ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5)

Är ett domstolsavgörande i vilket det slås fast att det objektiva rekvisitet ”avtal” mellan leverantören och återförsäljarna är uppfyllt, förenligt med artikel 101.1 a FEUF och med Europeiska unionens rättspraxis, om denna slutsats bygger på att i) leverantören regelbundet, generellt och utan ändringar, under den tid som förfarandet pågår, fastställer och påtvingar återförsäljarna affärsvillkor som de måste uppfylla när de återförsäljer de produkter de köper från leverantören, i synnerhet de priser som de ska ta ut av sina kunder, i första hand i form av lägstapriser eller genomsnittliga lägstapriser, ii) de påtvingade återförsäljningspriserna har meddelats muntligen eller skriftligen (via e-post), iii) återförsäljarna inte har någon möjlighet att självständigt fastställa sina återförsäljningspriser, iv) leverantörens anställda vanligtvis begär (per telefon eller vid ett personligt möte) att återförsäljarna ska iaktta de angivna priserna, v) återförsäljarna i allmänhet iakttar de återförsäljningspriser som leverantören har fastställt (med undantag av enstaka meningsskiljaktigheter) och det i allmänhet konstateras att återförsäljarnas beteende på marknaden uppfyller de villkor som leverantören har fastställt, vi) återförsäljarna själva ofta ber leverantören att uppge återförsäljningspriser, för att inte riskera att bryta mot de fastställda villkoren, vii) det konstateras att återförsäljarna ofta klagar på leverantörens priser i stället för att helt enkelt tillämpa andra priser, viii) leverantören fastställer (mindre) vinstmarginaler och återförsäljarna godtar att dessa marginaler motsvarar ersättningsnivån för deras affärer, ix) det konstateras att leverantören genom att fastställa små vinstmarginaler, fastställer ett lägsta återförsäljningspris, eftersom vinstmarginalerna annars blir negativa, x) leverantören beviljar återförsäljarna rabatter med hänsyn till de återförsäljningspriser som dessa i själva verket tillämpar – varvid det lägstapris som leverantören dessförinnan har fastställt utgörs av återanskaffningsnivån vid ”sell out”, xi) återförsäljarna – mot bakgrund av att vinstmarginalen i många fall är negativ – måste iaktta de prisnivåer för återförsäljning som leverantören har ålagt dem och lägre återförsäljningspriser bara tillämpas i enstaka situationer och när återförsäljarna begär en ny rabatt från leverantören vid ”sell out”, xii) leverantören fastställer, och återförsäljarna iakttar, de högsta rabatter som får beviljas de olika kunderna, vilket ger upphov till ett lägsta återförsäljningspris, eftersom att vinstmarginalen annars blir negativ, xiii) leverantören har direktkontakt med återförsäljarnas kunder och återförsäljningsvillkoren därefter fastställs för dessa, xiv) leverantören, på initiativ av återförsäljarna, ingriper på så sätt att det är leverantören som beslutar om att vissa rabatter ska tillämpas eller som omförhandlar affärsvillkoren för återförsäljning och xv) återförsäljarna begär att leverantören ska godkänna en viss transaktion på vissa villkor för att säkerställa deras vinstmarginal?
C 198/15

Överklagande ingett den 2 december 2021 av Marina Yachting Brand Management Co. Ltd av den dom som tribunalen (nionde avdelningen) meddelade den 22 september 2021 i mål T-169/20, Marina Yachting Brand Management mot Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet

(Mål C-743/21)

(2022/C 198/22)

Rättegångsspråk: engelska

Parter

Klagande: Marina Yachting Brand Management Co. Ltd (ombud: A. von Mühlendahl, C. Eckhartt, P. Böhner, Rechtsanwälte)

Övrig part i målet: Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet, Industries Sportswear Co. Srl

Domstolen (prövningstillståndsavdelningen) har i beslut av den 31 mars 2022 slagit fast att prövningstillstånd inte ska meddelas och förordnat om att Marina Yachting Brand Management Co. Ltd ska bära sina rättegångskostnader.
C 182/27

Begäran om förhandsavgörande framställd av Landgericht München (Tyskland) den 28 januari 2021 – Phoenix Contact GmbH & Co. KG mot HARTING Deutschland GmbH & Co. KG och Harting Electric GmbH & Co. KG

(Mål C-44/21)

(2021/C 182/40)

Rättegångsspråk: tyska

Hänskjutande domstol

Landgericht München

Parter i det nationella målet

Klagande: Phoenix Contact GmbH & Co. KG

Motparter: Harting Deutschland GmbH & Co. KG, Harting Electric GmbH & Co. KG

Tolkningsfråga

Utgör artikel 9.1 i direktiv 2004/48/EG (1) hinder mot att Oberlandesgericht (regionala överdomstolar i Tyskland), som dömer i sista instans i ett interimistiskt förfarande, i princip vägrar att vidta interimistiska åtgärder avseende patentintrång när det omtvistade patentets giltighet inte har fastställts inom ramen för ett invändnings- eller ogiltighetsförfarande i första instans?

(1) Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 om säkerställandet av skyddet för immateriella rättigheter (EUT L 157, 2004, s. 45).
1)

Får medlemsstaterna – med beaktande av artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, jämförd med artiklarna 6 och 53 i stadgan och mot bakgrund av artikel 15.2 b i direktiv 2008/115 (1), artikel 9.3 i direktiv 2013/33 (2) och artikel 28.4 i förordning nr 604/2013 (3) – utforma sitt förfarande för att väcka talan vid domstol mot en myndighets beslut att ta en utlänning i förvar så, att det är förbjudet för en nationell domstol att ex officio pröva och bedöma alla aspekter av förvarsbeslutets lagenlighet, och om det ex officio slås fast att förvarsbeslutet är rättsstridigt förordna att det rättsstridiga förvaret omedelbart ska upphöra och att utlänningen omedelbart ska släppas fri? Om Europeiska unionens domstol anser att en sådan nationell lagstiftning är oförenlig med unionsrätten, är den nationella domstolen, om utlänningen har ansökt om att släppas fri, i så fall alltid skyldig att ex officio aktivt och ingående pröva och bedöma alla relevanta fakta och omständigheter beträffande förvarsbeslutets lagenlighet?
1.

Den första grunden: Åsidosättande av proportionalitetsprincipen, som stadgas i artikel 5.4 FEU Rumänien hävdar att bestämmelsen i artikel 1.3, som föreskriver en skyldighet att återföra fordonet till driftscentret i etableringsmedlemsstaten inom åtta veckor, inte är nödvändig för att säkerställa att företaget verkligen är verksamt i medlemsstaten och uppenbart oägnad att uppnå det angivna målet. Den medför en ekonomiskt omotiverad kostnad som är tyngande för företagen, orsakar meningslösa kostnader och ökar antalet körningar utan last liksom koldioxidutsläpp. Rumänien anför vidare att bestämmelserna i artikel 2.4 a, b och c, som ytterligare begränsar cabotagetransporter, är uppenbart oägnad att uppnå de angivna målen och krävs inte för att lösa de problem som noterats beträffande bristande efterlevnad av cabotagereglerna. De innebär ett steg bakåt jämfört med nuvarande nivå av liberalisering av marknaden och kan ge leda till stora obalanser i organisering av transportföretagens logistikkedjor och förlängda perioder av inaktivitet och körningar utan last. De nya bestämmelser som införts gör det svårare att tillämpa förordningarna på cabotage och gör kontrollmekanismerna mer komplicerade, vilket gör att meningslösa administrativa uppgifter för företagen tillkommer. Båda åtgärderna är oproportionerliga sett till den negativa inverkan på transportföretag i EU:s medlemsstater, särskilt dem i unionens geografiska periferi.
C 414/22

Begäran om förhandsavgörande framställd av Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Belgien) den 3 september 2020 – Viasat UK Ltd, Viasat Inc. mot Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT), État belge, Inmarsat Ventures SE

(Mål C-417/20)

(2020/C 414/30)

Rättegångsspråk: franska

Hänskjutande domstol

Tribunal de première instance francophone de Bruxelles

Parter i det nationella målet

Kärande: Viasat UK Ltd, Viasat Inc.

Svarande: Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT), État belge, Inmarsat Ventures SE

Domstolens ordförande beslutade den 8 oktober 2020 att avskriva målet.
C 313/9

Begäran om förhandsavgörande framställd av Appeals Service Northern Ireland den 7 april 2020 – VI mot Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Mål C-247/20)

(2020/C 313/11)

Rättegångsspråk: engelska

Hänskjutande domstol

Appeals Service Northern Ireland

Parter i det nationella målet

Klagande: VI

Motpart: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Tolkningsfrågor

1) Måste ett barn med permanent uppehållsrätt i EES ha en heltäckande sjukförsäkring för att bibehålla uppehållsrätten, i egenskap av självförsörjande person, i enlighet med föreskrift 4.1 i 2016 års förordning?

2) Är kravet, i enlighet med föreskrift 4.3 b i 2016 års förordning om immigration (Europeiska ekonomiska samarbetsområdet) (att ett heltäckande sjukförsäkringsskydd i Förenade kungariket endast är tillgodosett för en student eller självförsörjande person, med avseende på föreskrift 16.2 b ii i 2016 års förordning om immigration (Europeiska ekonomiska samarbetsområdet), om detta skydd omfattar både den personen och alla hans/hennes relevanta familjemedlemmar), oförenligt med unionsrätten, mot bakgrund av artikel 7.1 i direktiv 2004/38 (1) och EU-domstolens rättspraxis i punkt 70 i dom C-480/08, Teixeira?

3) Efter beslutet i punkt 53 i Ahmad mot Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988, anses de ömsesidiga arrangemangen i den gemensamma resezonen som införts beträffande sjukförsäkringsskydd mellan Förenade kungariket och Republiken Irland vara ”ömsesidiga arrangemang”, och utgör de därmed en heltäckande sjukförsäkring i enlighet med föreskrift 4.1 i 2016 års förordning?

(1) Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (EUT L 158, 2004, s. 77).
2.

Om den första tolkningsfrågan besvaras jakande: 2. a) Ska artikel 56 FEUF tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell bestämmelse som föreskriver att kommersiellt tillgängliggörande av förbjudna hasardspel ovillkorligen ska straffas med böter per spelautomat utan att någon absolut övre gräns för det totala påförda bötesbeloppet föreskrivs enligt Glücksspielgesetz (den österrikiska lagen om hasardspel)? 2. b) Ska artikel 56 FEUF tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell bestämmelse som föreskriver att kommersiellt tillgängliggörande av förbjudna hasardspel ovillkorligen ska straffas med böter om minst 3 000 euro per spelautomat enligt den österrikiska lagen om hasardspel? 2. c) Ska artikel 56 FEUF tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell bestämmelse som föreskriver att kommersiellt tillgängliggörande av förbjudna hasardspel enligt den österrikiska lagen om hasardspel ska straffas med frihetsberövande som alternativ till böter per spelautomat utan någon absolut övre gräns för det sammanlagda antalet frihetsberövande påföljder? 2. d) Ska artikel 56 FEUF tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell bestämmelse som, i samband med utdömande av påföljd på grund av kommersiellt tillgängliggörande av förbjudna hasardspel, föreskriver betalning av ett bidrag till kostnaderna för det straffrättsliga förfarandet med 10 procent av det påförda bötesbeloppet enligt den österrikiska lagen om hasardspel?
2)

För det fall att ovannämnda unionslagstiftning inte utgör hinder för den nationella lagstiftning som avses i den första frågan, kan då bestämmelserna i artiklarna 4.1 a, 4.1 c och 9.1 i förordning (EU) nr 1307/2013 av den 17 december 2013 tolkas på så sätt att begreppet aktiva jordbrukare kan omfatta en juridisk person som har ingått ett koncessionsavtal under sådana omständigheter som är för handen i det nationella målet och som är djurhållare i kraft av avtal om saklån varigenom fysiska personer i egenskap av utlånare kostnadsfritt anförtror de djur som de håller i egenskap av ägare till låntagarna med avseende på bete under de överenskomna tidsperioderna på de betesmarker som ställs till låntagarnas förfogande?
C 357/3

Överklagande ingett den 22 februari 2019 av Iceland Foods Ltd av den dom som tribunalen (andra avdelningen) meddelade den 14 december 2018 i mål T-267/18, Iceland Foods Ltd mot EUIPO - Íslandsstofa (INSPIRED BY ICELAND)

(Mål C-162/19 P)

(2019/C 357/03)

Rättegångsspråk: engelska

Parter

Klagande: Iceland Foods Ltd (ombud: S. Malynicz QC, S. Baran, Barrister, samt J. Hertzog, C. Hill och J. Warner, Solicitors)

Övrig part i målet: Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet

Genom beslut av den 5 september 2019 ogillade domstolen (sjätte avdelningen) överklagandet såsom uppenbart ogrundat och ålade Iceland Foods Ltd att bära sina egna rättegångskostnader.
A)

Utgör det indirekt diskriminering på grund av ålder, i den mening som avses i artikel 2.1 och (2) (b) respektive 3.1 (c) i direktiv 2000/78, när en medlemsstat antar lagstiftning såsom artikel 34.1 c, 34.3 första stycket och 34.4 i lag nr 4024/2011, vilken ska tillämpas av staten, lokala myndigheter, offentligrättsliga juridiska personer och den offentliga sektorn i vid mening (privaträttsliga organ) i egenskap av arbetsgivare, och enligt vilken personal hos ovannämnda organ med privaträttsliga anställningsavtal placeras i personalreserv under en period av högst tjugofyra månader (24) på grundval av det enda materiella kriteriet att de är nära att uppfylla villkoren för full ålderpension, vilket motsvarar uppnåendet av trettiofem år (35) av (inbetalda) sociala avgifter under perioden mellan den 1 januari 2012 och 31 december 2013, i synnerhet med hänsyn till att — utöver ett antal fall som inte är relevanta i detta sammanhang — det enligt den vid den tidpunkten gällande socialförsäkringslagstiftningen krävdes att en arbetstagare varit försäkrad (minst) 10 500 arbetsdagar (35 år) hos IKA eller ett annat försäkringsorgan för arbetstagare och hade fyllt 58 år för att ha rätt till full ålderspension, oaktat möjligheten att ovannämnda försäkringsperiod (35 år) kan uppnås vid en annan ålder i det enskilda fallet?
2)

Bevisbördan för att en passagerare ”har checkat in”. Om fråga 1 a ska besvaras jakande, det vill säga att artikel 3.2 a i förordning (EG) nr 261/2004 är tillämplig på kompensation som begärs av en passagerare som har drabbats av en försenad flygning: Är — med beaktande av den tekniska utveckling som möjliggör elektroniskt utfärdande av papperslösa boardingkort, frånvaron av tidsstämpling av boardingkort i pappersform, avsaknaden av skyldigheten att fysiskt infinna sig vid en incheckningsdisk och den omständigheten att endast flygbolagen förfogar över all information om incheckningen av passagerare fram till dess att incheckningen avslutas — i så fall de villkor som fastställs i artikel 3.2 a sådana grundläggande villkor som en konsument måste ha uppfyllt för att förordningen ska tillämpas eller en grund till att frita flygbolaget från ansvar som gör det möjligt för detta att med hjälp av passagerarlistan visa att konsumenten inte har checkat in ”på föreskrivet sätt och vid den tidpunkt som lufttrafikföretaget, researrangören eller en auktoriserad resebyrå angett skriftligen i förväg (inbegripet elektroniskt) eller, om ingen tid har angetts, senast 45 minuter före angiven avgångstid”, i enlighet med artikel 3.2 a i förordning (EG) nr 261/2004 av den 11 februari 2004? Om fråga 1 a ska besvaras jakande, det vill säga att artikel 3.2 a i förordning (EG) nr 261/2004 är tillämplig på kompensation som begärs av en passagerare som har drabbats av en försenad flygning: Med beaktande av den tekniska utveckling som möjliggör elektroniskt utfärdande av papperslösa boardingkort, frånvaron av tidsstämpling av boardingkort i pappersform, avsaknaden av skyldigheten att fysiskt infinna sig vid en incheckningsdisk och den omständigheten att endast flygbolagen förfogar över all information om incheckningen av passagerare fram till dess att incheckningen avslutas är det endast passageraren som är kärande vid den nationella domstolen som har bevisbördan för att denne faktiskt har checkat in ”på föreskrivet sätt och vid den tid som lufttrafikföretaget, researrangören eller en auktoriserad resebyrå angett skriftligen i förväg (inbegripet elektroniskt) eller, om ingen tid har angetts, senast 45 minuter före angiven avgångstid”, i enlighet med artikel 3.2 a i förordning (EG) nr 261/2004 av en 11 februari 2004?
Begäran om förhandsavgörande framställd av Court of Appeal (Förenande Kungariket) den 3 april 2019 — The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs mot WR

(Mål C-279/19)

(2019/C 230/25)

Rättegångsspråk: engelska

Hänskjutande domstol

Court of Appeal

Parter i det nationella målet

Klagande: The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Motpart: WR

Tolkningsfrågor

1) Är en person (P) som fysiskt innehar punktskattepliktiga varor vid en punkt där punktskatteskyldighet inträder för dessa varor i medlemsstat B, betalningsskyldig för denna punktskatt i enlighet med artikel 33.3 i direktiv 2008/118/EG (1) (nedan kallat direktivet) under sådana omständigheter där denna person a) inte hade något rättsligt intresse eller kunde dra förmån av de punktskattepliktiga varorna, b) transporterade de punktskattepliktiga varorna, mot en avgift, för andras räkning, mellan medlemsstat A och medlemsstat B, och c) kände till att varorna som han innehade var punktskattepliktiga, men inte visste och inte hade anledning att misstänka att punktskatteskyldighet hade inträtt för varorna i medlemsstat B vid eller före den tidpunkt när skattskyldigheten inträdde?

2) Blir svaret på fråga 1 annorlunda om P inte kände till att de varor som han innehade var punktskattepliktiga varor?

(1) Rådets direktiv 2008/118/EG av den 16 december 2008 om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv 92/12/EEG (EUT 2009, L 9, s. 12).
C 148/11

Överklagande ingett den 28 december 2018 av Mamas and Papas Ltd av den dom som tribunalen (andra avdelningen) meddelade den 23 oktober 2018 i mål T-672/17, Mamas and Papas mot EUIPO

(Mål C-825/18 P)

(2019/C 148/11)

Rättegångsspråk: engelska

Parter

Klagande: Mamas and Papas Ltd (ombud: S. Malynicz QC, B. Whitehead, J. Dainty, Solicitors)

Övrig part i målet: Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet

Klagandens yrkanden

Klaganden yrkar att domstolen ska

— upphäva den dom som tribunalen meddelade i mål T-672/17, Mamas and Papas Ltd/EUIPO,

— pröva frågan om tidigare tillgängliggörande,

— återförvisa målet till Europeiska unionens tribunal för en prövning av de yrkanden som anförts i tribunalens men som ännu inte har prövats,

— förplikta EUIPO att bära sina rättegångskostnader och ersätta klagandens rättegångskostnader.

Grunder och huvudargument

Tribunalen har gjort en felaktig rättstillämpning vad gäller EUIPO:s befogenhet enligt artikel 63.1 varumärkesförordningen att pröva sakförhållandena i fråga om tillgängliggörande av en formgivning (1). När det av innehavaren av en formgivning uttryckligen har bekräftat att formgivningen har tillgängliggjorts, kan inte EUIPO nå en annan slutsats i den frågan.

Vidare och i vilket fall som helst, vad gäller tribunalens prövning av bevisningen för tillgängliggörande missuppfattade den bevisningen och gjorde en felaktig bedömning av omständigheterna, och beslutet är därför behäftat med allvarliga fel vad gäller bedömningen av de handlingar som ingetts till den, vilket klart framgår av handlingarna i målet.

(1) Rådets förordning (EG) nr 6/2002 av den 12 december 2001 om gemenskapsformgivning (EGT L 3, 2002, s.1).
C 54/9

Begäran om förhandsavgörande framställd av Rēzeknes tiesa (Lettland) den 28 november 2018 – Elme Messer Metalurgs mot Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra

(Mål C-743/18)

(2019/C 54/12)

Rättegångsspråk: lettiska

Hänskjutande domstol

Rēzeknes tiesa

Parter i det nationella målet

Kärande: SIA Elme Messer Metalurgs

Svarande: Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra

Tolkningsfråga

Ska artikel 2 led 7 i rådets förordning nr 1083/2006 (1) tolkas så, att en situation där stödmottagaren inte kan nå upp till den förväntade omsättningen under den relevanta perioden på grund av att den affärsverksamhet som bedrivits av stödmottagarens enda affärspartner har upphört under samma period eller på grund av att denna affärspartner har blivit insolvent under samma period ska anses motsvara en handling eller en underlåtenhet av en ekonomisk aktör (stödmottagaren) som har lett eller skulle ha kunnat leda till en negativ ekonomisk effekt för Europeiska unionens allmänna budget?

(1) Rådets förordning (EG) nr 1083/2006 av den 11 juli 2006 om allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden samt om upphävande av förordning (EG) nr 1260/1999 (EUT L 210, 2006, s. 25).
1)

Är en bestämmelse i den nationella lagstiftningen – artikel 1 i Ovršni zakon (som offentliggjordes i Narodne novine nr 112/12, 25/13, 93/14, 55/16 och 73/17), som ger en notarie rätt att driva in fordringar på grundval av en handling som äger vitsord och anta beslut om verkställighet, som utgör en exekutionstitel, utan uttryckligt tillstånd från gäldenären – förenlig med artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och med artikel 18 FEUF, med beaktande av domstolens domar i målen C 484/15 och C 551/15?
C 445/6

Överklagande ingett den 21 september 2018 av The Goldman Sachs Group Inc. av den dom som tribunalen (åttonde avdelningen) meddelade den 12 juli 2018 i mål T-419/14, The Goldman Sachs Group mot Europeiska kommissionen

(Mål C-595/18 P)

(2018/C 445/07)

Rättegångsspråk: engelska

Parter

Klagande: The Goldman Sachs Group Inc. (ombud: A. Mangiaracina, avvocatessa, J. Koponen, advokat)

Övriga parter i målet: Europeiska kommissionen, Prysmian SpA, Prysmian Cavi e Sistemi Srl

Klagandens yrkanden

Klaganden yrkar att domstolen ska

— upphäva den överklagade domen,

— helt eller delvis ogiltigförklara (till exempel från maj 2007 eller november 2007 och framåt, då GS Group och dess dotterbolag endast innehade cirka 45 procent respektive 26 procent av Prysmians aktier), artiklarna 1, 2, 3 och 4 i kommissionens beslut C(2014) 2139 (1) av den 2 april 2014 i den mån de angår sökanden, och/eller

— sätta ned det bötesbelopp som ålagts klaganden genom artikel 2 i kommissionens beslut C(2014) 2139 av den 2 april 2014, och

— förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna för förfarandet i första instans och för överklagandet.

Grunder och huvudargument

Första grunden: Tribunalen tillämpade artikel 101 FEUF och artikel 23.2 i förordning 1/2003 (2) felaktigt genom att finna att klaganden skulle hållas ansvarig för en överträdelse som begåtts av Prysmian från den 29 juli 2005 till den 3 maj 2007 (perioden före börsintroduktionen).

Andra grunden: Klaganden utövade inte ett avgörande inflytande i den mening som avses i den rättspraxis som fastställts mellan den 3 maj 2007-28 januari 2009 (perioden efter börsintroduktionen).

Tredje grunden: Begäran om att domstolen vid en eventuell nedsättning av bötesbeloppet för Prysmian ska tillämpa samma nedsättning i förhållande till klaganden.

(1) Kommissionens beslut av den 2 april 2014 om ett förfarande enligt artikel 101 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende AT.39610 – kraftkablar).

(2) Rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EGT L 1, 2003, s. 1).