Förslag till avgörande av generaladvokat Léger föredraget den 14 februari 1995. - Europaparlamentet mot Europeiska unionens råd. - Tekniskt bistånd till de oberoende staterna i det tidigare Sovjetunionen och Mongoliet - Samråd med parlamentet. - Mål C-417/93.



Rättsfallssamling 1995 s. I-01185



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Europaparlamentet (nedan kallat "parlamentet") har genom talan, väckt den 12 oktober 1993, yrkat att rådets förordning (Euratom, EEG) nr 2053/93 av den 19 juli 1993 om tekniskt bistånd för ekonomiska reformer och ekonomisk återuppbyggnad till de oberoende staterna i det tidigare Sovjetunionen och Mongoliet skall ogiltigförklaras(1).

2 I detta mål anmodas domstolen att ta ställning till två huvudfrågor avseende relationerna mellan parlamentet och rådet. Är kravet på ett faktiskt samråd med parlamentet uppfyllt när rådet överlägger om ett förslag till förordning av kommissionen före det att parlamentet avger sitt yttrande och antar denna förordning fyra dagar efter parlamentets yttrande? Får rådets organ granska förslaget och föreslå ändringar i detta även innan yttrande begärs av parlamentet?

3 Förordning nr 2053/93 antogs under följande omständigheter.

4 Biståndsprogrammet TACIS inrättades, för åren 1991 och 1992, genom rådets förordning (EEG, Euratom) nr 2157/91 av den 15 juli 1991(2).

5 Den 25 november 1992 antog kommissionen ett förslag till förordning (COM[92] 475 slutlig)(3) vilken möjliggör ett fullföljande av strävan att ge tekniskt bistånd till nya oberoende stater på grundval av riktprogram för en tid av tre år(4). Liksom förordning nr 2157/91 har detta förslag artikel 235 i EEG-fördraget och artikel 203 i Euratomfördraget som rättslig grund.

6 Detta förslag överlämnades av kommissionens förvaltning till rådet den 15 januari 1993 och, för kännedom, till parlamentet samma dag.

7 Till följd av verksamheten inom en arbetsgrupp vid rådet kallad "Tidigare Sovjetunionen", överlämnades ett dokument till COREPER den 4 mars 1993(5). Den prövning av förslaget till förordning som rådet övergick till den 5 april 1993 gör det möjligt "(att fastslå) en betydande samstämmighet i fråga om uppfattning"(6). Det bestämdes att förslaget skulle granskas på nytt när parlamentet hade avgivit sitt yttrande.

8 Den 5 mars 1993 överlämnade rådet kommissionens förslag till parlamentet för yttrande. Det begärdes att yttrandet skulle avges vid sessionen i april(7).

9 Den 12 mars 1993 remitterade parlamentets ordförande förslaget till de behöriga utskotten för granskning.

10 Den 23 mars 1993 bekräftades åtgärden av rådet som begärde tillämpning av det brådskande förfarande som föreskrivs i artikel 75 i parlamentets arbetsordning(8). Denna begäran avslogs den 20 april 1993(9).

11 Den 26 april 1993 granskades ett förslag till rapport(10) av utskottet "Yttre ekonomiska förbindelser" (nedan kallat "utskottet REX") som enhälligt antog ett förslag till resolution den 5 maj 1993.

12 Den 27 maj 1993 antog parlamentet nästan samtliga de ändringar som hade föreslagits av utskottet REX(11). Föredraganden utverkade likväl, med tillämpning av artikel 40.2(12)i parlamentets arbetsordning(13), uppskjuten omröstning angående förslaget till lagstiftningsresolution "med beaktande av rådets ståndpunkt"(14).

13 Den 16 juni 1993 begärde rådet på nytt tillämpning av det brådskande förfarandet, vid behov även genom sammankallande till en extra session, för att yttrandet skulle kunna avges i juni månad.

14 Parlamentet biföll begäran den 22 juni 1993.

15 Efter en sista utskottsremiss den 24 juni 1993, antogs den lagstiftningsresolution genom vilken samrådsförfarandet avslutades den 14 juli 1993. Kommissionens förslag förkastades(15).

16 Rådet antog slutligt förordning nr 2053/93 den 19 juli 1993.

17 Talan om ogiltigförklaring stöder sig på tre grunder:

- Samrådsförfarandet med parlamentet skulle ha ägt rum under rättsstridiga förhållanden. Det skulle ha varit skenbart och ha genomförts med överträdelse av artikel 5 i EEG-fördraget.

- Parlamentet borde ha hörts på nytt.

- Förordning nr 2053/93 skulle vara rättsstridig genom att den innefattar en möjlighet för rådet att vidta interna ändringar efter eget skön, utan inblandning från parlamentets sida.

18 Jag undersöker dessa tre grunder i tur och ordning.

I - Samrådsförfarandets rättsstridighet

19 Det har anmärkts att "parlamentet är den enda bland de institutionella aktörerna inom samrådsförfarandet (politiska institutioner(16) och medlemsstater) som inte är närvarande vid rådets möten"(17).

20 Detta påvisar den betydelse som iakttagandet av parlamentets privilegier inom samrådsförfarandet har för jämvikten mellan institutionerna, även om detta sedan Europeiska enhetsakten inte är det enda medel som parlamentet förfogar över för att göra sin röst hörd under lagstiftningsförfaranden.

21 Enligt domstolens rättspraxis på området uppställs följande tre principer:

- Samrådet är en viktig formalitet. - Samrådet skall vara effektivt. - Det går inte att förfoga över lagstiftningsförfarandet.

22 Den talan om ogiltigförklaring som ledde till domen av den 29 oktober 1980 i målet Roquette Frères mot rådet(18), avsåg en förordning som hade beslutats av rådet utan att samrådsförfarandet hade följts.

23 Domstolen uttalade genom en koncis formulering följande:

"Det samrådsförfarande som föreskrivs i artikel 43.2 tredje stycket är, liksom andra jämförbara bestämmelser i fördraget, det medel som gör det möjligt för parlamentet att på ett effektivt sätt delta i gemenskapens lagstiftningsförfarande. Denna befogenhet är en viktig del i den genom fördraget eftersträvade jämvikten mellan institutionerna. Den återspeglar, om än i begränsad utsträckning, på gemenskapsnivå en grundläggande demokratisk princip, enligt vilken folken deltar i maktutövningen genom en representativ församling. Det korrekta samrådet med parlamentet i de fall som föreskrivs i fördraget utgör därför en viktig formalitet som om den inte iakttas leder till den berörda rättsaktens ogiltighet"(19).

24 Domstolen använder denna formulering inte bara vid antagandet att det inte har förekommit något samråd, utan även i situationer där samrådet är otillräckligt(20).

25 Även om det är vanligt att kommissionen för kännedom skickar en kopia av sitt förslag till förordning till parlamentet(21), är det endast genom rådet som en begäran om yttrande formellt kan överlämnas till parlamentet. Kravet på samråd tillgodoses inte endast av att denna begäran framställs. "[I]akttagandet av detta krav förutsätter att parlamentet uttrycker sin åsikt"(22). Parlamentets förbehållslösa förkastande av förslaget är ett yttrande i fördragets mening(23).

26 Samrådet skall vara effektivt. Det skall "kunna medföra konsekvenser för innehållet i den antagna rättsakten"(24). Parlamentet skall kunna vara i stånd att utöva ett inflytande på innehållet i de normativa rättsakter som antas av rådet. Av detta följer att rådet måste invänta parlamentets yttrande innan det antar rättsakten.

27 Även om godkännandet av parlamentets yttrande inte är beroende av något villkor avseende tidsfrist anser jag att parlamentets möjligheter inte är obegränsade. Enligt min mening följer det av punkt 36 i den ovan nämnda domen Roquette Frères mot rådet att rådet inte behöver bry sig om att det saknas ett yttrande från parlamentet om det visar att det har "uttömt alla möjligheter att få det föregående yttrandet av parlamentet", såvida inte det senare skall tillerkännas en vetorätt(25).

28 Det konstateras att samrådet, där detta erfordras, ger upphov till förpliktelser såväl för rådet som för parlamentet(26).

29 Slutligen går det inte att förfoga över lagstiftningsförfarandet. Det har inte överlämnats till medlemsstaternas eller institutionernas skön(27):

"Europaparlamentets praxis kan i själva verket, inom ramen för den maktbalans mellan institutionerna som föreskrivs i fördragen, inte frånta de övriga institutionerna något privilegium som de tilldelas genom själva fördragen"(28).

30 Domstolen har i domen av den 23 februari 1988, Förenade kungariket Storbritannien och Nordirland mot rådet(29) fastställt att

"reglerna angående utformningen av gemenskapsinstitutionernas vilja upprättas genom fördraget och ... varken medlemsstaterna eller institutionerna själva kan förfoga över dem"(30).

31 Dessa tre principer illustrerar tillämpningen av en allmän princip om lojalt samarbete mellan institutionerna som grundar sig på det faktum att de senare är förenade genom förverkligandet av de gemensamma mål som fastställs i fördraget(31) och deltar i beslutsförfarandet.

32 Denna princip fastställs redan i artikel 5 i EEG-fördraget som avser medlemsstaterna - men genom vilken gemenskapsinstitutionerna åläggs ömsesidiga skyldigheter att iaktta lojalt samarbete med medlemsstaterna(32) - och artikel 162 i samma text(33) som avser relationerna mellan rådet och kommissionen.

33 Domstolen har tillämpat principen på relationerna mellan rådet, kommissionen och parlamentet inom ramen för budgetförfarandet, vilket enligt domen av den 27 september 1988, Grekland mot rådet(34), huvudsakligen grundar sig på den "mellaninstitutionella dialogen"(35).

34 Trots att parlamentets befogenheter inte är så vidsträckta inom ramen för samrådsförfarandet som inom budgetförfarandet, är denna dialog inte desto mindre nödvändig. Detta är särskilt fallet inom ramen för artikel 235 i EEG-fördraget som gör det möjligt för rådet att lagstifta på områden där det inte har tillerkänts några befogenheter. Lagstiftarens handlingsutrymme är här inte lika fast bestämt som exempelvis i fråga om den gemensamma jordbrukspolitiken som också faller under samrådsförfarandet (artikel 43.2 i EEG-fördraget).

35 Har en sådan dialog förts i detta fall?

36 Det är obestritt att parlamentet hördes om kommissionens förslag till förordning. Det är endast fråga om omständigheterna kring detta samråd. Följande tre frågor ställs, vilka jag kommer att undersöka var för sig, nämligen:

A - Får rådet överlägga om förslaget till förordning innan det har fått parlamentets yttrande men efter det att rådet har översänt begäran om yttrande till parlamentet?

B - Får rådet överlägga om förslaget till förordning redan innan det har översänt begäran om yttrande till parlamentet?

C - Samarbetade rådet i detta fall lojalt med parlamentet?

- A -

37 Får rådet överlägga om kommissionens förslag innan parlamentet har tillkännagivit sin ståndpunkt? Vilka är rådets befogenheter när det inväntar parlamentets yttrande?

38 Enligt artikel 235 i fördraget skall rådet visserligen fatta beslut på förslag från kommissionen och efter att ha hört parlamentet. Får det diskutera texten före detta samråd?

39 Praxis vid lagstiftningsförfarandet har under årens lopp och med den tilltagande lagstiftningsaktiviteten utvecklats mycket då den innebär att parlamentet skall höras.

40 Rådet åtog sig redan den 16 oktober 1973, i en underrättelse till församlingen, att förenkla samrådsförfarandet:

"Rådet har beslutat om interna åtgärder som syftar till att beslutet att höra församlingen angående ett förslag från kommissionen meddelas inom kortast möjliga tidsfrist (i princip en vecka efter mottagandet av kommissionens förslag) ... Rådet har för övrigt vidtagit interna åtgärder som syftar till att beakta församlingens yttrande under bästa möjliga förutsättningar"(36).

41 Alltsedan år 1986 har åtskilliga av Europaparlamentets ledamöter(37) i frågor till ordföranden givit uttryck för två tendenser. Å ena sidan pågår diskussionen angående kommissionens olika förslag samtidigt inom rådet och inom parlamentsutskotten. Det verkar som om en sådan praxis inte är ovanlig: "In practice, work on a Commission proposal begins immediately within Council bodies, without waiting for the Parliament's Opinion, but the final decision cannot be taken until the Opinion has been received and considered by the Council"(38). Parlamentet kommer därmed att diskutera på grundval av gamla texter från kommissionen. Å andra sidan fattar rådet i allt större utsträckning tillfälliga beslut, "eftersom parlamentets yttrande ännu inte har avgivits". De siffror som anges i de svar som parlamentets ordförande har lämnat på de Vries frågor(39) visar att denna praxis obestridligt har tilltagit i omfattning(40).

42 I en resolution av den 10 oktober 1990(41) anges att parlamentet "1. kräver att rådet följer de förfaranden som föreskrivs i fördragen och att det avstår från politiska uppgörelser innan det har granskat Europaparlamentets yttrande".

43 Parlamentet antog den 21 november 1990 en resolution om skyldighet för rådet att invänta parlamentets yttrande(42), i vilken det konstaterade att rådet "i åtskilliga fall" skulle ha påbörjat sitt arbete avseende ett förslag från kommissionen innan parlamentet hade avgivit sitt yttrande och att det till och med skulle ha ingått politiska uppgörelser i förväg.

44 Är denna praxis förenlig med de rättigheter som parlamentet tillerkänns inom ramen för samrådsförfarandet?

45 Det skulle vara fruktlöst att vilja tvinga rådet att invänta parlamentets yttrande över kommissionens förslag innan det påbörjar varje undersökning, diskussion eller reflektion angående det ifrågavarande förslaget till rättsakt(43). Enligt min mening berättigas en sådan praxis av rättsliga och lagstiftningspolitiska skäl.

46 Beträffande de senare skall jag lyfta fram följande punkter:

- de oundvikliga uppskoven i samrådsförfarandet med parlamentet,

- parlamentets restriktiva godkännande av det brådskande förfarandet enligt artikel 97 i sin arbetsordning (tidigare artikel 75),

- nödvändigheten av att med kort varsel lagstifta på alla områden där regleringarna skall gälla en tidsbegränsad period eller periodiskt måste förnyas,

- den tid som behövs för att, inom de områden där enhällighet erfordras, försöka nå en kompromiss inom rådet,

- ett berikande av debatterna inom parlamentens utskott, inför vilka företrädaren för rådet i förekommande fall kan vara i stånd att framhålla sin institutions ståndpunkt.

47 En sådan praxis berättigas huvudsakligen av rättsliga skäl.

48 För det första åläggs inte rådet genom någon text en skyldighet att förhålla sig passivt till dess att parlamentets yttrande har avgivits(44).

49 För det andra - och i synnerhet - förbehålls parlamentet genom samrådsförfarandet inte någon rätt att avge ett yttrande över den senaste lydelsen av den text som har utarbetats av rådet. Denna text är per definition flexibel och föränderlig till dess att förordningen slutligt har antagits. Även om rådet enligt samrådsförfarandet inte tillåts att slutligt anta en rättsakt innan det har mottagit parlamentets yttrande, krävs enligt detta förfarande inte vid något tillfälle en strikt och perfekt överensstämmelse mellan den text över vilken parlamentet avger sitt yttrande och den text som följer av rådets arbeten. Parlamentet avger sitt yttrande på förslag från kommissionen. Det är just det som skiljer samrådsförfarandet från det lagstiftningsförfarande som sker genom medbeslutande där det eftersträvas "enighet om ett gemensamt utkast"(45) eller från samarbetsförfarandet där parlamentet hörs inte bara över kommissionens förslag, utan även över den "gemensamma ståndpunkt" som har antagits av rådet(46). Till skillnad från det samtyckesförfarandet i vilket rådet inte kan anta en rättsakt som skiljer sig från den som har varit föremål för yttrande, medges slutligen enligt samrådsförfarandet att rådet avviker från den text som har underställts parlamentet.

50 För att säkerställa effektiviteten i samrådet med parlamentet har garantier införts, såväl genom fördraget som genom domstolens rättspraxis och parlamentets praxis.

51 Innan yttrandet antas håller kommissionen i princip det behöriga parlamentsutskottet regelbundet informerat om de huvudsakliga riktlinjer som har framkommit vid diskussionerna i rådet, i synnerhet om dessa avviker från kommissionens ursprungliga förslag, i överensstämmelse med den uppförandekodex som den framlade för parlamentet i februari år 1990(47).

52 Domstolen uttalade i domen av den 30 september 1982, Tunnel Refineries mot rådet(48), att ett förslag till förordning kan antas utan att parlamentet hörs på nytt efter att detta väl har avgivit yttrandet, om parlamentet utan ändring godtar förslaget och om de förberedande diskussionerna inom rådet inte ger upphov till någon väsentlig ändring i den slutliga versionen av förordningen.

53 Enligt fast rättspraxis vid domstolen, i fråga om förnyat samråd, skall parlamentet höras på nytt om rådet gör gällande väsentliga ändringar i den slutligt antagna textversionen(49). Detta skall inte ske vid minsta ändring av texten.

54 Om rådet inom ramen för de förberedande diskussionerna företar ändringar av förslaget, kan kommissionen använda sig av sitt privilegium att underställa ett ndrat förslag till rådet som överlämnar detta till parlamentet, vilket gör det möjligt för det senare att debattera en aktualiserad text och att påverka överläggningarna i rådet. Så länge rådet inte har fattat något beslut får kommissionen i själva verket ändra sitt förslag när som helst under de förfaranden som leder fram till att en gemenskapsrättsakt antas, enligt artikel 189a 2 i EG-fördraget(50), men varken rådet eller parlamentet kan tvinga den till detta. Denna möjlighet har undersökts av Wyatt och Dashwood: "[T]he Commission may alter its proposal in order to facilitate decision-making within the Council"(51).

55 Enligt detta antagande skall därför parlamentet egentligen inte "höras på nytt" (det har ännu inte avgivit sitt yttrande), utan höras angående ett ändrat förslag. Det är precis vad parlamentet låter förstå i sin resolution av den 21 november 1990(52) om skyldighet att invänta parlamentets yttrande i samrådsförfarandet:

"([P]arlamentet) understryker ... att det enligt den praxis som följs för att utan försening möjliggöra upprättandet av den inre marknaden till den 1 januari 1993 ofta krävs att lagstiftningsförslagen granskas praktiskt taget samtidigt av Europaparlamentet och rådet, vilket i sin tur kräver att kommissionen - för att Europaparlamentet skall kunna uttrycka sig över ett förslag till författning som inte är överspelat - använder den möjlighet som den har enligt artikel 149.3 i fördraget att före Europaparlamentets första behandling formellt avge ett ändrat förslag för att ta hänsyn till utvecklingen av rådets arbete för det fall att det senare föranleder kommissionen att väsentligt ändra det ursprungliga förslaget."

56 Det var med denna uppfattning som parlamentet vid sitt sammanträde den 15 september 1993(53) antog en ny artikel 56 till sin arbetsordning i vilken följande föreskrivs:

"ndring av kommissionsförslag

1) Får behörigt utskott vid beredningen av ett kommissionsförslag kännedom om att rådet har för avsikt att väsentligt ändra detta förslag skall det formellt fråga om kommissionen har för avsikt att ändra sitt förslag.

2) Förklarar kommissionen att den har för avsikt att ändra sitt förslag skall behörigt utskott skjuta upp sin beredning av detta förslag till dess kommissionen har underrättat utskottet om ändringarna eller det nya förslaget.

3) Vid behörigt utskotts beredning av ett kommissionsförslag kan kommissionen även på eget initiativ lägga fram ändringar till sitt förslag direkt i utskottet.

4) Om kommissionen efter en förfrågan enligt punkt 1 förklarar att den inte har för avsikt att ändra sitt förslag, skall behörigt utskott fortsätta sin beredning av förslaget. Kommissionens förklaring skall bifogas betänkandet och skall av parlamentet anses bindande för kommissionen också efter det att första behandlingen avslutats.

5) Om rådet, efter en förklaring från kommissionen i enlighet med punkt 4, och kommissionens ståndpunkt till trots, fattar ett beslut som väsentligt ändrar kommissionens ursprungliga förslag skall parlamentets ordförande påminna rådet om dess skyldighet att åter höra parlamentet."

57 Det noteras att det enligt texten i parlamentets arbetsordning underförstått medges att rådet kan debattera ett förslag från kommissionen innan det har mottagit parlamentets yttrande.

58 Det förfarande som föreskrivs i denna artikel är enligt min mening av sådan art att det säkerställer parlamentets privilegier. Tack vare kommissionens framställning av ett ändrat förslag, kommer parlamentet att höras angående en text i vilken det tas hänsyn till eventuella ändringar till följd av förhandlingar inom rådet och det kommer att effektivt kunna påverka rådets överläggningar.

59 Parlamentet är likväl inte beroende av kommissionen. Den omständigheten att den senare förhåller sig passiv, om den inte anser det vara lämpligt att avge ett ändrat förslag, hindrar inte att parlamentet åter måste höras om det sker en väsentlig ändring.

60 Men att i strävan efter ett effektivt samråd tillerkänna parlamentet rätten att höras om textens slutgiltiga lydelse efter rådets arbete, oavsett betydelsen av de ändringar som detta har tillfört det ursprungliga förslaget, fråntar enligt min mening samrådsförfarandet dess betydelse och skapar en sorts samarbetsförfarande.

61 Jag upprepar att yttrandet skall avges ver kommissionens förslag, med vetskap om att parlamentet kommer att underrättas om varje väsentlig ändring av förslaget som rådet tar initiativ till, antingen genom ett nytt förslag från kommissionen eller genom ett förnyat samråd.

62 Rådets ståndpunkt kan däremot inte vara slutgiltig och den är med nödvändighet föränderlig så länge som parlamentet inte har avgivit sitt yttrande(54).

63 Jag anser att den författningsenliga principen om lojalt samarbete mellan institutionerna har iakttagits genom denna "mellaninstitutionella dialog" som domstolen hänvisar till i den ovan nämnda domen Grekland mot kommissionen.

64 Som slutsats i denna första fråga finner jag att rådet och parlamentet samtidigt kan övergå till granskningen av förslaget, eftersom det har angivits att ett förnyat samråd är nödvändigt om de förberedande diskussionerna och de politiska uppgörelserna inom rådet utmynnar i väsentliga ändringar i den slutligt antagna förordningen.

65 Det konstateras att svaret på den första möjligheten beror på om det har skett en väsentlig ändring. Denna möjlighet är således knuten till den andra möjligheten avseende förnyat samråd till en fråga som är gemensam för dem båda: Har rådet gjort en väsentlig ändring av kommissionens ursprungliga förslag?

- B -

66 Hur förhåller det sig när rådet överlägger om kommissionens förslag och ändrar detta redan innan det har överlämnats till parlamentet? Kan det tillställa parlamentet en begäran om samråd som avser en text som inte utgör den senaste lydelsen enligt rådets egna överläggningar?

67 Enligt den författningsenliga principen om lojalt samarbete mellan institutionerna påbjuds att den förslagstext som underställs parlamentet för yttrande och den text som rådet har granskat är identiska.

68 Hur förhåller det sig, med avseende på denna princip, när rådet och parlamentet har mottagit en identisk text och när denna text redan har ändrats i rådet vid det datum som parlamentet mottager kommissionens ursprungliga förslag från rådet?

69 Jag skall här framlägga tre synpunkter.

70 För det första skulle en sådan fråga inte ställas om rådet skickade begäran om yttrande till parlamentet redan då det mottager kommissionens förslag eller innan det påbörjar sin granskning(55).

71 Då för det andra parlamentets yttrande enligt vad som har konstaterats avser kommissionens förslag och inte den senaste lydelsen av den text som behandlas i rådet, hindrar reglerna om gemenskapens lagstiftningsförfarande inte att rådet kan börja diskutera förslaget redan före överlämnandet av begäran om yttrande på villkor att det alltid förbehåller sig möjligheten att mot bakgrund av parlamentets yttrande ändra den riktlinje som tillfälligt har antagits. Rådet kan således inte anta en slutlig text på detta stadium.

72 I detta fall noteras följande:

- Innan det att begäran om yttrande överlämnades till parlamentet den 5 mars 1993 hade förslaget ännu inte granskats av vare sig Coreper (som granskade det för första gången den 24 mars 1993) eller rådet (som övergick till en första granskning den 5 april 1993). Den 5 mars 1993 förelåg ett arbetsdokument, kallad interimsrapport, vilket hade upprättats av gruppen "Tidigare Sovjetunionen", samt förordningstexten "som denna ser ut i det aktuella stadiet av gruppens arbete".

- Den text som hade utarbetats av gruppen "Tidigare Sovjetunionen" den 4 mars 1993, det vill säga dagen innan den överlämnades till parlamentet, är ingen slutlig text: Frågan om tillämpningen av förordningen TACIS på Mongoliet hade inte reglerats(56). Förteckningen över prioriterade områden för tekniskt bistånd i bilaga 2 hade inte slutligt antagits och var föremål för flera reservationer. Den föreslagna kommittén var en förvaltningskommitté och fyra medlemsstater hade förklarat sig villiga att anta ett förfarande av typ III(57). Denna formulering återges i den slutliga förordningen.

73 Det förefaller mig följaktligen vara mycket överdrivet att hävda att förslaget den 5 mars 1993 "inte längre var aktuellt"(58) eller "att beskaffenheten av diskussionerna inom rådet hade gjort denna text obsolet redan innan den överlämnades till parlamentet"(59).

74 För det tredje påverkar ändringarna av förslaget, vilka förutsågs inom rådet före överlämnandet av begäran om yttrande, inte förfarandets korrekta beskaffenhet i den mån dessa - som alla ändringar som görs efter detta överlämnande - föranleder ett förnyat samråd om de är väsentliga och om de återges i den slutliga förordningen.

75 Rådets befogenhet att överlägga om förslaget redan innan det granskas av parlamentet får inte överskrida gränsen för sådant rättsmissbruk som består i att låta parlamentet vara fullständigt ovetande om textens utveckling inom rådet. Det är denna fråga som jag i det följande skall undersöka.

- C -

76 Jag hävdar att det har skett ett lojalt samarbete mellan institutionerna, vilket har gjort det möjligt för parlamentet att få vetskap om rådets ståndpunkt i de huvudsakliga punkterna av oenighet, eftersom

- det förefaller som om rådet aldrig hade för avsikt att undvara Europaparlamentets yttrande(60),

- utskottet REX kände till rådets avsikt att tillföra en bilaga 2 i vilken de prioriterade områdena för biståndshandlingen uppräknas, och det återgav till och med denna i sitt ändringsförslag nr 20. Det kände även till att rådet avsåg att inrätta en förvaltningskommitté(61),

- parlamentet underrättades av kommissionens företrädare som närvarade vid debatterna om den ändring som rådet tänkte göra i texten angående frågan om kommittologi(62). Det är för övrigt rådets ståndpunkt i denna fråga(63) som ledde till att parlamentet avgav ett förkastande yttrande(64),

- rådet företräddes under parlamentsdebatterna den 26 och 27 maj 1993.

77 Jag skall göra en sista anmärkning. Det är osäkert om parlamentet har gjort allt som står i dess makt för att påverka rådets beslut:

- Rådet skulle med nödvändighet åter ha debatterat texten om det hade underställts ändringar. Kommissionen skulle likaledes åter ha kunnat ta på sig ansvaret för eventuella ändringar genom att avge ett ändrat förslag(65). Rådet skulle endast kunna avvika från detta vid enhällighet(66). Parlamentet föredrog att avge ett yttrande om att helt förkasta kommissionens förslag.

- Parlamentet skulle också, genom att avge sitt yttrande, ha kunnat inleda det förlikningsförfarande som föreskrivs i den gemensamma deklarationen av den 4 mars 1975(67), vilket för övrigt förordades i punkt 4 i det förslag till lagstiftningsutkast som upprättades av utskottet REX. Det är i detta avseende bekant att den huvudsakliga fråga som innebar motsättning mellan rådet och parlamentet avsåg frågan om kommittologi. Europaparlamentet hade emellertid i en resolution av den 23 oktober 1986 precis uppgivit önskan om att kunna "från rådets sida kräva förlikning när det senare avser att i en rättsakt meddela föreskrifter om ett kommittéförfarande"(68).

78 Jag anser följaktligen att samrådet med parlamentet inte har varit skenbart och att dess privilegier inte har kränkts, förutsatt att de av rådet beslutade ändringarna inte har varit väsentliga, vid vilket fall ett förnyat samråd borde ha kommit till stånd. Det är just detta som utgör föremålet för den andra anmärkningen.

II - Skyldigheten avseende förnyat samråd

79 Skyldigheten att åter höra parlamentet föreskrivs inte i fördraget. Domstolen har emellertid fastställt att

"kravet på att under lagstiftningsförfarandet höra parlamentet i de fall som föreskrivs i fördraget innebär krav på ett förnyat samråd för var gång som den slutligt antagna texten, betraktad i sin helhet, i själva sakinnehållet avviker från det innehåll över vilket parlamentet redan har hörts, med undantag för de fall då ändringarna i allt väsentligt motsvarar den önskan som parlamentet självt har uttryckt"(69).

80 Enligt parlamentet skulle kommissionens förslag ha varit föremål för fyra väsentliga ändringar avseende

- mottagarna av biståndet TACIS (artikel 2),

- förordningens tillämpningsområde med tillägget av en bilaga 2,

- tillförandet av ett nytt villkor om ömsesidighet (artikel 7.4), och

- frågan om kommittologi (artikel 7). Rådet ersatte en förvaltningskommitté med en regleringskommitté.

81 Den första punkten är en teknisk bestämmelse som är avsedd att undvika att Mongoliet samtidigt uppbär sådant finansiellt och tekniskt bistånd som föreskrivs i förordning (EEG) nr 443/92(70) och bistånd enligt TACIS. Denna bestämmelse gjorde det endast möjligt att upprätthålla programmet TACIS för Mongoliet som redan drog fördel av biståndsprogram(71). Mongoliet räknas in bland stödmottagarna för programmet TACIS, såväl i förslaget till förordning som i själva förordningen. Tillförandet av den nya artikel 2 i den senare texten gjorde det bara möjligt att undvika en kumulering av bistånd. Utskottet för budgetfrågor anser i sitt yttrande av den 20 april 1993 "det vara betydelsefullt att Mongoliet förekommer bland stödmottagarna, med hänsyn till landets situation och dess behov av stöd som är jämförbara med dem för flera självständiga stater och denna stats vilja att inrätta ett system med politisk demokrati"(72). I punkt 4 i framställningen av skälen i rapporten från utskottet REX föreslås mycket direkt att Mongoliet inte skall kunna kumulera det stöd till utvecklingsländerna i Asien som föreskrivs i förordning nr 443/92 och stödet enligt programmet TACIS(73).

82 I den nya artikel 2 ändras villkoren för det biståndet till Mongoliet. Förordningens sakinnehåll påverkas inte av artikeln.

83 I fråga om den andra punkten, innebar tillägget av bilaga 2 inte något nytt samråd med parlamentet. I bilaga 2 uppräknas "särskilt", "upplysningsvis"(74), de prioriterade områden som omfattas av det tekniska biståndet. Denna uppräkning är exemplifierande och inte uttömmande. Den ersätter artikel 3.3 i kommissionens förslag, i vilket det föreskrevs följande:

"Det tekniska biståndet avser i första hand områden för utveckling av mänskliga resurser, företagsstöd, inklusive finansiella tjänster, produktion, distribution och saluföring av livsmedel, energi och transporter."

84 I denna bestämmelse - som inte heller är uttömmande - utesluts inte något av de områden som avses i bilaga 2.

85 Dessutom är denna bilaga nästan identisk med ändring nr 24 - genom vilken det införs en bilaga 1a - och vilken antogs av parlamentet den 27 maj 1993(75).

86 Ersättandet av artikel 3.3 i förslaget med artikel 4.3 och bilaga 2 i förordningen innebär en ändring av sättet att definiera förordningens tillämpningsområde. Även om det i bilaga 2 genom exemplifiering anges fler områden, ändras därmed inte på väsentligt sätt räckvidden av detta tillämpningsområde. Det rör sig i detta avseende om en "ändring av metod snarare än innehåll" enligt vad som avses i punkt 23 i den ovan nämnda domen Buyl m.fl. mot kommissionen.

87 I fråga om den tredje punkten konstateras att införandet av ett villkor om ömsesidighet endast utgör ett allmänt antagande av en fast praxis på området och varken principerna för eller utformningen av programmet TACIS omkullkastas av detta villkor.

88 Jag kommer nu till den betydligt svårare frågan om kommittologi. I artikel 7 i kommissionens förslag föreskrevs om en förvaltningskommitté av typen II.b(76): Kommissionen fattar beslut om åtgärder som skall ha omedelbar verkan. Om beslutet inte är förenligt med kommitténs yttrande, skall kommissionen uppskjuta verkställandet av de beslutade åtgärderna under sex veckor, inom vilken tid rådet med kvalificerad majoritet får fatta ett annat beslut som ersätter kommissionens beslut.

89 I artikel 8 i förordning nr 2053/93 föreskrivs om en regleringskommitté av typen III.a: Om kommittén inte avger något yttrande eller om yttrandet är negativt, skall kommissionen ändra sitt förslag om åtgärder till rådet. Om rådet inte fattar något beslut, skall kommissionen själv besluta att de föreslagna åtgärderna skall vidtas.

90 Enligt min mening finns det en väsentlig skillnad mellan den rådgivande kommittén enligt förfarande I och de kommittéer som föreskrivs i förfarandena II och III, eftersom den första utesluter varje beslutsbefogenhet för rådet.

91 Det finns även en väsentlig skillnad mellan kommittéer av typen II.a, II.b och III.a å ena sidan och typen III.b å andra sidan. Det är i själva verket endast det senare förfarandet som kan leda till en återvändsgränd, eftersom rådet med enkel majoritet kan hindra ett beslut.

92 Förfarandena av typen II.a, II.b och III.a skiljer sig däremot från varandra endast på några mindre punkter, såsom tidsfristerna, och i fråga om det faktum att rådets beslut i det senare fallet fattas efter förslag från kommissionen, vilket förstärker dennas ställning, eftersom rådet endast genom enhälligt beslut kan avvika från detta förslag(77). De har det gemensamt att genomförandebefogenheterna återgår till kommissionen som fattar beslut, om rådet inte fattar något beslut.

93 Jag drar slutsatsen att det mellan förvaltningskommittén av typen II.b och regleringskommittén av typen III.a inte finns några sådana skillnader att det kan talas om väsentliga ändringar av förordningen, vilka rör "själva kärnan i de genomförda bestämmelserna"(78).

94 Jag anser följaktligen att det i den slutligt antagna förordningen inte har gjorts någon väsentlig ändring av kommissionens förslag.

95 Av ett andra skäl var ett förnyat samråd med parlamentet inte nödvändigt. Det är nämligen väsentligt att här notera att parlamentet kände till rådets plan att inrätta en kommitté av typen III(79) och att just frågan om kommittologi stod i centrum för debatterna vid parlamentet(80), varvid åtskilliga parlamentariker skyllde det sena genomförandet av finansieringarna och av beslutsfattandet på förekomsten av en förvaltningskommitté i programmet TACIS för åren 1991-1992(81). Frågan om kommittologi utgjorde stötestenen mellan rådet och parlamentet och kom slutligen att leda till att förslaget förkastades.

96 Rådets företrädare frågades ut under debatterna i denna fråga(82).

97 Vid debatternas avslutande valde dock parlamentet - som inte var ovetande om rådets avsikter - att helt förkasta förslaget till förordning. Den ändring avseende en rådgivande kommitté som hade antagits på förslag av utskottet REX ledde således inte till något resultat.

98 De två första grunderna bör därför inte godtas. III - Rättsstridigheten i förordning nr 2053/93

99 För parlamentet "är det helt enkelt rättsstridigt att det i en text som har antagits efter obligatoriskt samråd med parlamentet föreskrivs att denna kan ändras under tillämpning, utan att denna formalitet iakttas på nytt"(83).

100 I artikel 7.2 andra stycket i den angripna förordningen föreskrivs följande:

"Kontrakt om tjänster skall i regel tilldelas genom selektiv anbudsinfordran och genom enskilda avtal för verksamhet upp till 300 000 ecu. Detta belopp kan revideras av rådet på grundval av förslag från kommissionen med beaktande av erfarenhet från liknande fall."

101 Parlamentet har gjort gällande att iakttagandet av dess privilegier förutsätter att det hörs på nytt före antagandet av en sådan revidering, eftersom det rör sig om en förordning som grundas på artikel 235 i fördraget.

102 Det finns inom gemenskapen en viss rangordning av normerna. Mot de grundförordningar som har antagits direkt med tillämpning av de förfaranden som föreskrivs i fördragen måste ställas de tillämpningsförordningar eller genomförandeförordningar som har antagits antingen av kommissionen efter bemyndigande av rådet enligt artikel 155 tredje strecksatsen i EEG-fördraget eller av rådet självt enligt artikel 145 tredje strecksatsen i samma fördrag. Förfarandet för antagandet av dessa förordningar fastställs i grundförordningen.

103 Dessa båda kategorier av rättsakter rangordnas i den mån de principer som uppställs i grundförordningen varken ändras eller åsidosätts genom bestämmelserna i genomförandeförordningen. Den första får inte gå utöver ramen för genomförandet av principerna i den andra(84). "De delegerade befogenheterna är endast ... genomförandebefogenheter och inte primära befogenheter att tillämpa en bestämmelse i fördraget"(85).

104 Domstolen har i en riklig rättspraxis i fråga om den gemensamma jordbrukspolitiken behandlat rådets befogenhet att delegera:

"[I] såväl lagstiftningssystemet enligt fördraget, särskilt återspeglat i artikel 155 sista strecksatsen, som i gemenskapsinstitutionernas fasta praxis görs i enlighet med rättsuppfattningarna i samtliga medlemsstater en åtskillnad mellan de bestämmelser som grundar sig direkt på själva fördraget och den sekundärrätt som är avsedd att tillförsäkra deras genomförande,

... det kan således inte krävas att alla detaljer i de förordningar som avser den gemensamma jordbrukspolitiken skall fastställas av rådet enligt förfarandet i artikel 43,

... denna bestämmelse är uppfylld, eftersom de väsentliga inslagen i den fråga som skall regleras har beslutats i enlighet med det förfarande som däri föreskrivs,

... däremot kan bestämmelserna om genomförandet av grundförordningarna antas enligt ett annat förfarande än det som föreskrivs i artikel 43, antingen av rådet självt eller av kommissionen enligt ett bemyndigande som är förenligt med artikel 155"(86).

105 Domstolen anser avseende denna artikel att fördragets uppbyggnad, till vilken denna skall hänföras, liksom kraven enligt praxis kräver en bred tolkning av begreppet genomförande(87).

106 Delegering till kommissionen av befogenheten att anta genomförandeförordningar är också vanlig på området för offentlig upphandling(88).

107 Ändringen genom Europeiska enhetsakten av artikel 145 i fördraget innebar en begränsning av rådets befogenhet att själv besluta om genomförande:

"[R]ådet kan inte förbehålla sig rätten att direkt utöva genomförandebefogenheter annat än i särskilda fall, vilka beslut det måste motivera på ett utförligt sätt"(89).

108 Parlamentet företräds varken i de kommittéer som är knutna till kommissionen(90) eller i något av de förfaranden genom vilka rådet förbehåller sig genomförandebefogenheter, sådana som de som föreskrivs i artikel 7 i förordning nr 2053/93. Detta system är ologiskt. Om det är normalt att parlamentet skall "höras för var gång som det är fråga om att bestämma ett politiskt val, är det lika uppenbart att det inte är dess roll att ingripa när det rör sig om att vidta en ren förvaltningsåtgärd"(91). Den underordnade beskaffenheten av formerna för genomförande legitimerar att dessa beslutas under ledigare former. Denna delegeringsmöjlighet utgör således ett spel om befogenheter mellan parlamentet och de övriga institutionerna som i detta kan finna ett medel att utesluta parlamentet från lagstiftningsprocessen(92). Parlamentet begärde således redan år 1967(93) att få höras över samtliga de texter som följer av grundförordningar och som därmed har ett märkbart inflytande på de politiska, ekonomiska och rättsliga verkningarna av dessa förordningar. Parlamentet vädjade, i en resolution om gemenskapens förfaranden för genomförandet av sekundärrätten(94), om en strikt begränsning av kommittéernas - "organ som inte fastställs genom fördragen" - befogenheter.

109 Det är alltjämt så att rådet enligt artikel 145 i fördraget obestridligen tillåts att förbehålla sig rätten att själv utöva genomförandebefogenheter, även om förfarandet för antagande av genomförandeförordningar inte följer samma regler som det för grundförordningen.

110 Berör artikel 7 i den angripna förordningen formerna för genomförande eller för tillämpning av grundförordningen eller rör den de huvudprinciper som uppställs i denna text?

111 Utgör fastställandet av en tröskel, räknat från vilken kontrakt om tjänster inte längre kan tilldelas genom selektiv anbudsinfordran och genom enskilda avtal, en form för genomförande eller tillämpning av förordning nr 2053/93?

112 Jag skall här framställa två synpunkter.

113 Artikel 7.2 andra stycket i förordning nr 2053/93 återgavs i den tidigare förordningen nr 2157/91 i vilken föreskrevs samma förfaringssätt för revidering av tröskeln om 300 000 ecu(95).

114 I de båda fallen innehöll kommissionens förslag inte något i fråga om förfarandet med revidering av tröskeln som uteslöt parlamentet, utan det hade tillförts av rådet.

115 De befogenheter som har delegerats till rådet avser endast formerna för tilldelning av kontrakt om tjänster. Valet av förfarande med direkta avtal och selektiv anbudsinfordran gör det möjligt att påskynda beslutsförfarandet och minskningen av den tröskel under vilken kommissionen kan förhandla om direkta avtal förstärker visserligen systemets effektivitet. I artikel 7.2 andra stycket ifrågasätts emellertid varken principerna i eller uppbyggnaden av förordningen och det görs inte heller någon avvikelse från "genomförandebefogenheterna"(96), vilka är de enda befogenheter som kan delegeras.

116 Den tredje grunden bör således inte heller godtas.

117 Jag drar följaktligen slutsatsen att talan bör ogillas i sin helhet.

(1) - EGT nr L 187, s. 1.

(2) - Förordning om tekniskt bistånd till ekonomiska reformer och ekonomisk återuppbyggnad i Sovjetunionen (EGT nr L 201, s. 2).

(3) - EGT nr C 48, 1993, s. 13.

(4) - Artikel 5.1.

(5) - Se rådets svar på de skriftliga frågorna från domstolen.

(6) - På samma ställe.

(7) - Bilaga 2 i ansökan.

(8) - Bilaga 3 i ansökan.

(9) - EGT nr C 150, s. 26.

(10) - Upprättat av Henry Chabert, ledamot av Europaparlamentet.

(11) - EGT nr C 176, s. 178.

(12) - Som numera betecknas artikel 105.1 till följd av ändringarna av parlamentets arbetsordning efter Fördraget om Europeiska unionen (EGT nr C 268, 1993, s. 51).

(13) - Se EGT, Bilaga nr 3-431, Europaparlamentets debatter, Session 1993-1994, s. 344, och EGT nr C 255, 1993, s. 81.

(14) - EGT nr C 176, s. 152.

(15) - Se EGT, Bilaga nr 3-433, Europaparlamentets debatter, Session 1993-1994, s. 191, och EGT nr C 255, 1993, s. 81.

(16) - Även om kommissionen inte förfogar över en egentlig rätt, anmodas den att "närvara" vid rådets sammanträden (artikel 4.2 i parlamentets arbetsordning). Det var frågan om detta i det här fallet.

(17) - Punkt 16 i parlamentets synpunkter på Förenade kungarikets interventionsskrift i det pågående målet C-65/93, parlamentet mot rådet.

(18) - Mål 138/79, Rec. s. 3333.

(19) - Punkt 33.

(20) - Dom av den 16 juli 1992, parlamentet mot rådet (C-65/90, Rec. s. I-4593), och dom av den 1 juni 1994, parlamentet mot rådet (C-388/92, Rec. s. I-2067).

(21) - Kommissionen åtog sig detta genom ett meddelande av den 30 maj 1973, omnämnt av Bieber, R.: "Artikel 137", i Kommentar Zum EWG-Vertrag, Groeben, Thiesing, Ehlermann, fjärde upplagan, s. 4132. Så var fallet i det mål som är föremål för prövning.

(22) - Punkt 34 i den ovan nämnda domen Roquette Frères mot rådet.

(23) - Se Bieber, R.: "Legislative procedure for the establishment of the single market", CMLR, 1988, s. 711, 716.

(24) - Punkt 20 i dom av den 27 september 1988, kommissionen mot rådet (165/87, Rec. s. 5545).

(25) - Se i denna fråga mål C-65/93, parlamentet mot rådet, ovannämnt i fotnot 17.

(26) - Se i detta avseende punkterna 28 och 29 i generaladvokat Jacobs förslag till avgörande inför domen av den 2 mars 1994, parlamentet mot rådet (C-316/91, Rec. s. I-625): "Parlamentets deltagande i lagstiftningsarbetet skall inte enbart hållas för ett privilegium, utan även för en förpliktelse som parlamentet har anförtrotts och som det inte kan avsäga sig" (punkt 28).

(27) - Se angående denna fråga punkt 48 i generaladvokat Darmons förslag till avgörande inför domen av den 1 juni 1994, parlamentet mot rådet, ovannämnd i fotnot 20.

(28) - Dom av den 10 juli 1986, Wybot (149/85, Rec. s. 2391, punkt 23).

(29) - 68/86, Rec. s. 855.

(30) - Punkt 38.

(31) - Artikel 4.

(32) - Dom av den 10 februari 1983, Luxemburg mot parlamentet (230/81, Rec. s. 255, punkt 37), och beslut av den 13 juli 1990, Zwartveld m.fl. (C-2/88 Imm., Rec. s. I-3365, punkt 17). Se även generaladvokat Mancinis förslag till avgörande inför domen av den 27 september 1988, Grekland mot rådet (204/86, Rec. s. 5323, 5349), och punkt 56 i generaladvokat Jacobs förslag till avgörande inför domen av den 31 mars 1992, rådet mot parlamentet (C-284/90, Rec. s. I-2277).

(33) - Artikel 15 i fusionsfördraget. Det är tänkbart att behovet av ett samarbete mellan parlamentet och de övriga institutionerna skulle ha uppkommit om parlamentet år 1965 hade haft de befogenheter som det har i dag.

(34) - Ovannämnd i fotnot 32, punkt 16.

(35) - Se även, beträffande samarbetet mellan kommissionen och rådet inom ramen för artikel 58 i EKSG-fördraget, domen av den 11 maj 1983, Klöckner-Werke mot kommissionen (244/81, Rec. s. 1451).

(36) - Europaparlamentets bulletin, nr 34/73, av den 19 oktober 1973, s. 4 och 5.

(37) - Se bilaga 5 i ansökan.

(38) - Wyatt and Dashwood, European Community Law, 1993, s. 37.

(39) - Bilaga 5 i ansökan.

(40) - Se även Jacobs och Corbett: The European Parliament, 1990, s. 166: "The most serious difficulty for Parliament, however, arises where Council takes a decision 'in principle' or 'subject to Parliament's opinion' before this opinion has been delivered (11 times in 1986, eight in 1987, 12 in 1988, seven in 1989)."

(41) - Resolution om relationerna mellan Europaparlamentet och rådet (EGT nr C 284, s. 58).

(42) - EGT nr C 324, s. 125.

(43) - Se i denna fråga de framställningar inför Europaparlamentet som gjordes av rådets dåvarande ordförande den 9 oktober 1990 (EGT, Bilaga, nr 3-394, Europaparlamentets debatter, Session 90-91, s. 79).

(44) - Fenomenet uppkommer även vid fasen för den första behandlingen i samrådsförfarandet: De övergår samtidigt - rådets organ å ena sidan, de parlamentariska utskotten å andra sidan - till undersökningen av förslagen till rättsakter.

(45) - Artikel 189b i EG-fördraget.

(46) - Artikel 189c i EG-fördraget.

(47) - Se EGT, Bilaga, nr 3-386, Europaparlamentets debatter, Session 1990-1991, s. 32, EG-bulletin 1/2-1990, punkt 1.6.6, och EG-bulletin 4-1990, punkt 1.6.1.

(48) - Mål 114/81, s. 3189.

(49) - Se exempelvis domen av den 16 juli 1992, parlamentet mot rådet, ovannämnd i fotnot 20.

(50) - Som har ersatt artikel 149.3 i EEG-fördraget, vilken upphävdes genom Fördraget om Europeiska unionen. Kommissionen får även återta sitt förslag till förordning. Se punkt 6 i resolutionen om rådets förslag till förordning om upphörande av tjänstebefattningar av den 10 oktober 1985 (EGT nr C 288, s. 103).

(51) - I anförda arbete, s. 47.

(52) - Ovannämnt i fotnot 42, s. 127.

(53) - EGT nr C 268, s. 66 (artikel 36G).

(54) - Se i detta hänseende rådets svar av den 1 april 1985 på den skriftliga frågan nr 1907/84 från de Vries (EGT nr C 118, s. 12).

(55) - Det åtog sig i det ovan nämnda meddelandet av den 16 oktober 1973 att iaktta en tidsfrist om en vecka. Man kan fråga sig vad detta åtagande skulle ha för juridiskt värde och tvingande verkan, om dess ordalydelse inte var så vag. Se om denna fråga Jacqué J.-P.: "La pratique des institutions communautaires et le développement de la structure institutionnelle communautaire", i Die Dynamik des Europäischen Gemeinschaftsrechts - The dynamics of EC-law, Bieber R. och Ress G., utgivare, 1987.

(56) - Se punkt 6 i interimsrapporten.

(57) - Fotnot 19 i förordningstexten (i dess lydelse av den 4 mars 1993).

(58) - Punkt 15 i ansökan.

(59) - Punkt 4 i replikinlagan.

(60) - Se handlingen från Coreper av den 1 april 1993 som har lagts till debatten: "Coreper övergick, i avvaktan på Europaparlamentets yttrande, till granskningen av kommissionens förslag, varav resultaten återges i bilaga. Coreper föreslog rådet att bekräfta dessa resultat, förutsatt att rådet slutgiltigt uttalade sig efter det att Europaparlamentet väl hade avgivit sitt yttrande", min kursivering.

(61) - Se punkt 5 i framställningen av skälen i rapporten Chabert som har bifogats rådets svaromål. Se även föredragandens redogörelse vid debatterna den 24 juni 1993 (EGT, Bilaga, nr 3-432, Europaparlamentets debatter, Session 1993-1994, s. 323).

(62) - Sir Leon Brittan framställde följande under debatterna den 26 maj 1993: "Slutligen berör jag frågan om kommittologi. Jag är angelägen om att vara fullständigt tydlig: Vad beträffar kommissionen har vi inledningsvis redan föreslagit inrättandet av en förvaltningskommitté. Vad avser rådet, har detta enträget förordat inrättandet av en regleringskommitté" (EGT, Bilaga, nr 3-431, Europaparlamentets debatter, Session 1993-1994, s. 175).

(63) - Detta var den enda riktiga stötestenen: Se redogörelsen av den 26 maj 1993 av föredraganden Chabert (EGT 1993, Bilaga, nr 3-431, Europaparlamentets debatter, Session 1993-1994, s. 177).

(64) - Se redogörelsen av Chabert vid debatterna den 14 juli 1993 (EGT, Bilaga, nr 3-433, s. 190 och 191).

(65) - Kommissionens företrädare hade för övrigt under debatterna vid parlamentet tillkännagivit att han var beredd att anta de flesta av parlamentets ändringar (EGT 1993, Bilaga, nr 3-341, Europaparlamentets debatter, Session 1993-1994, s. 175). Om den väsentliga rollen som "parlamentets advokat" som kommissionen kan ha vid samrådsförfarandet, se Raworth, P.: "A Timid Step Forwards: Maastricht and the Democratisation of the European Community", ELR, 1994, s. 16, 20.

(66) - Artikel 189a 1 i fördraget.

(67) - Gemensam deklaration av församlingen, rådet och kommissionen (EGT nr C 89, s. 1). Se även artikel 63 i parlamentets arbetsordning.

(68) - Resolution om avslutande av förfarandet för att höra Europaparlamentet om förslaget från Europeiska gemenskapernas kommission till rådet om en förordning om fastställande av villkoren för utövande av kommissionens genomförandebefogenheter (EGT nr C 297, s. 94, punkt 4).

(69) - Punkt 16 i domen av den 16 juli 1992, parlamentet mot rådet, ovannämnd i fotnot 20. Se även domen av den 15 juli 1970, ACF Chemiefarma mot kommissionen (41/69, Rec. s. 661, jämförd med 178), och domen av den 4 februari 1982, Buyl m.fl. mot kommissionen (817/79, Rec. s. 245, punkterna 16 och 23).

(70) - Rådets förordning av den 25 februari 1992 om finansiellt och tekniskt bistånd till och ekonomiskt samarbete med utvecklingsländerna i Asien och Latinamerika (EGT nr L 52, s. 1).

(71) - Se rådets svaromål, punkt 21.

(72) - Bilaga till rådets svaromål. Se skrivelsen från ordföranden i utskottet för budgetfrågor till ordföranden i utskottet REX av den 20 april 1993 och dennes förslag till ändring nr 7.

(73) - På samma ställe.

(74) - Artikel 4.3 i förordning nr 2053/93.

(75) - EGT nr C 176, s. 184.

(76) - Variant II.b i rådets "kommittologi"-beslut 87/373/EEG av den 13 juli 1987 om närmare villkor för utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter (EGT nr L 197, s. 33).

(77) - Se i denna fråga Blumann, C.: Dictionnaire juridique des Communautés européennes, A. Barav och C. Philip, utgivare, Kommittologi, s. 197.

(78) - Dom av den 16 juli 1992, parlamentet mot rådet, ovannämnd i fotnot 20, punkt 19.

(79) - Se EGT 1993, Bilaga, nr 3-433, s. 191, och ovan, punkt 72.

(80) - Se ändringsförslag nr 18 i rapporten från utskottet REX och nr 7 i utskottets yttrande avseende budgetkontrollen samt punkterna 4 och 5 i framställningen av skälen för rapporten från utskottet REX.

(81) - Se inlägget av parlamentsledamoten Nielsen: "Förvaltningskommittén visar prov på alltför mycket byråkrati och saknar helt öppenhet. Låt oss inrätta en rådgivande kommitté som kan påskynda och förbättra såväl beslutsförfarandet som det praktiska genomförandet av förslag" (EGT 1993, Bilaga, nr 3-431, Europaparlamentets debatter, Session 1993-1994, s. 169).

(82) - På samma ställe, s. 177.

(83) - Punkt 36 i ansökan.

(84) - Se domen av den 27 september 1979, Eridania (230/78, Rec. s. 2749, punkt 9 och följande).

(85) - Rapport Jozeau-Marigné om rättsliga frågor avseende samrådet med Europaparlamentet, 8 augusti 1967, handling 110, punkt 24.

(86) - Dom av den 17 december 1970, Scheer (30/70, Rec. s. 1197, punkt 15). Se även domen av den 17 december 1970, Köster, Berodt & Co. (25/70, Rec. s. 1161), av den 16 juni 1987, Romkes (46/86, Rec. s. 2671), av den 20 september 1988, Spanien mot rådet (203/86, Rec. s. 4563), och av den 27 oktober 1992, Tyskland mot kommissionen (C-240/90, Rec. s. I-5383).

(87) - Punkt 10 i domen av den 30 oktober 1975, Rey Soda (23/75, Rec. s. 1279).

(88) - Se exempelvis artikel 31 i rådets direktiv 90/531/EEG av den 17 september 1990 om upphandlingsförfarandet för enheter som har verksamhet inom vatten-, energi-, transport- och telekommunikationssektorerna (EGT nr L 297, s. 1), och artikel 30c i rådets direktiv 89/440/EEG av den 18 juli 1989 om ändring av direktiv 71/305/EEG om samordning av förfarandena vid tilldelning av offentliga upphandlingskontrakt för bygg- och anläggningsarbeten (EGT nr L 210, s. 1).

(89) - Dom av den 24 oktober 1989, kommissionen mot rådet (16/88, Rec. s. 3457, punkt 10).

(90) - Se beslut 87/373, ovannämnt i fotnot 76, och Reich, Ch.: "Le Parlement européen et la 'comitologie'", Revue du marché commun, nr 336, 1990, s. 319.

(91) - Rapport Jozeau-Marigné, ovannämnd i fotnot 85, s. 5.

(92) - Se rapporten Hänsch, Europaparlamentet, Sammanträdeshandlingar, 7 juli 1986, dokument A2-78/86.

(93) - Se resolutionen av den 17 oktober 1967 (EGT nr 268, 1967, s. 7).

(94) - Resolution offentliggjord i EGT nr C 108, 1968, s. 37.

(95) - Artikel 6.2 andra stycket.

(96) - Artikel 145 i EG-fördraget.