Domstolens dom (första avdelningen) den 3 december 1998. - Europeiska kommissionen mot Industrial Refuse & Coal Energy Ltd. - Skiljedomsklausul - Underlåtenhet att fullgöra ett avtal. - Mål C-337/96.



Rättsfallssamling 1998 s. I-07943



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

Förfarande - Anhängiggörande vid domstolen med stöd av en skiljedomsklausul - Domstolens behörighet - Räckvidd och gränser

(EG-fördraget, artikel 181)

Sammanfattning

Domstolens behörighet grundad på en skiljedomsklausul utgör ett undantag från allmän rätt och skall följaktligen tolkas restriktivt. Domstolen kan inte pröva annat än de yrkanden som härleds från det avtal som ingåtts av gemenskapen och som innehåller skiljedomsklausulen eller som står i ett direkt förhållande till de förpliktelser som följer av avtalet.

Vad beträffar ett avtal vid vars ingående gemenskapen företräddes av kommissionen och som gäller utförande av ett bestämt projekt, är det nämnda villkoret inte uppfyllt i fråga om en grund under vilken det görs gällande att en tjänsteman vid kommissionen skulle ha gjort sig skyldig till förtal till nackdel för motparten under kontakterna mellan kommissionen och tredje man som inte hade något samband med avtalet i fråga, utan enbart gällde en ansökan om bidrag till ett annat projekt, och talan kan således inte tas upp till sakprövning på denna grund.

Parter

I mål C-337/96,

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av juridiske rådgivaren Thomas F. Cusack, i egenskap av ombud, biträdd av Fergus Randolph, barrister, delgivningsadress: rättstjänsten, Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,

sökande,

mot

Industrial Refuse & Coal Energy Ltd, bolag bildat enligt engelsk rätt, Oxted (Förenade kungariket), företrätt inledningsvis av Kanaar & Co., solicitors,

svarande,

angående dels en talan om återkrav av ett belopp som kommissionen har utbetalat till svaranden såsom förskott inom ramen för ett pilotprojekt för omvandling av en omlastningsstation för avfall till en anläggning för elkraftsproduktion genom behandling av obearbetat tätortsavfall, dels ett genkäromål avseende betalning av återstoden av det högsta stödbelopp som föreskrivs i avtalet samt ett skadeståndsyrkande,

meddelar

DOMSTOLEN

(första avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden P. Jann (referent) samt domarna D.A.O. Edward och M. Wathelet,

generaladvokat: A. Saggio,

justitiesekreterare: R. Grass,

med hänsyn till referentens rapport,

och efter att den 14 juli 1998 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Europeiska gemenskapernas kommission har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 14 oktober 1996, med stöd av artikel 181 i EG-fördraget väckt talan om att Industrial Refuse & Coal Energy Ltd (nedan kallat Iraco) skall förpliktas att betala ett belopp om 242 234 ECU, jämte dröjsmålsränta med 8,15 procent per år från och med den 20 oktober 1993.

2 I sin svarsinlaga har Iraco väckt genkäromål och därvid yrkat att kommissionen skall åläggas att betala ett belopp om 445 174 ECU, jämte dröjsmålsränta med 8,15 procent per år från och med den 23 augusti 1989, samt att utge 1 miljon ECU i skadestånd.

Det omtvistade avtalet

3 Den 9 juli 1987 ingick gemenskapen, företrädd av kommissionen, ett avtal med Iraco avseende ett pilotprojekt för omvandling av en anslutningsstation för avfall till en anläggning som alstrar elkraft genom behandling av obearbetat tätortsavfall. Enligt avtalet åtog sig Iraco att utföra nödvändiga arbeten för att projektet skulle kunna avslutas under augusti månad 1989.

4 Enligt artikel 3 i avtalet beviljade kommissionen Iraco ekonomiskt stöd, vilket uppgick till 26,2 procent av projektets faktiska kostnad, exklusive mervärdesskatt, utan att ett tak på ett belopp om 636 612 ECU fick överskridas. Enligt bilaga II.1 a till avtalet skulle ett förskott om 190 984 ECU utbetalas inom 60 dagar från undertecknandet av avtalet till ett bankkonto som öppnats i detta syfte i motpartens namn och som löpte med ränta. Förskottet och räntan fick endast användas för projektet och räntan på förskottet skulle dras av från återstoden av det ekonomiska stödet. Det framgår av bilaga II.1 c i avtalet att de belopp som utbetalats såsom ekonomiskt stöd inte definitivt förvärvades av motparten förrän den slutliga rapporten och sammanställningen av utgifter hade godkänts.

5 Enligt artikel 6.1 i avtalet bar Iraco hela ansvaret för förluster, skador eller nackdelar som det kunde förorsakas vid fullgörandet av avtalet eller i samband med detta.

6 Enligt artikel 7 förutsatte alla ändringar av eller tillägg till avtalets bestämmelser en skriftlig överenskommelse mellan de avtalsslutande parterna.

7 Enligt artikel 9 kunde avtalet hävas av var och en av de avtalsslutande parterna med en uppsägningstid på två månader, om det skulle vara meningslöst att fortsätta arbetet som planerat. Om det vid kontroll av de belopp som utbetalats av kommissionen framgick att motparten hade erhållit ett för stort belopp, skulle denne omedelbart återbetala detta till kommissionen, jämte ränta från och med den dag då arbetet avslutades eller avbröts. Tillämplig räntesats var den som gällde vid Europeiska investeringsbanken vid dagen för kommissionens beslut att bevilja projektet ekonomiskt stöd.

8 Enligt artikel 11 i avtalet var viss information avseende projektet som motparten skulle tillhandahålla kommissionen konfidentiell.

9 Enligt artikel 13 kom de avtalsslutande parterna överens om att EG-domstolen skulle avgöra alla eventuella tvister om avtalets giltighet, tolkning eller tillämpning.

10 I artikel 14 stadgades att avtalet skulle följa engelsk lag.

Bakgrund till målet

11 Det framgår av handlingarna i målet att kommissionen har gjort två utbetalningar till Iraco, nämligen 190 984 ECU den 18 augusti 1987 och 11 005 ECU den 1 januari 1988.

12 Genom skrivelse av den 20 november 1987 underrättade Iraco kommissionen om att den byggplats som ursprungligen var avsedd för projektet hade övergetts, vilket kunde leda till att det nämnda projektet försenades några månader.

13 Genom skrivelse av den 29 november 1988 godtog kommissionen att tidpunkten för avslutning av projektet senarelades från augusti 1989 till september 1990. Kommissionen ålade dock Iraco att finna en lämplig byggplats, godkänd av de lokala behöriga myndigheterna, inom en frist av sex månader från och med mottagandet av skrivelsen.

14 Genom skrivelse av den 23 augusti 1989 delgav kommissionen, efter att ha konstaterat att bolaget fortfarande inte hade funnit någon lämplig byggplats, Iraco hävning av avtalet i enlighet med artikel 9 i detta. Iraco anmodades att inkomma med en finansiell rapport innehållande en detaljerad sammanställning av alla utgifter som hade uppkommit i samband med projektet till och med den 15 december 1988 och därvid ange det totala räntebelopp som hade samlats på det konto till vilket förskottet hade överförts. Rapporten skulle sändas till kommissionen före den 30 september 1989.

15 Genom skrivelse av den 18 oktober 1989 påpekade kommissionen att denna hävning inte berodde på att rådets direktiv 89/369/EEG av den 8 juni 1989 om förhindrande av luftförorening från nya kommunala avfallsförbränningsanläggningar (EGT L 163, s. 32; svensk specialutgåva, område 15, volym 9, s. 61, nedan kallat direktivet) hade antagits. Detta direktiv hade ännu inte genomförts i medlemsstaterna.

16 Efter skriftväxling sände Iraco den 23 november 1990 kommissionen en skrivelse jämte bokföringshandlingar som bestyrkte dess utgifter och de belopp som använts i överensstämmelse med villkoren för beviljande av ekonomiskt stöd.

17 Eftersom kommissionen ansåg att den inte kunde godta det belopp som Iraco hade framlagt, beslutade den att företa en revision på plats. Enligt denna revision, vars resultat meddelades Iraco genom kommissionens skrivelse av den 4 augusti 1993, skulle Iraco återbetala ett belopp om 242 234 ECU till kommissionen. Enligt samma skrivelse skulle återbetalningen äga rum inom två månader från dagen för mottagande av skrivelsen.

18 Genom skrivelse av den 18 augusti 1993 krävde Iraco att kommissionen skulle utge ett belopp om 636 612 ECU, för ytterligare arbeten, utebliven vinst och skada.

19 Iraco erkände den 20 oktober 1993 mottagandet av en faktura som kommissionens revisor hade sänt.

20 Eftersom Iraco inte betalat det belopp som kommissionen krävde, har den sistnämnda väckt förevarande talan.

Förfarandet vid domstolen

21 Kommissionens ansökan registrerades vid domstolens kansli den 14 oktober 1996.

22 Iraco hemställde i ansökan, som inkom till domstolens kansli den 12 december 1996, om rättshjälp med stöd av artikel 76 i rättegångsreglerna.

23 Denna ansökan avslogs genom domstolens beslut av den 3 februari 1997.

24 Den 10 mars 1997 ingav Iraco till domstolens kansli en handling betecknad "svarsinlaga och genkäromål".

25 I ansökan som inkom till domstolens kansli den 15 maj 1997 yrkade kommissionen med stöd av artiklarna 91.1 och 94.1 i rättegångsreglerna att denna handling skulle avvisas och att domstolen genom tredskodom skulle bifalla kommissionens talan.

26 Domstolen avslog genom beslut av den 23 september 1997 denna ansökan.

Prövning i sak

27 Kommissionen har gjort gällande att den har hävt avtalet i enlighet med artikel 9 i detta, att Iraco har medgett att avtalet har hävts med tillämpning av denna bestämmelse, att det genom en revision företagen av oberoende experter framgått att Iraco för sin del är skyldigt ett belopp om 242 234 ECU och att kommissionen formellt har begärt återbetalning av detta belopp. Kommissionen har av detta dragit slutsatsen att den med stöd av avtalet har rätt till betalning av det yrkade beloppet.

28 Detta belopp utgörs enligt kommissionen av 191 438 ECU, jämte ränta om 8,15 procent enligt artikel 9 i avtalet. Summan av denna ränta uppgår till 50 796 ECU. Kommissionen kräver även betalning av dröjsmålsränta från och med den 20 oktober 1993, den dag då Iraco anses ha mottagit fakturan.

29 Iraco har till sitt försvar och såsom genkäromål gjort gällande att kommissionen är ansvarig för att avtalet är ogiltigt, eftersom den inledde diskussioner med de behöriga brittiska myndigheterna i syfte att anta ett strängare direktiv på området för miljöskydd, avseende förbränning av fast avfall och förbränning av bränslen som utvunnits ur avfall.

30 I direktivet, som är resultatet av dessa förhandlingar, skulle det ha fastställts miljöskyddskrav som projektet, sådant det föreskrivs i avtalet, inte uppfyller. Iraco anser att kommissionen således har gjort avtalet "tekniskt rättsstridigt" och har åsidosatt sin skyldighet att hålla motparten underrättad om de förhandlingar som ägde rum mellan kommissionen och de brittiska myndigheterna och som äventyrade projektets fullbordande.

31 Iraco har påpekat att på grund av de ändringar som skett i de tillämpliga bestämmelserna var bolaget skyldigt att göra ansträngningar för att anpassa projektet till de nya villkoren, vilket hade krävt tid och betydande investeringar.

32 Dessutom har Iraco hävdat att kommissionen har åsidosatt sina skyldigheter enligt avtalet på följande sätt. För det första har den underrättat KTI Energy Inc., som inte var part i avtalet, om de åtgärder som den avsåg att vidta och därigenom också åsidosatt sin skyldighet att behandla vissa handlingar konfidentiellt. För det andra har den till nackdel för Iraco förhandlat med Costain Ventures och Midland Electricity Board om ett eventuellt stöd som inte omfattades av avtalet. Under ett sammanträde med dessa bolag hade en tjänsteman vid kommissionen förtalat Iracos styrelseordförande.

33 Iraco yrkar följaktligen i sitt genkäromål att kommissionen, enligt artikel 7 i avtalet, skall utge ekonomisk ersättning och skadestånd. Iraco anser att ett skäligt belopp för att gottgöra följderna av de avtalsbrott som kommissionen har gjort sig skyldig till utgörs av återstoden av stödbeloppet, det vill säga 445 174 ECU. Det belopp som Iraco yrkar som ersättning för den skada som kommissionen orsakat detta samt KTI Energy Ltd, vars kapital till en tredjedel innehas av Iraco och till två tredjedelar av KTI Energy Inc., uppgår till ett belopp om 1 miljon ECU.

34 Kommissionen har för det första invänt att det av Iraco åberopade direktivet inte är tillämpligt på avtalet.

35 Vad vidare beträffar de kontakter som kommissionen har haft med KTI Energy Inc., hävdar kommissionen att den skrivelse som den sände som svar på en begäran från KTI Energy Inc. endast angav att det sistnämnda inte kunde delta i projektet, eftersom Iraco inte kunnat finna någon lämplig byggplats och avtalet följaktligen hade hävts. Kommissionen har tillagt att även om den invändning som har riktats mot den grundas på ett åsidosättande av skyldigheten att behandla vissa handlingar konfidentiellt, stadgas i artikel 11 i det nämnda avtalet att denna endast omfattar viss information som svaranden har tillhandahållit kommissionen. Kommissionen anser därför att artikel 11 har iakttagits.

36 Vad slutligen beträffar kommissionens kontakter med Costain Ventures och Midland Electricity Board, understryker kommissionen att, såsom Iraco självt har medgett, den påstådda skadan har samband med ett projekt som inte har något att göra med det omtvistade avtalet. Kommissionen anser följaktligen att dessa frågor enligt artikel 13 i avtalet inte kan omfattas av denna tvist.

37 Eftersom Iraco åberopar samma grunder och argument såväl till sitt försvar som i genkäromålet, skall kommissionens talan och Iracos genkäromål prövas tillsammans.

38 Det skall fastslås att kommissionen enligt artikel 9 i avtalet hade rätt att häva avtalet på den grunden att det var meningslöst att fortsätta med projektet. Därvid skulle en uppsägningstid på två månader iakttas.

39 Det framgår nämligen av handlingarna i målet att två år efter ingåendet av avtalet, och vid en tidpunkt då projektet nästan skulle ha avslutats, hade Iraco fortfarande inte funnit någon lämplig byggplats. Även om kommissionen har godtagit att dagen för avslutande av projektet senarelades, har den gjort det med det uttryckliga förbehållet att Iraco skulle finna en lämplig byggplats inom sex månader. Iraco har inte uppfyllt detta villkor.

40 Iraco har inte bestridit att kommissionen hade rätt att häva avtalet enligt artikel 9 i detta.

41 Denna hävning, som gjordes i kommissionens skrivelse av den 23 augusti 1989 och som trädde i kraft den 23 oktober 1989, medför en skyldighet för motparten att omedelbart till kommissionen återbetala vad som eventuellt utbetalats för mycket, jämte ränta från och med den dag då arbetet avslutades eller avbröts.

42 Iraco kan inte gentemot denna skyldighet till återbetalning invända att kommissionen har åsidosatt sina skyldigheter enligt avtalet.

43 Vad beträffar den grund som avser direktivet skall det nämligen konstateras att Iraco inte hade någon anledning att anta att detta skulle påverka utförandet av projektet.

44 I det avseendet skall det först påpekas att Iraco var skyldigt att finna en lämplig byggplats för projektet till och med före antagandet av det nämnda direktivet.

45 Vidare är direktivet enligt artikel 2 i detta enbart tillämpligt på "ny kommunal avfallsförbränningsanläggning". En sådan definieras, i artiklarna 1.5 och 12 i direktivet i förening, som en anläggning som beviljats tillstånd att tas i drift från och med den 1 december 1990. Med hänsyn till att det projekt som det omtvistade avtalet gäller skulle ha genomförts senast i september 1990, skulle det inte under några omständigheter ha omfattats av det system som föreskrivs i direktivet.

46 Vad slutligen beträffar Iracos åsikt att direktivet innebär en ändring av avtalet och att bolaget i det avseendet hänvisar till artikel 7 i detta, är det tillräckligt att konstatera att direktivet, som är en rättsakt av allmän räckvidd som kommer från rådet, inte är en sådan ändring av avtalet som kan avtalas mellan parterna. Det framgår inte heller av handlingarna i målet att parterna skulle ha kommit överens om en sådan ändring mot bakgrund av direktivet.

47 Vad beträffar den grund under vilken har gjorts gällande att skyldigheten till konfidentiell behandling har åsidosatts på grund av skriftväxlingen mellan kommissionen och KTI Energy Inc., skall det konstateras att kommissionen för detta bolag endast uppgett att det inte kunde delta i projektet eftersom detta i avsaknad av lämplig byggplats inte kunde genomföras. Detta påstående, som dessutom gäller ett företag som ville ansluta sig till projektet i fråga och som kommissionen med rätta kunde anta var underrättat om projektets tillstånd, kan inte anses utgöra ett åsidosättande av skyldigheten till konfidentiell behandling, även om det skulle antas att den information som avsåg just de svårigheter som hindrat Iraco att finna en lämplig byggplats omfattades av en sådan skyldighet.

48 Vad beträffar den grund under vilken Iraco har gjort gällande att en tjänsteman vid kommissionen skulle ha gjort sig skyldig till förtal till nackdel för Iraco, skall det konstateras, såsom generaladvokaten har gjort i punkt 24 i sitt förslag till avgörande, att talan inte kan vinna bifall på denna grund.

49 Domstolens behörighet grundad på en skiljedomsklausul utgör nämligen ett undantag från allmän rätt och skall följaktligen tolkas restriktivt. Domstolen kan inte pröva annat än de yrkanden som härleds från det avtal som ingåtts av gemenskapen och som innehåller skiljedomsklausulen eller som står i ett direkt förhållande till de förpliktelser som följer av avtalet (dom av den 18 december 1986 i mål 426/85, kommissionen mot Zoubek, REG s. 4057, punkt 11).

50 Det framgår dock av svarandens egna påståenden att de ovan nämnda kontakterna mellan kommissionen och tredje man inte hade något samband med avtalet, utan enbart gällde en ansökan om bidrag till ett annat projekt.

51 Av detta följer att kommissionens talan är grundad, medan Iracos genkäromål delvis är ogrundat och delvis inte kan tas upp till sakprövning.

52 Vad beträffar det belopp som svaranden är skyldig kommissionen, skall det konstateras att Iraco inte har ifrågasatt riktigheten av resultatet av den revision som har företagits. Det i första hand yrkade beloppet, vilket uppgår till 191 438 ECU, kan således tillerkännas kommissionen.

53 Vad beträffar yrkandet om ränta till ett belopp om 50 796 ECU, vars beräkning närmare anges i bilagan till kommissionens skrivelse av den 4 augusti 1993, skall det konstateras att det avser perioden från och med den 18 augusti 1987, den dag då förskottet utbetalades, till och med den 23 november 1990, den dag då Iraco sände den finansiella rapporten. Räntesatsen på 8,15 procent per år bestämdes i enlighet med artikel 9 i avtalet och motsvarar Europeiska investeringsbankens räntesats vid tidpunkten för kommissionens beslut att bevilja det ekonomiska stödet.

54 I denna artikel föreskrivs emellertid att ränta utgår först från och med den dag då arbetet avslutades eller avbröts. Kommissionen har inte angett vilken denna dag är.

55 Det framgår dock av bilaga II till avtalet att räntan på förskottet enbart kunde användas för projektet och att den skulle dras av från återstoden av det ekonomiska stödet. Av detta följer att parterna hade avtalat att räntan på det belopp som inte användes inte skulle tillkomma motparten, utan återbetalas till kommissionen.

56 Följaktligen skall yrkandet om ränta för perioden från och med den 18 augusti 1987 till och med den 23 november 1990 bifallas. Med hänsyn till att svaranden inte har bestridit riktigheten av den räntesats som kommissionen har åberopat, förefaller det skäligt att tillämpa den räntesats på 8,15 procent per år som föreskrivs i artikel 9 i avtalet även på den ränta som grundas på bilaga II i avtalet. Av detta följer att kommissionen skall tillerkännas ränta med ett belopp om 50 796 ECU.

57 Det finns dessutom skäl att bifalla kommissionens yrkande att svaranden skall åläggas att erlägga dröjsmålsränta, beräknad med en räntesats på 8,15 procent per år, från och med den 20 oktober 1993, det vill säga den dag då Iraco erhöll fakturan.

58 Eftersom det varken enligt avtalets lydelse eller enligt engelsk rätt, som är tillämplig på avtalet enligt artikel 14 i detta, föreskrivs att räntan skall kapitaliseras under sådana förhållanden som i det förevarande fallet, skall denna ränta beräknas på beloppet 191 438 ECU, det vill säga summan av huvudskulden.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

59 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Iraco har tappat målet och skall därför ersätta rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

(första avdelningen)

följande dom:

1) Industrial Refuse & Coal Energy Ltd förpliktas att till Europeiska gemenskapernas kommission återbetala ett belopp om 191 438 ECU, jämte ett belopp om 50 796 ECU såsom ränta för perioden från och med den 18 augusti 1987 till och med den 23 november 1990, jämte ränta med 8,15 procent per år från och med den 20 oktober 1993 beräknad på ett belopp om 191 438 ECU.

2) Industrial Refuse & Coal Energy Ltd:s genkäromål ogillas.

3) Industrial Refuse & Coal Energy Ltd skall ersätta rättegångskostnaderna.