ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Susanne Fassbender-Firman överklagade beslutet till förvaltningsdomstol. Familienkasse anförde där att hon förvisso hade rätt till familjebidrag under den omtvistade perioden enligt den tyska lagstiftningen, men att det även fanns en rätt till sådant bidrag i Belgien. Bidraget uppgick, enligt Familienkasse, till 77,05 euro per månad mellan juli och september 2006 och till 78,59 euro per månad mellan oktober 2006 och mars 2007. Enligt Familienkasse skulle rätten till det tyska familjebidraget, enligt artiklarna 76–79 i förordning nr 1408/71, hållas inne till ett belopp som motsvarade det belgiska familjebidraget, och Familienkasse skulle endast betala ut mellanskillnaden mellan de belopp som Susanne Fassbender-Firman hade rätt till i Tyskland respektive i Belgien. Att familjen inte hade ansökt om det belgiska familjebidraget var enligt Familienkasse utan relevans enligt artikel 76.2 i förordning nr 1408/71, eftersom den bestämmelsen syftar just till att förhindra att behörighetssystemet i förordning nr 1408/71 kringgås genom att en försäkrad person underlåter att lämna in en ansökan om familjebidrag.
22

Mot denna bakgrund beslutade Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Oviedo att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen. ”Utgör artiklarna 2.2, 4.1 och 6.1 c i direktiv 2000/78 … och artikel 21.1 i [stadgan], i den mån de förbjuder all diskriminering på grund av ålder, hinder mot att det i ett kommunalt meddelande om uttagningsprov – med uttrycklig tillämpning av en medlemsstats regionallag – fastställs en högsta åldersgräns på 30 år för tillträde till en tjänst som polis vid den lokala polismyndigheten?”
27

Mot denna bakgrund beslutade Bundesfinanzhof att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen: ”1) Ska vad gäller beviljande av exportbidrag det anses föreligga ett korrekt uppvisande av en exportlicens enligt artikel 4.1 i förordning [nr 800/1999] om exporttullkontoret har godtagit exportdeklarationen utan att licensen har uppvisats, på villkor att exportören skulle inge licensen inom en viss tid, vilket sedan har skett? 2) Om fråga 1 ska besvaras nekande: Utgör det ett tvingande krav enligt artikel 4.1 i förordning [nr 800/1999] att exportören uppvisar en exportlicens redan vid inlämnandet av exportdeklarationen, eller är det tillräckligt att denne lämnar in en exportlicens (som denne tilldelats före exporten) först vid utbetalningsförfarandet? 3) Kan en exportör som först har lämnat in förfalskade tulldokument för att styrka att exportvarorna anlänt till destinationslandet inge giltiga tulldokument efter det att de frister för uppvisande som är fastställda i förordning [nr 800/1999] har löpt ut, för att inte förlora rätten till exportbidrag, om det försenade uppvisandet inte har försenat eller försvårat genomförandet av utbetalningsförfarandet, eftersom bidragsansökan först avslogs på andra grunder än avsaknaden av uppvisande av sådana bevis för att varorna hade anlänt till bestämningsorten och dessa ingavs efter att det framkommit att dessa handlingar var förfalskade? 4) Ska en sanktion enligt artikel 51 i förordning [nr 800/1999] tillämpas om det exportbidrag som begärts visserligen motsvarar det som faktiskt ska beviljas, men exportören vid utbetalningsförfarandet först hade lämnat in handlingar på grundval av vilka denne inte skulle ha kunnat beviljats exportbidrag?”
41

Först vid den muntliga förhandlingen framförde Republiken Portugal en invändning om rättegångshinder och gjorde därvid gällande att kommissionen under det administrativa förfarandet inte hade gett den instruktioner som var tillräckligt detaljerade för att kunna införliva direktiv 96/67 på ett korrekt sätt. I detta hänseende är det tillräckligt att erinra om att enligt artikel 127.1 i domstolens rättegångsregler får nya grunder inte åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under rättegången.
40

Dessutom påpekar domstolen att den rättighet som följer av artikel 57 i lagen om arbetstagares ställning och artikel 116 i lagen om förfarandet i arbetstvister inte omfattar de löner som har förfallit till betalning under de sextio första helgfria dagarna under förfarandet för ogiltighetstalan. Eftersom dessa bestämmelser inte ger rätt till någon utbetalning när förfarandet för ogiltighetstalan inte pågår i mer än 60 helgfria dagar kan de således inte anses säkerställa betalning av lönen under en minimiperiod omfattande de tre sista månaderna av anställningsförhållandet, såsom krävs enligt artiklarna 3 och 4.2 i direktiv 2008/94. Vad däremot gäller perioden efter den sextionde helgfria dagen och fram till delgivningen av den dom i vilken uppsägningen förklaras vara felaktig, gäller denna rätt för samtliga löner utan någon övre gräns.
7

I 77 § i lag CXXVII från år 2007 om mervärdesskatt (általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény) (nedan kallad mervärdesskattelagen) föreskrivs följande: ”(1) Vid leverans av varor, tillhandahållande av tjänster eller gemenskapsinternt förvärv av varor ska beskattningsunderlaget sättas ned i efterhand till den del vederlaget har återbetalats eller måste återbetalas till den som har rätt till det när, efter utförandet om transaktionen är ogiltig: aa) den situation som förelåg före transaktionen har återskapats, eller ab) trots att transaktionen befunnits vara ogiltig det har fastställts att transaktionen har medfört rättsverkningar under tiden fram till ogiltighetsbeslutet, eller ac) transaktionen har befunnits vara giltig under förutsättning att en oskälig fördel elimineras. det finns brister i utförandet av transaktionen ba) en av parterna häver köpet med retroaktiv verkan, eller bb) en nedsättning av priset har erhållits av en av parterna. (2) Beskattningsunderlaget ska även sättas ned i efterhand när a) förskottsbetalningar återbetalas på grund av att leverans inte utförts, b) vid sådan leverans eller uthyrning av varor som avses i 10 § a i denna lag: när den beskattningsbara personen häver avtalet med retroaktiv verkan på grund av att hela försäljningspriset inte har erlagts och parterna har återskapat den situation som förelåg innan transaktionen genomfördes, eller om detta är omöjligt, parterna har fastställt att transaktionen har haft rättsverkningar fram till tidpunkten då transaktionen inte kunde genomföras, c) vid återbetalning av pant i samband med återlämnande av returförpackningar. (3) Beskattningsunderlaget kan sättas ned i efterhand om priset sätts ned efter genomförandet av transaktionen i enlighet med 71 § punkt 1 a och b.”
20

Mot denna bakgrund ska den hänskjutande domstolen anses ha ställt sina frågor, som ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den utgör hinder mot ett gemensamt regelverk, som gäller i de flesta federala enheterna i en medlemsstat med en federal uppbyggnad, och som i princip förbjuder att hasardspel anordnas och förmedlas via internet, samtidigt som en enda federal enhet under en övergångsperiod har behållit en mer liberal lagstiftning som har fortsatt att gälla parallellt med de övriga federala enheternas restriktiva regelverk, och nämnda enhet har beviljat tillstånd till spelbolag för att erbjuda spel via internet, vilka fortsätter att gälla under en övergångsperiod sedan den mer liberala lagstiftningen upphävts.
4

I artikel 117.1 i direktivet föreskrivs följande: ”Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 116 skall medlemsstaterna genom lämpliga åtgärder se till att tillhandahållandet av ett visst läkemedel förbjuds och läkemedlet dras in från marknaden om det anses att a) läkemedlet har skadliga effekter vid normal användning, eller b) det saknar terapeutisk effekt, eller c) nytta/riskförhållandet inte är gynnsamt vid godkänd användning, eller d) dess kvalitativa och kvantitativa sammansättning inte överensstämmer med den uppgivna, eller e) kontrollerna av läkemedlet och/eller substanserna eller av mellanstegen i tillverkningsprocessen eller under processens gång inte har utförts eller något annat krav eller åliggande, som utgjort en förutsättning för tillstånd till tillverkning inte har uppfyllts.”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Mediaset SpA (nedan kallat Mediaset) och Ministero dello Sviluppo economico (ekonomiministeriet) avseende återkrav av statligt stöd, vilket Republiken Italien har beviljat Mediaset inom ramen för en stödordning till förmån för markbundna digitala programföretag som erbjuder betal-tv-tjänster och betal-tv-operatörer som sänder via kabelnätet och vilket har förklarats vara oförenligt med den inre marknaden i kommissionens beslut 2007/374/EG av den 24 januari 2007 om det statliga stöd C 52/2005 (ex NN 88/2005, ex CP 101/2004) som Republiken Italien har genomfört i form av bidrag för köp av digitala dekodrar (EUT L 147, s. 1) (nedan kallat beslut 2007/374).
5

I artikel 2 i nämnda direktiv föreskrivs följande: ”I detta direktiv gäller följande definitioner: a) reklam: varje form av framställning i samband med närings- eller affärsverksamhet, hantverk eller yrkesutövning för att främja tillhandahållandet av varor eller tjänster, däribland fast egendom, rättigheter och skyldigheter, b) vilseledande reklam: all reklam som på något sätt, däribland genom sin presentation, vilseleder eller sannolikt kommer att vilseleda de personer den riktar sig till eller dem som nås av den, och som genom sin vilseledande karaktär sannolikt kommer att påverka deras ekonomiska beteende, eller som av dessa skäl skadar eller sannolikt kommer att skada en konkurrent, c) jämförande reklam: all reklam som uttryckligen eller indirekt pekar ut en konkurrent eller varor eller tjänster som tillhandahålls av en konkurrent. ...”
Begreppet ”försämring av statusen” hos en ytvattenförekomst, vilket återfinns i artikel 4.1 a i i direktiv 2000/60 om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område, ska tolkas så, att det föreligger en försämring så snart statusen hos minst en av kvalitetsfaktorerna enligt bilaga V i direktivet blir försämrad med en klass, även om denna försämring av kvalitetsfaktorn inte leder till en försämring av klassificeringen av ytvattenförekomsten som helhet. Om den aktuella kvalitetsfaktorn enligt nämnda bilaga däremot redan befinner sig i den lägsta klassen ska varje försämring av denna kvalitetsfaktor anses innebära en ”försämring av statusen” hos en ytvattenförekomst, i den mening som avses i artikel 4.1 a i.

Utöver bestämmelsens ordalydelse och den bokstavstolkning som följer härav, finner denna tolkning stöd i reglerna för utvärdering av ytvattenförekomsternas status vilka grundar sig på en bedömning av ekologisk status som omfattar fem klasser. Klasserna är endast ett verktyg som begränsar medlemsstaternas bedömningsutrymme vid fastställandet av de kvalitetsfaktorer som återspeglar en viss vattenförekomsts reella status. Tillämpning av regeln ”one out all out” – enligt vilken en vattenförekomst klassificeras i den omedelbart lägre klassen när kvoten för en av kvalitetsfaktorerna sjunker under nivån för den aktuella klassen – skulle dels göra medlemsstaterna mindre benägna att förebygga försämringar av en ytvattenförekomsts status inom en statusklass, dels leda till att vattenförekomster i den lägsta klassen inte omfattades av skyldigheten att förebygga en försämring av statusen.

När det gäller de kriterier utifrån vilka det kan fastställas att det föreligger en försämring av en ytvattenförekomst framgår det av systematiken i artikel 4 i direktiv 2000/60, särskilt artikel 4.6 och 4.7, att försämringar av en vattenförekomst, även om de är övergående, endast är tillåtna på stränga villkor. Av detta följer att den tröskel, ovanför vilken det ska konstateras föreligga ett åsidosättande av skyldigheten att förebygga en försämring av statusen, måste vara låg.

En motsatt tolkning enligt vilken endast ”allvarliga ingrepp” utgör en försämring av statusen hos en vattenförekomst kan inte anses följa av lydelsen i artikel 4.1 a i i direktiv 2000/60. Denna tolkning grundar sig i huvudsak på en avvägning mellan den negativa inverkan på vattenförekomsten, å ena sidan, och de ekonomiska intressena avseende vattnet, å andra sidan. En sådan tolkning tar inte hänsyn till den skillnad som görs i detta direktiv mellan skyldigheten att förebygga försämringen av en vattenförekomst status och de skäl för undantag som föreskrivs i artikel 4.7 i direktivet, eftersom det endast är dessa skäl som innehåller kriterier för en avvägning mellan intressena.

(se punkterna 55–57, 59, 61–63, 67, 68 och 70 samt punkt 2 i domslutet)
8

I artikel 22 i direktiv 2008/50 föreskrivs följande: ”1. Om det i en viss zon eller tätbebyggelse inte är möjligt att klara gränsvärdena för kvävedioxid eller bensen inom de tidsfrister som anges i bilaga XI, får en medlemsstat förlänga dessa tidsfrister med högst fem år i den berörda zonen eller tätbebyggelsen på villkor att en luftkvalitetsplan enligt artikel 23 upprättas för den zon eller tätbebyggelse för vilken den förlängda tidsfristen ska gälla. En sådan luftkvalitetsplan ska åtföljas av den information som förtecknas i avsnitt B i bilaga XV, beträffande de berörda föroreningarna och ska visa hur överensstämmelse med gränsvärdena kommer att uppnås före den nya tidsfristen. 2. Om det på grund av platsspecifika spridningsförhållanden, ogynnsamma klimatförhållanden eller bidraget från gränsöverskridande luftföroreningar inte är möjligt att klara gränsvärdena i bilaga XI för PM10 i en viss zon eller tätbebyggelse, ska en medlemsstat undantas från skyldigheten att tillämpa dessa gränsvärden till senast den 11 juni 2011, under förutsättning att villkoren i punkt 1 är uppfyllda och medlemsstaten visar att alla lämpliga åtgärder har vidtagits på nationell, regional och lokal nivå för att uppfylla tidsfristerna. 3. En medlemsstat som tillämpar punkt 1 eller 2 ska se till att gränsvärdet för varje förorening inte överskrids med mer än den maximala toleransmarginal som anges för var och en av de berörda föroreningarna i bilaga XI. 4. Medlemsstaterna ska underrätta kommissionen om de anser att punkt 1 eller 2 är tillämplig och ska överlämna den luftkvalitetsplan som avses i punkt 1 inklusive all information som kommissionen behöver för att kunna bedöma om villkoren är uppfyllda. I sin bedömning ska kommissionen beakta beräknade effekter på både den nuvarande och den framtida luftkvaliteten i medlemsstaterna, av åtgärder som har vidtagits av medlemsstaterna och även beräknade effekter på luftkvaliteten av nuvarande gemenskapsåtgärder och planerade gemenskapsåtgärder som ska föreslås av kommissionen. Om kommissionen inte framfört några invändningar inom nio månader efter det att denna underrättelse mottagits ska villkoren för tillämpning av punkt 1 eller 2 anses vara uppfyllda. Om invändningar framförs får kommissionen kräva att medlemsstaten ändrar eller lämnar in nya luftkvalitetsplaner.”
8

I Schengenregelverket ingår bland annat tillämpningskonventionen. Avdelning III i tillämpningskonventionen, med rubriken ”Polis och säkerhet”, omfattar kapitel 3, som har rubriken ”Principen ne bis in idem” (icke två gånger i samma sak). Artikel 54 i tillämpningskonventionen, som återfinns i nämnda kapitel 3, har följande lydelse: ”En person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom hos en avtalsslutande part, får inte åtalas för samma gärning av en annan part, under förutsättning att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna hos den part hos vilken avkunnandet ägt rum.”
5

Enligt 5 § GSpG regleras lotterier med spelautomater i förbundslagstiftningen. I denna artikel föreskrivs dessutom att vart och ett av de nio förbundsländerna, genom koncession, kan överföra rätten att anordna lotterier med spelautomater till tredje part, under förutsättning att koncessionsinnehavarna uppfyller dels vissa offentligrättsliga minimikrav som fastställs däri, dels särskilda åtföljande åtgärder till skydd för speldeltagarna. Sådana lotterier, även kallade ”småhasard” kan anordnas på två sätt, antingen i spelhallar, med minst tio och högst 50 automater, en minimiinsats på 10 euro och en maximal vinst på 10000 euro per automat, eller i form av ett individuellt tillförfogandeställande av högst tre spelautomater med en högsta insats på 1 euro och en högsta vinst per spel på 1000 euro samt det högsta tillåtna antalet automater. Det högsta antalet tillstånd för drift av spelautomater för en tid av längst 15 år får inte överstiga tre per delstat.
22

I artikel 18 i samma lag föreskrivs följande: ”1. Med ’införsel av varor’ avses a) att varor förs in i Nederländerna som inte uppfyller villkoren i artiklarna 23 [EG] och 24 [EG], b) att andra varor med ursprung i ett tredjeland än sådana som avses i punkt a förs in i Nederländerna, c) att ett tullförfarande slutförts i Nederländerna eller att varor inte längre omfattas av ett tullförfarande i Nederländerna, … 2. Vid tillämpningen av denna artikel avses med ’tullförfarande’ a) tillfällig förvaring i den mening som avses i artikel 50 i tullkodexen …, … c) tullförfaranden i den mening som avses i artikel 4.16 b–e och, vid fullständig befrielse från importtull, artikel 4.16 f i tullkodexen …, 3. Det utgör inte införsel om varor förs in Nederländerna i den mening som avses i punkt 1 a och b och de omfattas av ett tullförfarande eller efter att ha förts in i Nederländerna hänförs till ett tullförfarande. Det anses inte heller likställt med införsel av varor att ett tullförfarande slutförts i Nederländerna när detta följs av tillämpning av ett annat tullförfarande.”
9

Det framgår av beslutet om hänskjutande att Uwe Spoering är fotograf och att han under februari 2003 på uppdrag av Hi Hotel framställde diabilder av interiörer från olika rum på det hotell som bolaget driver i Nice. Uwe Spoering gav Hi Hotel rätt att använda fotografierna i reklambroschyrer och på sin webbplats. Något skriftligt avtal om upplåtelse av nyttjanderätten förelåg inte. Hi Hotel betalade 2500 euro för fotografierna enligt faktura som hade påskriften ”include the rights – only for the hotel hi”.
6

I artikel 13 A.1 b och c i sjätte direktivet föreskrivs följande: ”Utan att det påverkar tillämpningen av övriga gemenskapsbestämmelser, skall medlemsstaterna undanta följande verksamheter från skatteplikt och fastställa de villkor som krävs för att säkerställa en riktig och enkel tillämpning och förhindra eventuell skatteflykt, skatteundandragande eller missbruk: ... b) Sjukhusvård, sjukvård och närbesläktade verksamheter som bedrivs av offentligrättsliga organ eller under jämförbara sociala betingelser av sjukhus, centra för medicinsk behandling eller diagnos och andra i vederbörlig ordning erkända inrättningar av liknande natur. c) Sjukvårdande behandling som ges av medicinska eller paramedicinska yrkesutövare såsom dessa definieras av medlemsstaten i fråga.”
5

Artikel 57 i direktivet har följande lydelse: ”Trots vad som gäller enligt [direktiv 68/151] och [rådets andra direktiv 77/91/EEG av den 13 december 1976 om samordning av de skyddsåtgärder som krävs i medlemsstaterna av de i artikel 58 andra stycket i fördraget avsedda bolagen i bolagsmännens och tredje mans intressen när det gäller att bilda ett aktiebolag samt bevara och ändra dettas kapital, i syfte att göra skyddsåtgärderna likvärdiga (EGT L 26, 1977, s. 1; svensk specialutgåva, område 17, volym 1, s. 7)] behöver en medlemsstat inte tillämpa föreskrifterna i det här direktivet om innehåll, revision och offentliggörande av årsbokslut på bolag som lyder under dess lagstiftning och är dotterföretag enligt [rådets sjätte direktiv 83/349/EEG av den 13 juni 1983 grundat på artikel 54.3 g i fördraget om sammanställd redovisning (EGT L 193, s. 1; svensk specialutgåva, område 17, volym 1, s. 59)] om följande villkor är uppfyllda: a) Moderföretaget skall lyda under en medlemsstats lagstiftning. b) Alla aktieägare eller delägare i dotterföretaget skall ha förklarat att de går med på detta undantag. En sådan förklaring skall lämnas för varje räkenskapsår. c) Moderföretaget skall ha förklarat att det ansvarar för de förpliktelser som dotterföretaget har åtagit sig. d) De i b och c angivna förklaringarna skall offentliggöras av dotterföretaget enligt medlemsstatens lagstiftning i överensstämmelse med artikel 3 i [direktiv 68/151]. e) Dotterföretaget skall omfattas av den sammanställda redovisning som moderföretaget upprättar enligt [direktiv 83/349]. f) Undantaget skall anges i en not till den av moderföretaget upprättade sammanställda redovisningen. g) Den i e angivna sammanställda redovisningen, sammanställda förvaltningsberättelsen och sammanställda revisionsberättelsen skall offentliggöras av dotterföretaget enligt medlemsstatens lagstiftning i överensstämmelse med artikel 3 i [direktiv 68/151].”
14

Artikel 2 i förordning nr TRCJZ/2006/1978 om policyregler för tillämpning av bestämmelserna om tvärvillkor i samband med direktstöd till jordbrukare enligt den gemensamma jordbrukspolitiken, som antagits av ministern för jordbruk, natur och livsmedelskvalitet (Beleidsregels normenkader randvoorwaarden Gemeenschappelijk Landbouwbeleid, Regeling van de Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit, nr. TRCJZ/2006/1978, houdende beleidsregels over de toepassing van het normenkader randvoorwaarden in het kader van de directe inkomenssteun aan landbouwers in het kader van het Gemeenschappelijk landbouwbeleid) av den 24 juli 2006 (nedan kallad den nationella förordningen), har följande lydelse: ”1. För det fall handlingar vidtas i strid med skyldigheterna enligt artikel 3 i förordningen om den gemensamma jordbrukspolitiken – direktstöd 2006, minskas direktstödet, utom vid force majeure …, med en procentsats som tar hänsyn till — bedömningen av överträdelsen, — antalet överträdelser, och — det praxisområde till vilket de åsidosatta tvärvillkoren hör. 2. Bedömningen av en överträdelse ska ske på grundval av följande fyra kriterier: a. hur ofta överträdelsen förekommit, b. hur omfattande den varit, c. överträdelsens allvar, d. hur varaktig överträdelsen varit.”
3)

Artikel 2.2 b i direktiv 2003/4 ska tolkas så, att en fysisk eller juridisk person som omfattas av denna bestämmelse utgör en offentlig myndighet med avseende på all miljöinformation som personen innehar. Sådana affärsdrivande bolag som United Utilities Water plc, Yorkshire Water Services Ltd och Southern Water Services Ltd, som endast kan utgöra offentliga myndigheter enligt artikel 2.2 c i direktivet om de, när de tillhandahåller offentliga tjänster på miljöområdet, står under överinseende av ett sådant organ eller en sådan fysisk eller juridisk person som avses i artikel 2.2 a eller b i direktivet, är inte skyldiga att tillhandahålla miljöinformation om det är klarlagt att informationen inte rör tillhandahållandet av sådana offentliga tjänster.
13

De bestämmelser om finansinstitut under moratorium som återfinns i lag nr 161/2002, i dess lydelse enligt lag nr 129/2008, omarbetades genom lag nr 44/2009 av den 15 april 2009. För det första har artikel 98 i lag nr 161/2002, som förbjöd talan vid domstol och föreskrev att pågående förfaranden mot finansinstitut under moratorium skulle vilandeförklaras, upphävts. För det andra har en rad övergångsbestämmelser införts, bland annat punkt II, som rör finansinstitut under moratorium och har följande lydelse: ”Följande särskilda bestämmelser ska gälla finansiella företag under skuldmoratorium från den tidpunkt då [lag nr 44/2009] träder i kraft. 1. Det beviljade moratoriet ska fortsätta att gälla oaktat att denna lag träder i kraft och kan förlängas i enlighet med artikel 10 andra stycket i [lag nr 44/2009]. 2. Vad avser moratoriet gäller artiklarna 101.1 och 102–103a [i kapitel XII i lag nr 161/2002] som om beslut om likvidation av företaget hade meddelats av en domstol den dag då [lag nr 44/2009] trädde i kraft. Likvidationsförfarandena ska emellertid benämnas ’beviljat skuldmoratorium’ så länge som beslutet om beviljande gäller [i enlighet med vad som föreskrivs i punkt 1 ovan]. Efter att nämnda beslut upphört att gälla ska företaget automatiskt, utan att ett särskilt domstolsbeslut krävs, anses vara föremål för ett likvidationsförfarande i enlighet med de allmänna bestämmelserna … .”