Artiklarna 2 och 23.2 och 23.8 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/18/EG av den 31 mars 2004 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentreprenader, varor och tjänster samt artikel 34 FEUF, jämförd med artikel 36 FEUF, ska tolkas så, att de utgör hinder för en klausul i förfrågningsunderlaget i en offentlig upphandling som, i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstat som den upphandlande myndigheten tillhör, kräver att plasmaderiverade läkemedel, som är föremål för den aktuella upphandlingen, ska tillverkas av plasma som samlats in i den medlemsstaten.

Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 94 i förslaget till avgörande ska det i det avseendet erinras om att direktiv 2004/18 inte innebär en fullständig harmonisering av aspekter som rör den fria rörligheten för varor. Härav följer att vad gäller såväl diskriminerande hinder för den fria rörligheten för varor som rättfärdigandegrunderna för dessa, kan prövningen av det i det nationella målet aktuella kravet på nationellt ursprung, enligt vilket plasmaderiverade läkemedel ska tillverkas av plasma som har samlats in i Slovenien, inte begränsas till en prövning mot bakgrund av direktiv 2004/18 utan bestämmelser i primärrätten måste också beaktas.

Domstolen konstaterar att kravet på nationellt ursprung i förevarande fall är diskriminerande i sig. Skyldigheten att i första hand anskaffa läkemedel som framställts av slovensk plasma hindrar nämligen samtliga företag som levererar läkemedel som framställts av plasma som samlats in i en annan medlemsstat i unionen att lämna anbud i en sådan anbudsinfordran som den från sjukhuset. Eftersom kravet på nationellt ursprung i förevarande fall är diskriminerande, såsom har konstaterats ovan i punkt 68, kan den slovenska lagstiftningen inte anses vara motiverad annat än om den grundas på någon av de hänsyn som anges i artikel 36 FEUF (se bland annat, analogt, dom av den 17 juni 1981, kommissionen mot Irland, 113/80, EU:C:1981:139, punkterna 7, 8, 10 och 11, och dom av den 30 november 1995, Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, punkt 37). Uppmuntran till frivillig och obetald blodgivning bidrar till att skydda folkhälsan i den mening som avses i artikel 36 FEUF. Denna målsättning kan därmed i princip motivera en inskränkning i den fria rörligheten för varor (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 december 2010, Humanplasma, C‑421/09, EU:C:2010:760, punkt 33). Eftersom målsättningen att unionen ska vara självförsörjande i fråga om tillgången på blodprodukter syftar till att skydda folkhälsan ska dess tillämpningsområde tolkas extensivt. En nationell lagstiftning liknande den i det nationella målet eftersträvar således det legitima målet att skydda folkhälsan.

I det avseendet kan det konstateras att det inte finns några uppgifter i målet som tyder på att principen om en prioriterad försörjning med läkemedel som framställts på industriell väg av slovensk plasma, som samlats in på slovenska sjukhus, på ett avgörande sätt uppmuntrar den slovenska befolkningen till att lämna blod frivilligt och utan ersättning. Eftersom, å ena sidan, motivationen för blodgivarna är desamma i andra medlemsstater än Slovenien och, å andra sidan, samtliga blodgivare i medlemsstaterna objektivt sett har samma intresse i fråga om att tillverka och använda blodprodukter och humanplasma som samlats in genom frivilliga donationer utan ersättning, saknas anledning att, såsom den slovenska regeringen, anse att endast villkor som grundar sig på en rent nationell solidaritetstanke är ägnade att, i Slovenien, markant påverka mängden humanblod och blodkomponenter som samlas in och därmed även antalet blodprodukter från dessa donationer. Målet att uppmuntra till och bevara en hög nivå i fråga om frivillig blodgivning utan ersättning förutsätter således inte nödvändigtvis ett sådant krav på nationellt ursprung som är aktuellt i det nationella målet. Under dessa omständigheter ska principen om prioriterad försörjning anses vara oproportionerlig.

(se punkterna 68, 69, 72, 80, 87, 92, 93, 96–98 och 104 samt domslutet)