ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Denna slutsats stöds dessutom av punkt 4 i ett dokument med titeln ”Working methods of the Working Party on implementation of Common Position 2001/931 on the application of specific measures to combat terrorism” (Arbetsmetoder för arbetsgruppen för genomförande av gemensam ståndpunkt 2001/931 om tillämpning av särskilda restriktiva åtgärder för att bekämpa terrorism), som återfinns i bilaga II till rådets dokument 10826/1/07 REV 1 av den 28 juni 2007, och som anger att när rådet lägger ett förslag från tredjeland till grund för beslutet att uppföra en person eller enhet i den omtvistade förteckningen ska rådet pröva huruvida detta förslag iakttar mänskliga rättigheter, däribland rätten till ett effektivt rättsmedel och rätten till en rättvis rättegång.
14

Enligt artikel 53.1 b i lagen om arbetstagare medför den omständigheten att ett anställningsavtal sägs upp på objektiva grunder att ”arbetstagaren, samtidigt med den skriftliga underrättelsen, har rätt till ersättning som motsvarar 20 dagars lön per tjänsteår, vilken ersättning ska beräknas i förhållande till antalet månader under vilka arbete utförts under de perioder som understiger ett år och utges genom maximalt 12 månatliga utbetalningar”.
15

Jean-Charles Marchiani var parlamentsledamot under perioden 20 juli 1999–19 juni 2004. Under åren 2001–2004 anlitade han T och T samt, under åren 2002–2004, B som parlamentsassistenter. Den 30 september 2004 underrättades parlamentets ordförande av en undersökningsdomare vid Tribunal de grande instance de Paris (Frankrike) om att de uppgifter som utförts av T och T under åren 2001–2004 skulle kunna sakna koppling till arbetet som parlamentsassistent.
47

Av artikel XV.1 i nöddekret nr 8/2014 framgår att denna bestämmelse syftar till att reglera förfarandet för betalning av belopp som fastställts i domstolsavgöranden om återbetalning av rättsstridigt uttagna skatter och om betalning av ränta som löper till dess att dessa belopp har erlagts i sin helhet samt om betalning av rättegångskostnaderna i sådana mål, liksom alla andra belopp som fastställts av domstolarna. I punkterna 1–4 i nämnda artikel XV föreskrivs att dessa belopp ska avbetalas under fem år genom att 20 procent av det totala beloppet betalas varje år, att ansökningar om återbetalning ska behandlas inom 45 dagar från det att de lämnades in och att alla verkställighetsförfaranden ska vara vilande under de fem år som avses i punkt 1 i den artikeln.
19

Klagenævnet for Udbud (Överklagandenämnden för offentlig upphandling) har vidare framhållit att Banedanmark, i sitt meddelande om upphandling, inte uppställde några kvalitativa minimikrav avseende anbudsgivarnas tekniska kapacitet och att en kvalitativ bedömning av anbudsansökningarna endast skulle göras om dessa översteg sex till antalet. Per Aarsleff skulle således ha kunnat bli utvalt att lämna anbud i eget namn, utan att tillhöra Aarsleff och Pihl-gruppen. Den omständigheten att Per Aarsleff trätt i nämnda grupps ställe påverkar dessutom inte anbudsgivarnas situation, eftersom ingen av de anbudssökande hade uteslutits under den föregående utvärderingen och ingen anbudssökande skulle ha uteslutits om Per Aarsleff hade lämnat in en anbudsansökan i eget namn. Det måste vidare göras en åtskillnad mellan en situation där ändringen i gruppens sammansättning sker före tilldelningen av kontraktet och en situation där denna ändring sker efter tilldelningen.
24

Mot denna bakgrund har Rechtbank Gelderland beslutat att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till domstolen: ”1) Omfattas Aertssen-bolagens brottsanmälan med framställande av enskilt anspråk, i den mening som avses i artikel 63 och följande artiklar i den belgiska straffprocesslagen, av det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 44/2001, med beaktande av hur brottsanmälan har lämnats in och i vilket skede processen befinner sig? För det fall denna fråga ska besvaras jakande: 2) Ska artikel 27.1 i förordningen tolkas så, att en talan ska anses ha väckts, i den mening som avses i den artikeln, vid en utländsk (i detta fall en belgisk) domstol i ett fall där det till den belgiska undersökningsdomaren har lämnats in en brottsanmälan med framställande av enskilt anspråk och förundersökningen ännu inte har avslutats? 3) Om så är fallet, när ska en talan som inleds genom inlämnande av brottsanmälan med framställande av enskilt anspråk anses ha väckts vid domstolen vid tillämpningen av artiklarna 27.1 och 30 i förordning nr 44/2001? 4) Om så inte är fallet, ska artikel 27.1 i förordning nr 44/2001 tolkas så, att inlämnande av brottsanmälan med framställande av enskilt anspråk kan leda till att en talan anses ha väckts vid belgisk domstol vid en senare tidpunkt i den mening som avses i den artikeln? 5) Om den föregående frågan ska besvaras jakande, vid vilken tidpunkt ska då talan anses ha väckts vid domstolen vid tillämpningen av artiklarna 27.1 och 30 i förordning nr 44/2001? 6) Om en brottsanmälan med framställande av enskilt anspråk lämnas in och detta ännu inte vid tidpunkten för inlämnandet medför att en talan i den mening som avses i artikel 27.1 i förordning nr 44/2001 anses ha väckts, men det är möjligt att vid ett senare tillfälle, under prövningen av brottsanmälan, med retroaktiv verkan fastställa att en sådan talan väcktes vid inlämnandet av brottsanmälan, följer det i så fall av artikel 27.1 i förordning nr 44/2001 att en domstol vid vilken en talan väcks efter det att en brottsanmälan med framställande av enskilt anspråk har lämnats in till belgisk domstol ska vilandeförklara målet till dess det kan fastställas huruvida en talan har väckts vid den belgiska domstolen i den mening som avses i artikel 27.1?”
Mål C‑558/14

Mimoun Khachab

mot

Subdelegación de Gobierno en Álava

(begäran om förhandsavgörande från

Tribunal Superior de Justicia del País Vasco)

”Begäran om förhandsavgörande — Direktiv 2003/86/EG — Artikel 7.1 c — Familjeåterförening — Villkor för utövandet av rätten till familjeåterförening — Stabila, regelbundna och tillräckliga försörjningsmedel — Nationell lagstiftning som tillåter en prognostisk bedömning av sannolikheten att referenspersonen kommer att bibehålla sina försörjningsmedel — Förenlighet”

Sammanfattning – Domstolens dom (fjärde avdelningen) av den 21 april 2016

Gränskontroller, asyl och invandring – Invandringspolitik – Rätt till familjeåterförening – Direktiv 2003/86 – Villkor för utövandet av rätten till familjeåterförening – Stabila, regelbundna och tillräckliga försörjningsmedel – Nationell lagstiftning som tillåter en prognostisk bedömning av sannolikheten att referenspersonen kommer att bibehålla sina försörjningsmedel – Tillåtet

(Rådets direktiv 2003/86, artiklarna 3.1, 7.1 c och 16.1 a)

Artikel 7.1 c i rådets direktiv 2003/86 om rätt till familjeåterförening ska tolkas så, att det är tillåtet för behöriga myndigheter i en medlemsstat att grunda ett avslag på en ansökan om familjeåterförening på en prognostisk bedömning – vilken utgår från utvecklingen av referenspersonens inkomster under den sexmånadersperiod som föregår tidpunkten för inlämnandet av ansökan – av huruvida det är sannolikt att vederbörande kommer att bibehålla stabila och regelbundna försörjningsmedel som är tillräckliga för att försörja sig själv och sina familjemedlemmar utan hjälp från systemet för socialt bistånd i den medlemsstaten under ett år från tidpunkten för inlämnandet av ansökan.

Bedömningen av huruvida det finns välgrundade utsikter att få ett varaktigt uppehållstillstånd i den mening som avses i artikel 3.1 i direktivet förutsätter nödvändigtvis att behörig myndighet i den berörda medlemsstaten bedömer den framtida utvecklingen av referenspersonens situation med avseende på erhållandet av ett sådant uppehållstillstånd.

Enligt artikel 16.1 a i direktivet får således behörig myndighet i den berörda medlemsstaten bland annat återkalla tillståndet för familjeåterförening när referenspersonen inte längre har stabila, regelbundna och tillräckliga försörjningsmedel i den mening som avses i artikel 7.1 c i direktivet. Möjligheten att återkalla tillståndet förutsätter att myndigheten kan kräva att referenspersonen har sådana försörjningsmedel även efter tidpunkten för inlämnandet av ansökan.

Vad gäller den period på sex månader före inlämnandet av ansökan som den prognostiska bedömningen av referenspersonens försörjningsmedel kan grundas på, finns det ingen precisering om detta i direktiv 2003/86. En sådan period kan i varje fall inte strida mot direktivets syfte.

(se punkterna 35, 38, 47 och 48 samt domslutet)
Artikel 4.2 i direktiv 2003/4 om allmänhetens tillgång till miljöinformation, ska tolkas på så sätt att den omständigheten att den som ansöker om ett godkännande av ett växtskyddsmedel eller en biocidprodukt för utsläppande på marknaden inte under förfarandet för erhållande av ett sådant godkännande begär att de uppgifter som inges inom ramen för det förfarandet ska behandlas konfidentiellt med stöd av artikel 14 i direktiv 91/414 om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden, av artikel 19 i direktiv 98/8 om utsläppande av biocidprodukter på marknaden, av artiklarna 33.4 och 63 i förordning nr 1107/2009 om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden, inte hindrar den behöriga myndigheten från att pröva en invändning som framställts av den som ansökt om nämnda godkännande mot en ansökan om tillgång till dessa uppgifter som tredje man gett in med stöd av direktiv 2003/4 efter det att nämnda förfarande avslutats, och inte hindrar att myndigheten i förekommande fall avslår ansökan med tillämpning av artikel 4.2 första stycket d i samma direktiv på den grunden att ett utlämnande av de aktuella uppgifterna skulle få negativa följder för den sekretess som omfattar den kommersiella och industriella informationen.

Begreppet ”utsläpp i miljön” i artikel 4.2 andra stycket i direktiv 2003/4 om allmänhetens tillgång till miljöinformation ska tolkas på så sätt att det bland annat omfattar utsläpp i miljön av sådana produkter och ämnen som växtskyddsmedel eller biocidprodukter och de ämnen som dessa innehåller, förutsatt att det rör sig om faktiska eller förutsebara utsläpp under normala eller realistiska användningsförhållanden.

Begreppet i fråga måste nämligen begränsas till att avse endast icke hypotetiska utsläpp, det vill säga faktiska eller förutsebara utsläpp av produkten eller ämnet i fråga under normala eller realistiska användningsförhållanden. Även om den omständigheten att en produkt släpps ut på marknaden i allmänhet inte i sig räcker för att slå fast att den produkten med nödvändighet kommer att släppas ut i miljön eller för att det ska anses att den information som rör produkten avser ”utsläpp i miljön”, gäller det inte en sådan produkt som växtskyddsmedel eller en biocidprodukt, som vid normal användning är avsedd att släppas ut i miljön, vilket är en följd av dess funktion. Förutsebara utsläpp av denna produkt i miljön är således inte hypotetiska i sistnämnda fall. Under dessa omständigheter omfattar begreppet ”utsläpp i miljön” faktiska utsläpp i miljön som sker i samband med användningen av produkten eller ämnet i fråga, samt förutsebara utsläpp av den produkten eller det ämnet i miljön under normala eller realistiska användningsförhållanden som motsvarar de förhållanden som omfattas av motsvarande produktgodkännande som gäller i det område där produkten är avsedd att användas.

(se punkterna 77–79, 81 och 103 samt punkt 2 i domslutet)
Rådets direktiv 93/13 om oskäliga villkor i konsumentavtal ska tolkas så, att det utgör hinder för nationella bestämmelser i en medlemsstat som inte tillåter den domstol vid vilken talan har väckts om verkställighet av ett betalningsföreläggande att ex officio pröva huruvida ett villkor i ett avtal som ingåtts mellan en näringsidkare och en konsument är oskäligt, när den myndighet vid vilken ansökan om betalningsföreläggande gjorts inte är behörig att pröva detta.

När genomförandet och beskaffenheten av förfarandet för betalningsföreläggande medför att förfarandet, om det inte föreligger sådana förhållanden som innebär att domstolen anhängiggörs, avslutas utan att det ges någon möjlighet till prövning av huruvida det finns oskäliga avtalsvillkor i ett avtal som ingåtts mellan en näringsidkare och en konsument och om den domstol vid vilken talan har väckts om verkställighet av ett betalningsföreläggande inte heller är behörig att ex officio pröva om det finns sådana villkor, kan konsumenten ställas inför en exekutionstitel utan att det säkerställs att en sådan prövning kan ske vid något tillfälle under förfarandet. En sådan processuell ordning undergräver effektiviteten av det skydd som ges genom direktiv 93/13. Ett effektivt skydd av de rättigheter som följer av detta direktiv kan endast säkerställas om en medlemsstats processrättsliga system tillåter en prövning ex officio av huruvida villkoren i det berörda avtalet eventuellt är oskäliga, antingen i samband med förfarandet för betalningsföreläggande eller i samband med förfarandet för verkställighet av betalningsföreläggandet.

En sådan bedömning kan inte ifrågasättas när en medlemsstats processrätt tillerkänner ett beslut som fattats av den myndighet vid vilken ansökan om betalningsföreläggande gjorts rättskraft och motsvarande verkan som ett domstolsavgörande. En sådan reglering av formerna för hur principen om rättskraft genomförs i förfarandet för betalningsföreläggande, är inte förenliga med effektivitetsprincipen, eftersom de i förfaranden som inletts av en näringsidkare och i vilka en konsument är svarande, gör det omöjligt eller orimligt svårt att tillämpa det skydd som direktiv 93/13 syftar till att ge dessa sistnämnda.

(se punkterna 40, 41, 43, 45–47, 48, 54 och 55 samt domslutet)
Dessa ansökningar är autonoma just av den anledningen av det inte finns något samlat system på unionsnivå för självangivelse för företag som deltar i en konkurrensbegränsande samverkan i strid med artikel 101 FEUF. Den omständigheten att de olika ansökningarna avser samma överträdelse av konkurrensrätten påverkar inte heller ansökningarnas autonomi.

Av detta följer att när det gäller en konkurrensbegränsande samverkan som kan inverka menligt på konkurrensen i flera medlemsstater och som följaktligen kan leda till ingripanden från flera olika nationella konkurrensmyndigheter och från kommissionen, har ett företag som önskar få förmånlig behandling beträffande sitt deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan ett intresse av att ge in ansökningar om immunitet inte bara till kommissionen, utan även till de nationella myndigheter som kan vara behöriga att tillämpa artikel 101 FEUF.

Unionsbestämmelserna, särskilt artikel 101 FEUF och förordning nr 1/2003, ska tolkas så, att det inte finns något rättsligt samband mellan en ansökan om immunitet som ett företag framställt eller planerar att framställa till Europeiska kommissionen och företagets förenklade ansökan hos en nationell konkurrensmyndighet för samma konkurrensbegränsande samverkan, som förpliktar den nationella myndigheten att bedöma den förenklade ansökan mot bakgrund av ansökan om immunitet. Den omständigheten att den förenklade ansökan troget återspeglar innehållet i ansökan om immunitet hos kommissionen har därvid ingen betydelse.

Ett sådant rättsligt samband skulle sätta i fråga de olika ansökningarnas autonomi och därmed skälen för själva systemet med förenklade ansökningar. Det systemet vilar nämligen på principen att det inte på unionsnivå finns någon samlad ansökan om förmånlig behandling eller en ”huvudansökan” som ges in parallellt med ”sidoansökningar”, utan ansökningar om immunitet som ges in till kommissionen samt förenklade ansökningar som ges in till de nationella konkurrensmyndigheterna, vilka det enbart ankommer på respektive mottagande myndighet att bedöma.

När en förenklad ansökan som ges in till en nationell konkurrensmyndighet rör ett snävare materiellt område än ansökan om immunitet hos kommissionen, är den nationella konkurrensmyndigheten inte skyldig att kontakta kommissionen, eller företaget självt, för att kontrollera huruvida företaget funnit konkreta exempel på olagliga ageranden på det område som påstås omfattas av ansökan om immunitet men som inte omfattas av den förenklade ansökan. En sådan skyldighet skulle kunna leda till en uppmjukning av den samarbetsskyldighet som åligger dem som begärt förmånlig behandling och vilken är en av grundpelarna i alla systemen för förmånlig behandling. Under dessa omständigheter ankommer det på det företag som ansöker om förmånlig behandling hos en nationell konkurrensmyndighet att försäkra sig om att varje ansökan som företaget ger in är fri från oklarheter beträffande dess omfattning.

(se punkterna 61, 63, 64 och 67 samt punkt 2 i domslutet)
11

Beträffande den konkurrensbegränsande samverkan som särskilt ägde rum i Italien genomfördes denna i två informella grupper. Den första gruppen, kallad ”Euroitalia”, bestod i företag, däribland Zucchetti Rubinetteria, som sammanträdde två till tre gånger om året under perioden juli 1992–oktober 2004. I denna grupp, som bildades när de tyska tillverkarna hade tagit sig in på den italienska marknaden, utbyttes uppgifter inte bara om kranar och tillbehör utan även om sanitetsporslin. Zucchetti Rubinetteria ingick också i den andra informella gruppen av företag, kallad ”Michelangelo”. Företagen höll flera möten från slutet av år 1995 till början av år 1996 och därefter den 25 juli 2003. Diskussionerna under dessa möten berörde ett stort antal sanitetsprodukter, i synnerhet kranar och tillbehör samt sanitetsporslin.
52

När det för det sjätte gäller år 2001, grundar sig klagandens argument också på en felaktig tolkning av den överklagade domen, varför klaganden inte kan vinna framgång därmed. Det framgår nämligen tydligt av punkterna 215–218 i nämnda dom att tribunalens slutsats att klaganden deltog i de otillåtna diskussionerna under år 2001 inte grundade sig på att diskussionerna under år 2000 skulle ha fortsatt verkan under år 2001. I punkterna 215–217 i domen hänvisade tribunalen i själva verket, som grund för sina slutsatser, dels till att klaganden hade deltagit i flera möten under år 2001 vid vilka deltagarna hade kommit överens om när prislistorna skulle sändas till grossisterna och när prishöjningar skulle ske, dels till att det rådde samstämmighet mellan dessa möten och andra möten under åren 2000 och 2001 i vilka klaganden inte hade deltagit men vid vilka ASI-medlemmarna hade diskuterat sifferuppgifter för prishöjningar från och med den 1 januari 2002.
9

I artikel 5.1 a i direktivet föreskrevs följande: ”1. Det registrerade varumärket ger innehavaren en ensamrätt. Innehavaren har rätt att förhindra tredje man, som inte har hans tillstånd, att i näringsverksamhet använda a) tecken som är identiska med varumärket med avseende på de varor och tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket är registrerat, ... 3. Bl.a. kan följande förbjudas enligt punkterna 1 och 2: a) Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning. b) Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla tjänster under tecknet. c) Att importera eller exportera varor under tecknet. ...”
2

Begäran har framställts i tre mål mellan, å ena sidan, Presidenza del Consiglio dei Ministri, Consiglio di Stato, Consiglio Superiore dei Lavori Pubblici, Autorità per la Vigilanza sui Contratti Pubblici di lavori, servizi e forniture, Conferenza Unificata Stato Regioni, Ministero dello Sviluppo Economico delle Infrastrutture e dei Trasporti, Ministero per le Politiche europee, Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare, Ministero per i beni e le attività culturali, Ministero dell’Economia e delle Finanze respektive Ministero degli Affari esteri och, å andra sidan, Rina Services SpA, Rina SpA och SOA Rina Organismo di Attestazione SpA. Målen rör särskilt en nationell lagstiftning enligt vilken ett bolag som har ställning som certifieringsorgan (Società Organismi di Attestazione, nedan kallade certifieringsorgan) måste ha sitt säte i Italien.
11

I artikel 13 i direktiv nr 1999/31 föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna skall, när det är lämpligt i enlighet med det tillstånd som beviljats, vidta följande åtgärder: … c) Sedan en deponi slutgiltigt har avslutats skall huvudmannen vara ansvarig för dess underhåll, övervakning och kontroll i efterbehandlingsfasen så länge som den behöriga myndigheten kräver det, med beaktande av den tid under vilken deponin kan utgöra en risk. Huvudmannen skall underrätta den behöriga myndigheten om all betydande negativ miljöpåverkan som visar sig vid kontrollförfarandena och följa den behöriga myndighetens beslut rörande arten och tidpunkten för de rättelseåtgärder som skall vidtas. d) Så länge den behöriga myndigheten anser att en deponi kan medföra risk för miljön och utan att det påverkar någon gemenskapslagstiftning eller nationell lagstiftning såvitt avser innehavarens ansvar, skall huvudmannen för deponin vara ansvarig för övervakning och analys av deponigas och lakvatten från deponin samt för grundvattentillståndet i närområdet kring deponin i enlighet med bilaga III.”
3

Artikel 14 i konventionen om meddelande av europeiska patent som undertecknades i München den 5 oktober 1973 och trädde i kraft den 7 oktober 1977, i den version som är tillämplig på förevarande mål (nedan kallad EPC) har rubriken ”Tillämpliga språk vid Europeiska patentverket, avseende europeiska patentansökningar samt avseende andra handlingar”. I den artikeln anges följande: ”(1) Det europeiska patentverkets [(nedan kallat EPO)] officiella språk är engelska, franska och tyska. (2) En europeisk patentansökan ska ges in på ett av de officiella språken eller, om den ges in på ett annat språk, översättas till ett av de officiella språken i enlighet med tillämpningsföreskrifterna. När som helst under handläggningen vid [EPO] kan denna översättning anpassas till texten i ansökan i enlighet med den text som ingavs. Om erforderlig översättning inte ges in inom föreskriven tid anses ansökan tillbakadragen. (3) Det av [EPO:s] officiella språk som den europeiska patentansökan har ingetts på eller översatts till ska vara handläggningsspråket genom hela förfarandet vid [EPO], om inte annat framgår av tillämpningsföreskrifterna. (4) Fysiska eller juridiska personer med hemvist eller sitt säte i en avtalsslutande stat vars officiella språk inte är engelska, franska eller tyska samt dessa staters medborgare med hemvist utomlands, ska inom föreskriven tid ge in erforderliga handlingar på den statens officiella språk. Dessa personer är dock skyldiga att ge in en översättning till ett av [EPO:s] officiella språk i enlighet med tillämpningsföreskrifterna. Om en annan handling än de handlingar som utgör den europeiska patentansökan inte ges in på ett föreskrivet språk, eller om en erforderlig översättning inte ges in inom föreskriven tid, ska handlingen anses inte ha ingetts. (5) En europeisk patentansökan ska publiceras på handläggningsspråket. (6) Ett europeiskt patents patentskrift ska publiceras på handläggningsspråket och ska inkludera en översättning av patentkraven till [EPO:s] två andra officiella språk. … (8) Inskrivningarna i det europeiska patentregistret ska göras på [EPO:s] tre officiella språk. I tveksamma fall ska inskrivningen på handläggningsspråket vara giltig.”