sig sökanden till att, i skrivelsen av den 22 maj 2000, ange, såsom en åsikt, att kommissionen, såsom fördragens väktare, är skyldig att ingripa och skulle ha gjort så tidigare, men utan att precisera i vilken konkret form detta ingripande skulle ha ägt rum.

15 Sökanden har i sin ansökan inte heller preciserat vilket konkret beslut som begärts av kommissionen. Sökanden har begränsat sig till att anföra att institutionen är skyldig att "vidta åtgärder (beslut) i syfte att få sanktionsåtgärderna upphävda" utan att närmare ange om sökanden uppmanar kommissionen att vidta rättsliga åtgärder, det vill säga inleda överträdelseförfaranden mot de fjorton medlemsstaterna, eller politiska åtgärder.

16 Av sökandens tre skrivelser, vilka sändes samtidigt till kommissionen och 130 andra mottagare, framgick det, i vilket fall som helst inte att sökanden skulle ha haft för avsikt att tvinga denna institution att agera genom att väcka talan.

17 Även om det kan antas att dessa skrivelser skall tolkas som en uppmaning att inleda överträdelseförfaranden mot de fjorton medlemsstaterna kan talan ändå inte upptas till sakprövning då fysiska och juridiska personer enligt domstolens praxis inte kan åberopa artikel 232 tredje stycket EG för att få fastställt att kommissionen underlåtit att inleda ett förfarande om fördragsbrott enligt artikel 226 EG (domstolens dom av den 14 februari 1989 i mål 247/87, Star Fruit mot kommissionen, REG 1989, s. I-291, punkterna 10-14, och beslut av den 30 mars 1990 i mål C-371/89, Emrich mot kommissionen, REG 1990, s. I-1555, punkterna 4-6).

18 Sökanden har, i sina yttranden om invändningen om rättegångshinder, hävdat att han tydligt uppmanat kommissionen att ingripa, såsom fördragens väktare, enligt artikel 249 EG. Sökanden har hävdat att uppmaningen att ta ställning mot de åtgärder som regeringarna i de fjorton medlemsstaterna vidtog beträffande Republiken Österrike samt begäran att kommissionen skall kräva ett omedelbart tillbakadragande av åtgärderna var tillräckligt konkreta. I vilket fall som helst ingår det ingripande vilket begärts av kommissionen i begreppen rekommendation och yttrande enligt artikel 249 EG.

19 Sökanden har dessutom gjort gällande att artikel 226 EG inte lämnar kommissionen något utrymme för skönsmässig bedömning då den ålägger denna institution att avge ett motiverat yttrande om den anser att en medlemsstat underlåtit att uppfylla sina skyldigheter. Sökanden har vidare anfört att bestämmelsen i samma artikel, enligt vilken kommissionen får föra ärendet vidare till domstolen om en medlemsstat inte rättar sig efter det motiverade yttrandet inom den utsatta tidsfristen, i ljuset av kommissionens roll som fördragens väktare, bör tolkas som en skyldighet.

Förstainstansrättens bedömning

20 Enligt fast rättspraxis kan en fysisk eller juridisk person endast väcka talan vid domstolen enligt artikel 232 tredje stycket EG för att fastställa att en institution i strid med fördraget underlåtit att anta någon annan rättsakt än en rekommendation eller ett yttrande som sökanden är möjlig mottagare av eller som denne skulle kunna väcka en talan om ogiltig förklaring mot (förstainstansrättens beslut av den 4 juli 1994 i mål T-13/94, Century Oils Hellas mot kommissionen, REG 1994, s. II-431, punkterna 13 och 14).

21 De underlåtenheter som görs gällande mot kommissionen och som beskrivits i sökandens yttrande angående invändningen om rättegångshinder uppfyller i förevarande fall inte dessa villkor.

22 Så vitt sökanden påstår att han uppmanat kommissionen att anta en rättsakt som i vilket fall som helst omfattar begreppen rekommendation och yttrande är det tillräckligt att notera att artikel 232 tredje stycket EG uttryckligen undantar rekommendationer och yttranden från de rättsakter beträffande vilka underlåtenhet kan fastställas genom en passivitetstalan.

23 Såvitt sökanden uppger sig ha uppmanat kommissionen att ta ställning mot de åtgärder som regeringarna i de fjorton medlemsstaterna vidtog beträffande Republiken Österrike samt kräva ett omedelbart tillbakadragande av åtgärderna, kan det konstateras att de rättsakter som kommissionen påstås ha underlåtit att vidta skulle ha riktats direkt till allmänheten och/eller till de fjorton medlemsstaternas regeringar. Sökanden kan därför ej betraktas som en möjlig mottagare.

24 Dessutom berör inte de nämnda rättsakterna sökanden personligen på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för honom, eller på grund av en faktisk situation som särskiljer honom från andra personer och därigenom försätter honom i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till. Det faktum att sökanden, som han uppger i sin ansökan, indirekt har drabbats av de åtgärder som antogs mot Republiken Österrike, genom att en taxichaufför vid ett besök i Bryssel vägrade köra honom till centrum på grund av hans nationalitet, utgör uppenbart inte en sådan situation.

25 Utan att det är nödvändigt att uttala sig i frågan huruvida sökandens skrivelser av den 2 mars, 6 april och 22 maj 2000 kan betraktas som en officiell anmodan till kommissionen skall denna talan följaktligen i alla händelser avvisas.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

26 Enligt artikel 87.2 i förstainstansrättens rättegångsregler skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.

27 Då sökanden är tappande part skall han förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med kommissionens yrkande.

Domslut

På dessa grunder fattar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (fjärde avdelningen)

följande beslut:

1) Talan avvisas.

2) Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.