Preliminär utgåva

FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

PRIIT PIKAMÄE

av den 3 februari 2022( )

Mål C‑121/21

Republiken Tjeckien

mot

Republiken Polen

”Fördragsbrott – Artikel 259 FEUF – Förlängning av ett tillstånd för gruvdrift med avseende på gruvan i Turów i Polen nära gränsen till Tjeckien – Tvist mellan Republiken Tjeckien och Republiken Polen vad gäller inverkan på miljön i Republiken Tjeckien – Direktiv 2011/92/EU – Miljökonsekvensbedömning av vissa projekt (MKB) – Nationella bestämmelser, MKB-beslutet och tillstånd att bedriva utvinningsverksamhet strider mot unionsrätten”





I. Inledning

1. Republiken Tjeckien har genom ansökan som framställts med stöd av artikel 259 FEUF, med stöd av Europeiska kommissionen, yrkat att EU-domstolen ska fastställa att Republiken Polen har åsidosatt flera unionsbestämmelser på miljöskyddsområdet genom att vidta åtgärder inom ramen för det administrativa förfarandet för att förlänga koncessionen för gruvdrift med avseende på brunkolsgruvan i Turów (Polen) till och med år 2026.

2. Tvisten i förevarande mål avser gränsöverskridande inverkan till följd av den polska aktörens gruvdrift i ovannämnda gruva och utgör ett omtvistat ämne mellan de båda medlemsstaterna. Republiken Tjeckien har å ena sidan gjort gällande att dess medborgare nära gränsen oförskyllt drabbas av miljökonsekvenserna av gruvdriften, det vill säga en kraftig sänkning av grundvattennivån och sättningar i marken. Republiken Polen har å andra sidan hävdat att nedläggningen av gruvan medför stora ekonomiska förluster, såväl vad gäller energiförsörjning som sysselsättning.

3. Vad gäller den första tvisten mellan medlemsstaterna som enbart rör unionens miljölagstiftning som ska anhängiggöras vid EU-domstolen, kan den dom som EU-domstolen kommer att meddela i förevarande mål lämna ett viktigt bidrag till de internationella domstolarnas praxis.( ) Förhoppningsvis kommer EU‑domstolens slutsatser i nämnda dom att utgöra grunden för en uppgörelse i godo mellan de två medlemsstaterna som möjliggör för dem att förena sina respektive intressen i god grannskapsanda samtidigt som unionsrätten iakttas fullt ut.

II. Tillämpliga bestämmelser

A. Unionsrätt

1. Direktiv 2000/60/EG

4. I artikel 4.1, 4.4 och 4.5 i direktiv 2000/60/EG( ) föreskrivs följande:

”1. Vid genomförande av de åtgärdsprogram som anges i förvaltningsplanerna för avrinningsdistrikt skall medlemsstaterna

a) när det gäller ytvatten

…

ii) skydda, förbättra och återställa alla ytvattenförekomster om inte annat följer av tillämpningen av punkt iii när det gäller konstgjorda och kraftigt modifierade vattenförekomster i syfte att uppnå en god ytvattenstatus senast 15 år efter detta direktivs ikraftträdande i enlighet med bestämmelserna i bilaga V, om inte annat följer av tillämpningen av de förlängningar som beslutats i enlighet med punkt 4 och av tillämpningen av punkterna 5, 6 och 7 och utan att det påverkar tillämpningen av punkt 8,

…

b) när det gäller grundvatten

…

ii) skydda, förbättra och återställa alla grundvattenförekomster, säkerställa en balans mellan uttag och grundvattenbildning i syfte att uppnå en god grundvattenstatus senast 15 år efter detta direktivs ikraftträdande, i enlighet med bestämmelserna i bilaga V, om inte annat följer av tillämpningen av de förlängningar som beslutats i enlighet med punkt 4, och av tillämpningen av punkterna 5, 6 och 7 och utan att det påverkar tillämpningen av punkt 8 i denna artikel och om inte annat följer av tillämpningen av artikel 11.3 j,

…

4. De tidsfrister som fastställs enligt punkt 1 kan förlängas i syfte att stegvis nå målen för vattenförekomster, under förutsättning att ingen ytterligare försämring av en påverkad vattenförekomsts status äger rum, när samtliga följande villkor är uppfyllda:

a) Medlemsstaterna konstaterar att alla nödvändiga förbättringar av statusen hos vattenförekomsterna inte rimligen kan åstadkommas inom de tidsramar som fastställs i den punkten av åtminstone ett av följande skäl:

i) Omfattningen av de erforderliga förbättringarna kan av tekniska skäl endast åstadkommas stegvis på ett sätt som spränger tidsramarna.

ii) Att slutföra förbättringarna inom tidsramarna skulle bli oproportionerligt kostsamt.

iii) Naturliga förhållanden omöjliggör tillräckligt snabb förbättring av vattenförekomstens status.

b) Förlängningen av tidsfristen, och skälen till detta, anges särskilt och förklaras i den förvaltningsplan för avrinningsdistriktet som krävs enligt artikel 13.

c) Förlängningarna är begränsade till högst två ytterligare uppdateringar av förvaltningsplanen för avrinningsdistriktet utom i fall där de naturliga förhållandena är sådana att målen inte kan nås inom denna period.

d) En sammanfattning av de åtgärder som krävs enligt artikel 11 och som anses nödvändiga för att progressivt höja vattenförekomsternas status till den nivå som krävs inom den förlängda tidsfristen, anledningarna till varje betydande försening med genomförandet av dessa åtgärder och den förväntade tidtabellen för deras genomförande återges i förvaltningsplanen för avrinningsdistriktet. En översyn av genomförandet av dessa åtgärder och en sammanfattning av eventuella tilläggsåtgärder skall tas med i uppdaterade versioner av förvaltningsplanen för avrinningsdistriktet.

5. Medlemsstaterna får inrikta sig på att uppnå mindre stränga miljömål än de som krävs enligt punkt 1 för särskilda vattenförekomster när dessa är så påverkade av mänsklig verksamhet, i enlighet med artikel 5.1, eller när deras naturliga tillstånd är sådant att uppnåendet av dessa mål skulle vara omöjligt eller oproportionerligt dyrt och om samtliga följande villkor är uppfyllda:

a) De miljömässiga och samhällsekonomiska behov som sådan mänsklig verksamhet fyller kan inte tillgodoses på något annat sätt som skulle vara ett bättre alternativ för miljön utan att medföra oproportionerliga kostnader.

b) Medlemsstaterna ser till

– att bästa möjliga ekologiska och kemiska status uppnås för ytvatten med beaktande av de inverkningar som inte rimligtvis hade kunnat undvikas på grund av den mänskliga verksamhetens eller föroreningens karaktär,

– att grundvattnets status som gott vatten förändras så lite som möjligt med beaktande av de inverkningar som inte rimligtvis hade kunnat undvikas på grund av den mänskliga verksamhetens eller föroreningens karaktär.

c) Ingen fortsatt försämring av den påverkade vattenförekomstens status inträffar.

d) Uppställandet av mindre stränga miljömål, och skälen till detta, anges särskilt i den förvaltningsplan för avrinningsdistriktet som krävs enligt artikel 13 och dessa mål ses över vart sjätte år.”

2. Direktiv 2003/4/EG

5. I artikel 7.1 och 7.2 i direktiv 2003/4/EG( ) föreskrivs följande:

”1. Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att offentliga myndigheter organiserar sådan miljöinformation som är relevant för deras verksamhet och som innehas av eller förvaras för dem, för att aktivt och systematiskt spridas till allmänheten, bland annat med hjälp av telematik och/eller elektronik, när så är möjligt.

…

2. Den information som skall tillhandahållas och spridas skall uppdateras efter behov och skall omfatta åtminstone följande:

…

f) Tillstånd med en avsevärd inverkan på miljön och miljöavtal eller en uppgift om var, inom ramen för artikel 3, informationen kan begäras eller finns tillgänglig.

…”

3. MKB-direktivet

6. I artikel 1 i direktiv 2011/92/EU( ) föreskrivs följande:

”1. Detta direktiv ska tillämpas för bedömningen av inverkan på miljön av sådana offentliga och privata projekt som kan antas medföra betydande påverkan på miljön.

2. I detta direktiv gäller följande definitioner:

a) projekt:

– utförande av byggnads- eller anläggningsarbeten eller andra installationer eller arbeten,

– andra ingrepp i den naturliga omgivningen och i landskapet, inklusive mineralutvinning.

…

c) tillstånd: den ansvariga myndighetens eller de ansvariga myndigheternas beslut, som ger exploatören rätt att genomföra projektet.

…”

7. I artikel 2.1 och 2.2 i detta direktiv föreskrivs följande:

”1. Medlemsstaterna ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att projekt som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan bland annat på grund av deras art, storlek eller lokalisering blir föremål för krav på tillstånd och en bedömning av deras miljöpåverkan innan tillstånd ges. Dessa projekt anges i artikel 4.

2. Bedömningen av miljöpåverkan kan integreras i det befintliga tillståndsförfarandet för projekt i medlemsstaterna eller, om detta inte är möjligt, i andra förfaranden eller i sådana förfaranden som tillskapas för att målsättningarna i detta direktiv ska uppfyllas.”

8. Enligt artikel 3.1 c i direktivet ska miljökonsekvensbedömningen i varje enskilt fall på ett lämpligt sätt identifiera, beskriva och bedöma de betydande och indirekta effekterna av ett projekt bland annat beträffande vatten.

9. Artikel 4 i samma direktiv har följande lydelse:

”1. Om inte annat följer av artikel 2.4 ska projekt som redovisas i bilaga I bli föremål för en bedömning i enlighet med artiklarna 5–10.

2. Om inte annat följer av artikel 2.4 ska medlemsstaterna när det gäller projekt som redovisas i bilaga II bestämma om projektet ska bli föremål för en bedömning i enlighet med artiklarna 5–10. Medlemsstaterna ska bestämma detta genom

a) granskning från fall till fall,

eller

b) gränsvärden eller kriterier som fastställs av medlemsstaten.

Medlemsstaterna får besluta att tillämpa båda de förfaranden som anges i leden a och b.

…

4. I fall där medlemsstaterna kräver att en behovsbedömning ska ske för projekt som förtecknas i bilaga II, ska exploatören lämna information om projektets art och den betydande miljöpåverkan som det kan antas medföra. En detaljerad förteckning över sådan information som ska lämnas finns i bilaga II.A. Exploatören ska i tillämpliga fall ta hänsyn till tillgängliga resultat från andra relevanta bedömningar av miljöpåverkan som utförts i enlighet med annan unionslagstiftning än detta direktiv. Exploatören får även lämna en beskrivning av projektets särdrag och/eller åtgärder som planeras för att undvika eller förebygga vad som annars skulle kunna ha medfört en betydande negativ miljöpåverkan.

5. Den ansvariga myndigheten ska fatta sitt beslut baserat på den information som exploatören lämnar i enlighet med punkt 4, i tillämpliga fall med hänsyn till resultatet av preliminära kontroller eller bedömningar av miljöpåverkan som utförts i enlighet med annan unionslagstiftning än detta direktiv. Beslutet ska offentliggöras och:

a) om det beslutas att en miljökonsekvensbedömning krävs, ange huvudskälen till varför det krävs en sådan bedömning, med hänvisning till de relevanta kriterier som anges i bilaga III, eller

b) om det beslutas att en miljökonsekvensbedömning inte krävs, ange huvudskälen till varför det inte krävs en sådan bedömning, med hänvisning till de relevanta kriterier som anges i bilaga III och, om exploatören föreslår detta, ange projektets särdrag och/eller planerade åtgärder för att undvika eller förebygga vad som annars kanske skulle ha utgjort betydande negativ miljöpåverkan,

6. Medlemsstaterna ska se till att den ansvariga myndigheten fattar sitt beslut så snart som möjligt och inom en period på högst 90 dagar från den dag exploatören lämnat all information som krävs enligt punkt 4. I undantagsfall, t.ex. beroende på projektets art, komplexitet, lokalisering eller omfattning, kan den ansvariga myndigheten förlänga tidsfristen för att fatta sitt beslut. I så fall ska den ansvariga myndigheten skriftligen informera exploatören om skälen till detta och om beräknat beslutsdatum.”

10. Artikel 5.1 och 5.2 i MKB-direktivet har följande lydelse:

”1. Om det krävs en miljökonsekvensbedömning ska exploatören utarbeta och inlämna en miljökonsekvensbeskrivning. Den information som exploatören ska lämna ska åtminstone omfatta

…

2. Om exploatören så begär ska den ansvariga myndigheten, med beaktande av den information som exploatören lämnat i synnerhet om projektets specifika egenskaper, däribland dess lokalisering och tekniska kapacitet, och den miljöpåverkan det antas medföra, avge ett yttrande om hur omfattande och detaljerad den information ska vara som exploatören ska lämna i miljökonsekvensbeskrivningen, i enlighet med punkt 1 i den här artikeln. Den ansvariga myndigheten ska samråda med de myndigheter som avses i artikel 6.1 innan den avger sitt yttrande.

Medlemsstaterna får även kräva att de ansvariga myndigheterna avger ett yttrande som avses i första stycket, oberoende av om exploatören begär det eller inte.”

11. I artikel 6 i direktivet föreskrivs följande:

”1. Medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de myndigheter som på grund av sitt särskilda miljöansvar eller sin lokala och regionala behörighet kan antas bli berörda av ett projekt ges möjlighet att yttra sig över de uppgifter som lämnas av exploatören och över ansökan om tillstånd, i tillämpliga fall med beaktande av de fall som avses i artikel 8a.3. I detta syfte ska medlemsstaterna utse de myndigheter som ska höras, antingen genom allmänna föreskrifter eller från fall till fall. Den information som har inhämtats i enlighet med artikel 5 ska vidarebefordras till dessa myndigheter. Medlemsstaterna ska fastställa närmare bestämmelser för hur detta samråd ska gå till.

2. För att se till att den berörda allmänheten på ett effektivt sätt kan delta i beslutsprocesserna ska allmänheten informeras elektroniskt och genom offentliga meddelanden eller på annat lämpligt sätt om följande frågor i ett tidigt skede av de beslutsprocesser på miljöområdet som avses i artikel 2.2, och senast så snart som information rimligen kan lämnas.

…

3. Medlemsstaterna ska inom rimliga tidsramar se till att den berörda allmänheten får tillgång till följande:

…

c) I enlighet med bestämmelserna i [direktiv 2003/4], annan information än den som avses i punkt 2 i den här artikeln, som är relevant för beslutet i enlighet med artikel 8 i detta direktiv och som blir tillgänglig efter det att den berörda allmänheten har informerats i enlighet med punkt 2 i den här artikeln.

4. Den berörda allmänheten ska på ett tidigt stadium få reella möjligheter att delta i de beslutsprocesser på miljöområdet som avses i artikel 2.2 och ska för detta ändamål ha rätt att yttra sig när alla alternativ står öppna till den eller de ansvariga myndigheterna innan beslut fattas om ansökan om tillstånd.

5. Närmare bestämmelser om information till allmänheten, till exempel genom affischering inom ett visst område eller offentliggörande i lokalpressen, och samråd med den berörda allmänheten, till exempel skriftligen eller genom samrådsmöten, ska fastställas av medlemsstaterna. Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att se till att relevant information är tillgänglig elektroniskt för allmänheten via minst en central portal eller lättillgängliga kontaktpunkter, på lämplig förvaltningsnivå.

6. För de olika etapperna ska det fastställas rimliga tidsramar som ger tillräckligt med tid för

a) att informera de myndigheter som avses i punkt 1 och allmänheten, och

b) de myndigheter som avses i punkt 1 och för den berörda allmänheten att förbereda sig och på ett effektivt sätt delta i beslutsprocessen på miljöområdet, i enlighet med bestämmelserna i denna artikel.

7. Tidsramarna för samråd med den berörda allmänheten om de miljökonsekvensbeskrivningar som avses i artikel 5.1 ska inte vara kortare än 30 dagar.”

12. I artikel 7 i direktivet föreskrivs följande:

”1. När en medlemsstat uppmärksammar att ett projekt kan antas medföra en betydande inverkan på miljön i en annan medlemsstat eller om en medlemsstat som kan komma att utsättas i betydande grad begär det, ska den medlemsstat på vars territorium projektet är avsett att utföras till den utsatta medlemsstaten så snart som möjligt och senast när den informerar den egna allmänheten översända bland annat

a) en beskrivning av projektet, tillsammans med alla tillgängliga uppgifter om dess möjliga gränsöverskridande konsekvenser,

b) uppgifter om vilket slags beslut som kan komma att fattas.

Den medlemsstat på vars territorium projektet är avsett att utföras ska ge den andra medlemsstaten rimlig tid att ange om den vill delta i de beslutsprocesser på miljöområdet som avses i artikel 2.2, och den kan därvid bifoga de uppgifter som avses i punkt 2 i den här artikeln.

2. Om en medlemsstat som mottar information i enlighet med punkt 1 anger att den avser att delta i de beslutsprocesser på miljöområdet som avses i artikel 2.2, ska den medlemsstat på vars territorium projektet är avsett att utföras, om den inte redan har gjort det, till den utsatta medlemsstaten översända de uppgifter som ska lämnas i enlighet med artikel 6.2 och göras tillgängliga i enlighet med artikel 6.3 a och b.

…

5. Närmare bestämmelser om genomförandet av punkterna 1–4 i den här artikeln, inklusive fastställandet av tidsramarna för samråd, ska fastställas av de berörda medlemsstaterna utifrån de bestämmelser och tidsramar som avses i artikel 6.5–6.7, och dessa bestämmelser ska göra det möjligt för den berörda allmänheten på den utsatta medlemsstatens territorium att delta på ett effektivt sätt i de beslutsprocesser på miljöområdet som avses i artikel 2.2 för projektet.”

13. I artikel 8 i samma direktiv föreskrivs följande:

”Resultaten av samråden och de uppgifter som har inhämtats enligt artiklarna 5–7 ska vederbörligen beaktas vid tillståndsgivningen.”

14. Artikel 8a i MKB-direktivet har följande lydelse:

”1. Beslutet att bevilja tillstånd ska åtminstone innehålla följande uppgifter:

…

b) Alla miljövillkor som bifogas beslutet, en beskrivning av projektets särdrag och/eller planerade åtgärder för att undvika, förebygga eller minska och om möjligt motverka betydande negativ miljöpåverkan samt, i tillämpliga fall, kontrollåtgärder.

…

3. Om medlemsstater använder andra förfaranden i artikel 2.2 än tillståndsförfaranden, ska de krav som anges i punkterna 1 och 2 i den här artikeln i tillämpliga fall anses vara uppfyllda om ett beslut som avgetts i samband med dessa förfaranden innehåller den information som det hänvisas till i de punkterna och mekanismer har inrättas för att möjliggöra uppfyllande av kraven i punkt 6 i den här artikeln.

…”

15. Artikel 9 i nämnda direktiv har följande lydelse:

”1. När ett beslut om att bevilja eller avslå en tillståndsansökan har fattats, ska den eller de ansvariga myndigheterna omedelbart informera allmänheten och de myndigheter som avses i artikel 6.1 om detta enligt nationella förfaranden och se till att allmänheten och de myndigheter som avses i artikel 6.1, i tillämpliga fall med beaktande av de fall som avses i artikel 8a.3, får tillgång till följande:

a) Information om innehållet i beslutet och varje villkor som är knutet till detta, i enlighet med artikel 8a.1 och 8a.2.

b) Information om de huvudsakliga skäl och överväganden som beslutet grundar sig på, och även om förfarandet för allmänhetens deltagande. Detta inbegriper även en sammanfattning av samrådsresultaten och de uppgifter som inhämtats enligt artiklarna 5–7 och hur dessa resultat har införlivats eller på annat sätt beaktats, särskilt de synpunkter som mottagits från den utsatta medlemsstat som avses i artikel 7.

2. Den eller de ansvariga myndigheterna ska informera alla medlemsstater med vilka samråd har hållits i enlighet med artikel 7 genom att till dem vidarebefordra den information som avses i punkt 1 i den här artikeln.

De medlemsstater med vilka samråd har hållits ska se till att denna information görs tillgänglig på lämpligt sätt för den berörda allmänheten på det egna territoriet.”

16. I artikel 11.1 och 11.2 i nämnda direktiv föreskrivs följande:

”1. Medlemsstaterna ska inom ramen för den relevanta nationella lagstiftningen se till att de medlemmar av den berörda allmänheten

a) som har ett tillräckligt intresse, eller

b) som hävdar att en rättighet kränks, när detta utgör en förutsättning enligt en medlemsstats förvaltningsprocessrättsliga lagstiftning,

har rätt att få den materiella eller formella giltigheten av ett beslut, en handling eller en underlåtenhet som omfattas av bestämmelserna om allmänhetens deltagande i detta direktiv prövad i domstol eller något annat oberoende och opartiskt organ som inrättats genom lag.

2. Medlemsstaterna ska fastställa i vilket skede beslut, handlingar eller underlåtenhet kan prövas.”

17. I bilaga I till MKB-direktivet, som har rubriken ”Projekt som avses i artikel 4.1”, anges i punkt 19 ”[s]tenbrott och gruvdrift i dagbrott där verksamhetsområdet är mer än 25 hektar, eller torvutvinning med ett verksamhetsområde över 150 hektar” och i punkt 24 anges ”[ä]ndringar eller utvidgningar av projekt som tas upp i denna bilaga, om sådana ändringar eller utvidgningar i sig själva uppfyller de eventuella tröskelvärden som anges i denna bilaga”.

18. I bilaga II till detta direktiv, med rubriken ”Projekt som avses i artikel 4.2”, nämns i punkt 2 a ”[s]tenbrott, gruvdrift i dagbrott och torvutvinning (projekt som inte omfattas av bilaga I)” i punkt 2 e, ”[i]ndustrianläggningar ovan jord för utvinning av kol, olja, naturgas och malmer, liksom bituminös skiffer” och i punkt 13 a i bilagan till detta direktiv ”[a]lla förändringar eller utvidgningar av projekt som förtecknas i bilaga I eller denna bilaga, vilka redan har godkänts, utförts eller håller på att utföras och vilka kan få betydande negativ inverkan på miljön (ändringar eller utvidgningar som inte ingår i bilaga I)”.

B. Polsk rätt

1. Lagen om miljöinformation

19. Artikel 72.1 och 72.2 i ustawa o udostępnianiu informacji o środowisku i jego ochronie, udziale społeczeństwa w ochronie środowiska oraz o ocenach oddziaływania na środowisko (lag om tillhandahållande av information om miljö och miljöskydd, allmänhetens deltagande i miljöskyddet och miljökonsekvensbedömning) av den 3 oktober 2008 (Dz. U. nr 199, punkt 1227) (nedan kallad lagen om miljöinformation) har följande lydelse:

”1. Ett beslut om miljövillkor ska antas innan

…

4) … en koncession för utvinning av mineraler i fyndigheter tilldelas…

…

2. Kravet på ett beslut om miljövillkor ska inte tillämpas på ändringar av

…

2) en koncession eller ett sådant beslut som avses i avsnitt 1 punkterna 4 och 5, bland annat

…

k) en enda förlängning med upp till 6 år av giltighetstiden för en koncession för utvinning av brunkol, om förlängningen av koncessionen motiveras av en rationell förvaltning av fyndigheten utan att omfattningen av koncessionen utvidgas.

…”

2. Gruvlagen

20. Artikel 33 i ustawa Prawo geologiczne i górnicze (lag om geologiska frågor och gruvbrytning) av den 9 juni 2011 (Dz. U. nr 163, punkt 981) (nedan kallad gruvlagen) har följande lydelse:

”… I den mån det före beviljandet av en koncession har fattats ett beslut om fastställande av villkoren angående miljöskydd på grundval av ett förfarande med allmänhetens deltagande, är bestämmelserna om offentliga organisationers deltagande inte tillämpliga på förfarandet för beviljande av koncession.”

3. Förvaltningsprocesslagen

21. I artikel 50.1 i ustawa Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (förvaltningsprocesslagen) av den 30 augusti 2002 (Dz. U. nr 153, punkt 1270) föreskrivs följande:

”Talerätt tillkommer varje person som har ett rättsligt intresse, åklagarmyndigheten, ombudsmannen, barnombudsmannen och varje offentligt organ inom ramen för dess lagstadgade verksamhet i ärenden som rör tredje mans intressen, om dessa har deltagit i det administrativa förfarandet.”

22. Republiken Polen har i sitt svaromål redogjort för vissa ändringar i den lagstiftning som avses i föregående punkter, vilka infördes genom lagen av den 30 mars 2021 om ändring av lagen om miljöinformation. Dessa ändringar har till syfte att underlätta för den berörda allmänheten att utöva de rättigheter som föreskrivs i artikel 11 i MKB-direktivet. Den berörda allmänheten kan därmed hädanefter få information om antagandet av vissa beslut utan att behöva vända sig till det organ som fattat dem. Den berörda allmänheten har erhållit nya rättigheter för att överklaga tillstånd som beviljats efter ett förfarande och ett beslut rörande miljövillkor, i vilka den har deltagit. Artikel 33 i gruvlagen har ändrats på så sätt att de nya rättigheter som följer av lagen om miljöinformation även är tillämpliga på ett förfarande för beviljande av tillstånd som genomförs med tillämpning av denna lag och som föregåtts av ett beslut om miljövillkor.

III. Bakgrund till tvisten och det administrativa förfarandet

23. Brunkolsdagbrottet i Turów är beläget i Polen nära Republiken Tjeckiens och Förbundsrepubliken Tysklands gränser.

24. Den 27 april 1994 beviljade de behöriga myndigheterna PGE Elektrownia Bełchatów SA, sedermera PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna SA (nedan kallad aktören) en koncession för gruvdrift med avseende på nämnda dagbrott för en period på 26 år, det vill säga till och med den 30 april 2020.

25. Den 2 mars 2015 begärde aktören att den regionala miljömyndigheten i Wrocław (Polen) skulle anta ett beslut om miljövillkor för genomförandet av det projekt som definierats som en förlängning av utvinningen av brunkolsfyndigheten i Turów till och med år 2044. Såväl Republiken Tjeckien som Förbundsrepubliken Tyskland deltog i det samrådsförfarande som inleddes genom denna begäran.

26. Den 24 oktober 2019 ansökte aktören med stöd av artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation om förlängning av koncessionen med sex år.

27. Den 21 januari 2020 antog den regionala miljömyndigheten i Wrocław beslutet om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (nedan kallat MKB-beslutet) och förklarade den 23 januari 2020 att nämnda beslut var omedelbart verkställbart. Den 24 januari 2020 bifogade aktören MKB-beslutet till ansökan av den 24 oktober 2019 om förlängning av koncessionen för gruvdrift.

28. Genom beslut av den 20 mars 2020 beviljade Republiken Polens klimatminister tillståndet för brunkolsutvinning fram till år 2026 (nedan kallat beslutet 2026).

29. Flera tjeckiska personer, däribland icke-statliga organisationer, framställde administrativa klagomål eller överklagade de beslut som nämns i de två föregående punkterna.

30. Eftersom Republiken Tjeckien ansåg att Republiken Polen hade åsidosatt unionsrätten i flera avseenden genom att bevilja detta tillstånd, vände den sig den 30 september 2020 till kommissionen i enlighet med artikel 259 FEUF.

31. Republiken Polen inkom med sitt yttrande den 30 oktober 2020. Den 13 november 2020 yttrade sig dessa två medlemsstater muntligen vid en utfrågning som anordnades av kommissionen.

32. Den 17 december 2020 avgav kommissionen ett motiverat yttrande, i vilket den gjorde gällande att Republiken Polen hade åsidosatt unionsrätten i flera avseenden. Kommissionen ansåg särskilt att denna medlemsstat hade åsidosatt artikel 4.1 och 4.2 i MKB-direktivet genom att anta artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation vilken gjorde det möjligt att förlänga ett tillstånd för brunkolsutvinning med sex år utan att göra en miljökonsekvensbedömning.

33. Den 28 april 2021 fattades beslutet att förlänga giltigheten av tillstånd nr 65/94 till och med år 2044 (nedan kallat beslut 2044).

IV. Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden

34. Den 26 februari 2021 väckte Republiken Tjeckien förevarande talan om fördragsbrott. Republiken Polen har yrkat att talan ska ogillas och att Republiken Tjeckien ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

35. Efter att Republiken Tjeckien ansökt om interimistiska åtgärder förelade domstolens vice ordförande, genom beslut av den 21 maj 2021,( ) Republiken Polen att omedelbart upphöra med utvinningen av brunkol i gruvan i Turów till dess att dom varigenom mål C‑121/21 avslutas meddelas.

36. Genom beslut av domstolens ordförande av den 1 juli 2021 tilläts kommissionen intervenera till stöd för Republiken Tjeckiens yrkanden.

37. Genom beslut av den 14 juli 2021 biföll domstolens ordförande Republiken Polens begäran om att målet skulle handläggas skyndsamt i enlighet med artikel 133 i domstolens rättegångsregler.

38. Genom skrivelser från domstolens kansli av den 20 juli 2021 uppmanades Republiken Polen, som en åtgärd för processledning enligt artikel 62.1 i rättegångsreglerna, att ta ställning till kommissionens motiverade yttrande. Kommissionen anmodades att inkomma med yttrandet på rättegångsspråket, polska, och att ta ställning till vissa yrkanden i ansökan. Mottagarna av dessa begäranden efterkom dessa i vederbörlig ordning.

39. Efter att Republiken Tjeckien ingett en ansökan om interimistiska åtgärder förpliktade domstolens vice ordförande, genom beslut av den 20 september 2021,( ) Republiken Polen att till kommissionen betala ett löpande vite om 500 000 euro per dag, från och med den dag då förevarande beslut delges Republiken Polen fram till dess att medlemsstaten följer domstolens vice ordförandes beslut av den 21 maj 2021. Genom samma beslut avslog vice ordföranden Republiken Polens begäran enligt artikel 163 i rättegångsreglerna om att beslutet skulle upphävas.

40. En muntlig förhandling hölls den 9 november 2021 i närvaro av Republiken Tjeckien, Republiken Polen och kommissionen, som företräddes i vederbörlig ordning.

41. Vid förhandlingen preciserade Republiken Tjeckien på en direkt fråga att den vidhöll sitt yrkande att de påstådda fördragsbrotten skulle upphöra.

V. Rättslig bedömning

A. Inledande anmärkningar

42. Innan den individuella prövningen av de grunder som Republiken Tjeckien åberopat inleds är det enligt min mening nödvändigt att erinra om de gemensamma reglerna för fördragsbrottsförfarandet enligt artiklarna 258 och 259 FEUF, som syftar till att fastställa en medlemsstats överträdelser av unionsrätten och att få dessa att upphöra.( ) Det ska i detta avseende noteras att det trots att det föreligger vissa skillnader vad gäller förfarandet beroende på vem som väckt talan om fördragsbrott – kommissionen eller en medlemsstat – finns gemensamma regler som gäller för parterna utan undantag. Dessa inbegriper regler om bevisbörda och regler som är kopplade till referenstidpunkten för att bedöma huruvida det föreligger ett fördragsbrott i ett visst fall.

43. Hänvisningen till dessa regler är enligt min mening särskilt relevant inom ramen för förevarande bedömning, med hänsyn till målets komplexitet vad gäller de faktiska omständigheterna och till den omständigheten att de fördragsbrott som Republiken Tjeckien har gjort gällande avser en mängd aspekter som omfattas av den polska rättsordningen, nämligen antagandet av lagstiftningsakter, men även förvaltningsbeslut, vilka har ändrats över tiden. Tillämpningen av dessa gemensamma regler syftar till att säkerställa en noggrann och konsekvent prövning av huruvida nämnda nationella rättsakter är förenliga med unionsrätten, vars företräde samtliga medlemsstater är skyldiga att iaktta.( )

1. Bestämmelser om bevisbördan vid en talan om fördragsbrott

44. Eftersom förfarandet vid domstolen inom ramen för en talan om fördragsbrott enligt artiklarna 258 FEUF och 259 FEUF kännetecknas av den kontradiktoriska principen, åligger det sökanden att styrka det påstådda fördragsbrottet genom att förse domstolen med de uppgifter som den behöver för att kunna kontrollera huruvida fördragsbrott föreligger. Det kan således inte göras någon åtskillnad i processuellt hänseende när det gäller behandlingen av de två metoder som föreskrivs i fördragen.( )

45. Det följer dessutom av artikel 120 c i rättegångsreglerna och av rättspraxis avseende denna bestämmelse att en ansökan genom vilken en talan anhängiggjorts ska innehålla uppgifter om föremålet för talan samt en kortfattad framställning av grunderna för densamma. Dessa uppgifter ska vara så klara och precisa att svaranden ska kunna förbereda sitt försvar och domstolen ska kunna utföra sin prövning. Av detta följer att de väsentligaste faktiska och rättsliga omständigheter på vilka talan grundas på ett konsekvent och begripligt sätt ska framgå av innehållet i själva ansökan. Yrkandena i ansökan ska vara tydligt utformade för att undvika att domstolen dömer utöver vad som har yrkats av parterna (ultra petita) eller för att förhindra att den prövar en grund.( ) Det ankommer däremot på den svarande medlemsstaten att på ett sakligt och detaljerat sätt bemöta de fakta som presenterats och konsekvenserna därav.( )

46. Parternas argument i förevarande mål kommer därför att bli föremål för en noggrann prövning mot bakgrund av de bevisbörderegler som jag redogjort för i föregående punkt.

2. Referenstidpunkten för att bedöma huruvida det föreligger ett fördragsbrott

47. En annan väsentlig aspekt som ska beaktas vid prövningen avser referenstidpunkten för att bedöma huruvida det föreligger ett fördragsbrott. Det framgår av domstolens fasta praxis att referenstidpunkten, vad gäller förfarandet enligt artikel 258 FEUF, är utgången av den frist som har angetts i det motiverade yttrande som kommissionen avgett med stöd av denna bestämmelse. Nödvändigheten av att grunda sig på en sådan referenstidpunkt för att bedöma huruvida det föreligger ett fördragsbrott är särskilt uppenbar i de fall då omständigheterna i målet har utvecklats under förfarandets gång, mycket ofta till följd av att den medlemsstat som gjort sig skyldig till fördragsbrottet själv vidtagit åtgärder, till exempel efter en ändring av den nationella lagstiftningen som anses strida mot unionsrätten.

48. En referenstidpunkt bör fastställas i ett visst skede av förfarandet för att undvika att föremålet för talan om fördragsbrott förfaller på grund av en sådan ändring av omständigheterna. Det är uppenbart att det är nödvändigt att klart fastställa föremålet för tvisten om målet med talan om fördragsbrott beaktas, nämligen att göra det möjligt för domstolen att fastställa att en medlemsstat har åsidosatt unionsrätten. Detta synsätt har dessutom fördelen att säkerställa att medlemsstaternas processuella rättigheter iakttas när kommissionen ingriper i syfte att få ett sådant åsidosättande av unionsrätten att upphöra, vilket skulle vara svårt om medlemsstaterna i sitt försvar var skyldiga att ta ställning till varje ändring av föremålet för tvisten som orsakats av ändrade omständigheter.

49. Det är uppenbart att denna rättspraxis inte kan tillämpas direkt på det förfarande som föreskrivs i artikel 259 FEUF, eftersom det är medlemsstaten själv – och inte kommissionen – som inleder förfarandet. Frågan är således vilken referenstidpunkt som ska väljas för att bedöma huruvida fördragsbrott föreligger inom ramen för ett sådant förfarande. Det ska i detta hänseende påpekas att ett föregående framläggande av saken för kommissionen, vilket föreskrivs i artikel 259 andra stycket FEUF, utgör ett processuellt krav för att senare kunna väcka talan vid domstolen. Man får inte glömma betydelsen av detta skede av förfarandet, med tanke på de rättsliga följder som det medför, nämligen en skyldighet för kommissionen att höra båda parter, som måste lämna sina skriftliga och muntliga synpunkter, samt början på den tremånadersperiod från och med vilken medlemsstaten kan hänskjuta ärendet till domstolen om kommissionen inte har avgett sitt motiverade yttrande.

50. Iakttagandet av den kontradiktoriska princip som kännetecknar detta skede av förfarandet, såsom uttryckligen anges i artikel 259 tredje stycket FEUF, förefaller enligt min mening kräva att alla grunder som grundar sig på ett påstått åsidosättande av unionsrätten och därtill hörande bevisning redan ska läggas fram av den sökande medlemsstaten i dess framställan till kommissionen. Det ska dessutom tydligt framgå av detta att den sökande medlemsstaten avser att väcka talan enligt artikel 259 FEUF och inte endast att begära att kommissionen ska inleda ett förfarande enligt artikel 258 FEUF. Av det ovan anförda följer att föremålet för tvisten har angetts i detta skede av förfarandet.( )

51. Eftersom den sökande medlemsstaten för det första inte är bunden av de konstateranden som kommissionen gjort i det motiverade yttrandet, och för det andra inte är skyldig att genomgå andra skeden i förfarandet, till skillnad från kommissionen inom ramen för ett förfarande för fördragsbrott enligt artikel 258 FEUF, är det enligt min mening logiskt att fastställa den tidpunkt då medlemsstaten lägger fram saken för kommissionen som referenstidpunkt för att fastställa om det föreligger ett fördragsbrott i den mening som avses i processrätten.( ) En analog tillämpning av domstolens praxis med beaktande av särdragen hos det förfarande som föreskrivs i artikel 259 FEUF tycks enligt min mening än mer lämpligt, eftersom ett sådant tillvägagångssätt krävs av samma överväganden avseende det förfarande som avses i artikel 258 FEUF och som har anförts i föregående punkter, nämligen nödvändigheten att tillräckligt utförligt ange föremålet för tvisten oberoende av en eventuell ändring av omständigheterna och skyldigheten att iaktta medlemsstaternas processuella rätt.

52. Av ovan angivna skäl anser jag att föremålet för förevarande tvist i princip ska begränsas till den rättsliga och administrativa situation som rådde vid den tidpunkt då Republiken Tjeckien lade fram saken för kommissionen. Detta utesluter inte att vissa omständigheter som inträffat efter denna tidpunkt också kan anses vara relevanta. Jag vill emellertid påpeka att enligt domstolens praxis kan omständigheter som inträffat i ett senare skede endast beaktas i undantagsfall, nämligen när dessa omständigheter är av samma beskaffenhet som det klandrade beteendet eller inte väsentligen ändrar själva kärnan i den klandrade akten.( ) Denna rättspraxis grundar sig på det logiska argumentet att en medlemsstat inte kan undandra sig en talan som grundar sig på att unionsrätten har åsidosatts genom ett formellt trick, det vill säga genom att ändra lagstiftningen eller anta ett nytt beslut som emellertid fortfarande innehåller samma delar som strider mot unionsrätten.

B. Den första grunden: Åsidosättande av artikel 4.1, 4.2, 4.4 och 4.6, artikel 5.1 och 5.2 samt artiklarna 6–9 i MKB-direktivet (förlängning med sex år av tillståndet att utvinna brunkol utan att det görs en miljökonsekvensbedömning)

1. Parternas argument

53. Republiken Tjeckien har genom sin första grund gjort gällande att artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation strider mot artikel 4.1 och 4.2 i MBK-direktivet genom att utesluta en miljökonsekvensbedömning vid en enda förlängning på sex år av ett tillstånd för gruvdrift, eftersom den tillåter att en sådan förlängning beviljas utan att det vare sig görs en fullständig miljökonsekvensbedömning eller att det genomförs ett förfarande för så kallad ”preliminär prövning”, vilket föreskrivs i dessa bestämmelser. Denna underlåtenhet att göra en bedömning skulle dessutom leda till att den berörda allmänheten och, i förekommande fall, grannmedlemsstaterna, vars territorium kan påverkas av projektet, utesluts från deltagande i de förfaranden som föreskrivs i artikel 4.4–4.6 och i artiklarna 5–9 i direktivet.

54. Enligt denna medlemsstat har nämnda bestämmelse i polsk rätt uppenbarligen använts för att förlänga de koncessioner som beviljats för utvinning av brunkol i två andra dagbrott i Polen. Den har i själva verket legat till grund för tillståndet till utvinning av brunkol fram till år 2026 i Turów.

55. Republiken Polen anser att föremålet för denna grund har förfallit, eftersom beslut 2044 antogs den 28 april 2021. Beslut 2044 kunde på grund av dess varaktighet inte antas på grundval av 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation. Dessutom antogs beslut 2044 på grundval av MKB-beslutet, vilket aktören bifogade sin ansökan.

56. Enligt den svarande medlemsstaten är det dessutom uppenbart att talan inte kan vinna bifall på denna grund. Republiken Polen har inledningsvis anfört att det framgår av yrkandena i ansökan att talans omfattning är begränsad till frågan om giltigheten av tillståndet till brunkolsutvinning fram till år 2026 och således avser frågan huruvida polsk rätt strider mot MKB-direktivet endast i den mån som denna rätt har tillämpats konkret inom ramen för detta tillstånd.

57. Nämnda medlemsstat har hävdat att artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation inte har tillämpats vid antagandet av nämnda tillstånd, eftersom den koncessionsgivande myndigheten vid antagandet var skyldig att beakta MKB-beslutet på grund av att det aktuella projektet kunde ha en betydande inverkan på miljön, såsom denna myndighet förklarade i motiveringen till detta tillstånd.

58. Republiken Polen har i detta avseende påpekat att antagandet av ett ”tillstånd” i den mening som avses i artikel 1.2 c i MKB-direktivet enligt polsk rätt är ett förfarande som består av flera etapper, däribland antagandet av ett beslut om miljövillkor. Sistnämnda beslut är bindande för de organ som fattar senare investeringsbeslut. Det är även direkt bindande för aktören, precis som tillståndet i sig, vilket innebär att det, i motsats till det antagande som Republiken Tjeckien grundar sig på, inte är nödvändigt att det integreras med detta tillstånd.

59. I förevarande fall antogs MKB-beslutet, vilket aktören hade begärt för att genomföra det projekt som definierats som fortsatt utvinning av brunkolsfyndigheter i dagbrottet i Turów fram till år 2044, den 21 januari 2020, efter det samråd och med allmänhetens deltagande som föreskrivs i MKB-direktivet. Den 24 januari 2020 bifogades beslutet ansökan om förlängning av koncessionen för gruvdrift för en period på sex år. Enligt polsk rätt är det tillåtet att bevilja tillstånd för en kortare period än den period som föreskrivs i MKB-beslutet och detta är dessutom förenligt med principen a maiori ad minus (det större omfattar det mindre). Beviljandet av tillstånd till utvinning av brunkol till och med år 2026 föregicks följaktligen av en miljökonsekvensbedömning och medförde därför inte ett åsidosättande av de bestämmelser i MKB-direktivet som åberopats i den första grunden.

2. Bedömning

a) Åsidosättande av artikel 4.1 och 4.2 i MKB-direktivet

60. Republiken Tjeckien har genom den första grunden i synnerhet gjort gällande att artikel 4.1 och 4.2 i MBK-direktivet har åsidosatts genom att artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation utesluter en miljökonsekvensbedömning vid en enda förlängning med sex år av ett tillstånd för gruvdrift.

61. Det ska inledningsvis preciseras att denna grund avser antagandet av en lagstiftningsakt och inte en administrativ praxis. I motsats till vad Republiken Polen har hävdat är det således inte fråga om att tillämpa den rättsliga grund som nämnts i föregående punkt i ett specifikt fall. Följaktligen anser jag att Republiken Polens argument, att det är uppenbart att talan inte kan vinna bifall på denna grund på grund av att nämnda nationella bestämmelse inte tillämpades vid antagandet av tillståndet för utvinning av brunkol fram till år 2026 i Turów, saknar relevans.

62. Den rättsliga fråga som står i centrum för prövningen av denna grund är snarare huruvida en medlemsstat, genom lagstiftning, kan bemyndiga de behöriga myndigheterna att avstå från att vidta en rad administrativa åtgärder i samband med tillståndet för projekt rörande gruvdrift. För att besvara denna fråga är det nödvändigt att först fastställa huruvida unionsrätten, i förevarande fall MKB-direktivet, ålägger medlemsstaten en skyldighet att vidta sådana administrativa åtgärder. Om så är fallet har medlemsstaten utan tvekan underlåtit att uppfylla sina skyldigheter.

63. Det ska i detta avseende erinras om att ”projekt”, i den mening som avses i artikel 1.2 a i MKB-direktivet, enligt artikel 2.1 i direktivet måste vara föremål för en miljökonsekvensbedömning innan de godkänns, när de kan antas medföra en betydande miljöpåverkan bland annat på grund av deras art, storlek eller lokalisering. Enligt artikel 2.1 i MKB-direktivet krävs det inte att varje projekt som kan antas medföra betydande miljöpåverkan ska bli föremål för bedömning enligt detta direktiv, utan detta krav gäller endast de projekt som anges i artikel 4 i detta direktiv, vilken hänvisar till de projekt som anges i bilagorna I och II till direktivet.

64. Det framgår av en jämförelse mellan artikel 2.1 och artikel 4.1 i MKB-direktivet att de projekt som anges i bilaga I till detta direktiv till sin art innebär en risk för betydande miljöpåverkan och därför ovillkorligen måste vara föremål för en miljökonsekvensbedömning Det ska i detta sammanhang för det första påpekas att det i artikel 1.2 c i direktivet hänvisas till begreppet tillstånd som definieras som ”den ansvariga myndighetens eller de ansvariga myndigheternas beslut, som ger exploatören rätt att genomföra projektet”. För det andra ska det uppmärksammas att det i punkt 19 i bilaga I nämns ”Stenbrott och gruvdrift i dagbrott där verksamhetsområdet är mer än 25 hektar”, det vill säga gruvdrift med ett liknande verksamhetsområde som gruvan i Turów. Punkt 24 i denna bilaga är av betydelse för bedömningen, eftersom det i denna punkt föreskrivs att ”[ä]ndringar eller utvidgningar av projekt som tas upp i denna bilaga, om sådana ändringar eller utvidgningar i sig själva uppfyller de eventuella tröskelvärden som anges i denna bilaga” (min kursivering) ska omfattas av en miljökonsekvensbedömning. Med andra ord föreskrivs i MKB-direktivet inte enbart ett krav på att genomföra en miljökonsekvensbedömning när det ursprungliga tillståndet för ett projekt ska antas, utan även i samband med vissa därtill hörande beslut.

65. Artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation, som är föremål för den första grunden, kan omfattas av punkt 24 i bilaga I till MBK-direktivet, i den mån denna nationella bestämmelse avser förlängning av ett tillstånd för gruvdrift. Frågan uppkommer således huruvida en sådan ”förlängning av ett tillstånd” kan förstås som ”utvidgning av ett projekt” i den mening som avses i MKB-direktivet. På grundval av en enkel bokstavstolkning skulle begreppet ”utvidgning” i princip kunna förstås som såväl en ”ökning av den territoriella omfattningen” som en ”förlängning i tiden” av ett visst projekt.

66. Enligt min mening ska denna fråga klart besvaras jakande. Såsom domstolen slog fast i domen i målet Inter-Environnement Wallonie och Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen( ) omfattas sådana åtgärder som medför en förlängning av varaktigheten för tillståndet till ett projekt som redan återfinns i bilaga I till MBK-direktivet av punkt 24 i denna bilaga. Av denna dom följer att den regel som anges i artikel 4.1 i MKB-direktivet även är tillämplig om förlängningen av det aktuella tillståndets varaktighet inte överskrider 10 år,( ) såsom just avses i den polska lagstiftningen i fråga. Härav följer att den enda förlängningen med 6 år av ett tillstånd för gruvdrift utgör ett projekt som enligt artikel 4.1 i MKB-direktivet kräver en miljökonsekvensbedömning.

67. Mot bakgrund av ovanstående kan det konstateras att artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation inte är förenlig med unionsrätten, eftersom det i denna nationella bestämmelse föreskrivs precis det motsatta av vad som krävs enligt artikel 4.1 i MBK-direktivet.

68. Det ska därefter prövas huruvida det även föreligger ett åsidosättande av artikel 4.2 i MKB-direktivet.

69. Det ska i detta avseende för det första påpekas att denna bestämmelse innehåller en hänvisning till bilaga II, i vilken det i punkt 2 a bland de projekt som kan bli föremål för en miljökonsekvensbedömning nämns, ”stenbrott” och ”gruvdrift i dagbrott” i den mån det rör sig om ”projekt som inte omfattas av bilaga I”. Såsom jag emellertid just har förklarat omfattas gruvdrift med ett liknande verksamhetsområde som gruvan i Túrow redan av bilaga I. Denna typ av gruvdrift omfattas följaktligen redan av tillämpningsområdet för artikel 4.1 i MKB-direktivet, vilket innebär att artikel 4.2 i direktivet inte kan tillämpas, åtminstone vad gäller denna kategori av gruvdrift.

70. Artikel 4.2 i MKB-direktivet är emellertid enligt min mening relevant när det gäller gruvdrift som understiger den gräns som fastställs i punkt 19 i bilaga I, det vill säga gruvdrift som har verksamhetsområde som är mindre än 25 hektar. Det verkar som om den polska lagstiftningen i fråga också är avsedd att reglera förvaltningen av projekt med ett mindre verksamhetsområde. Det ska i detta sammanhang påpekas att artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation dels är formulerad i ganska allmänna ordalag vad gäller den typ av projekt som är undantagna från skyldigheten att bli föremål för en miljökonsekvensbedömning, dels inte alls gör samma åtskillnad som MKB-direktivet mellan projekt som ska och de projekt som eventuellt kan bli föremål för en sådan bedömning. Det ska således i detta skede av prövningen konstateras att tillämpningsområdet för denna nationella bestämmelse är mycket omfattande.

71. Det bör för det andra noteras att medlemsstaterna enligt artikel 4.2 i MKB-direktivet uttryckligen själva ska bestämma om projektet i fråga ska bli föremål för en miljökonsekvensbedömning.( ) Enligt skäl 9 i detta direktiv medför ”[a]ndra slag av projekt”, det vill säga de projekt som anges i bilaga II, ”inte alltid betydande påverkan på miljön i varje enskilt fall,” vilket innebär att nämnda projekt enbart ska bli föremål för en miljökonsekvensbedömning ”när medlemsstaterna anser att de kan antas medföra en betydande miljöpåverkan” (min kursivering). Såsom framgår av artikel 4.2 i direktivet ska medlemsstaterna fastställa detta på grundval av en granskning från fall till fall eller på grundval av gränsvärden eller kriterier som fastställs av medlemsstaten. Medlemsstaterna får besluta att tillämpa båda nämnda förfaranden. Enligt artikel 4.3 ska de relevanta urvalskriterier som fastställs i bilaga III beaktas vid granskningen från fall till fall eller fastställandet av gränsvärden eller kriterier. Dessa iakttagelser visar tydligt att medlemsstaterna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid införlivandet av denna bestämmelse med nationell rätt.

72. Det ska i detta sammanhang emellertid erinras om att även om den behöriga myndigheten enligt artikel 4.2 i MKB-direktivet har en viss frihet att bedöma huruvida ett visst projekt ska bli föremål för en bedömning eller ej, framgår det av domstolens fasta praxis( ) att detta utrymme för skönsmässig bedömning begränsas av skyldigheten i artikel 2.1 i MKB-direktivet att projekt som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan bland annat på grund av deras art, storlek eller lokalisering, innan tillstånd ges, ska bli föremål för en ”konsekvensbedömning”. En medlemsstat som fastställer kriterier eller gränsvärden utan att ta hänsyn till projektens lokalisering eller som fastställer dessa till en sådan nivå att samtliga typer av projekt i praktiken på förhand skulle vara undantagna från skyldigheten att göra en bedömning av konsekvenserna går således utöver det utrymme för skönsmässig bedömning som den förfogar över.

73. Domstolen har slagit fast att den omständigheten att en medlemsstat förfogar över ett utrymme för eget skön inte ensam är tillräcklig för att ett bestämt projekt inte ska omfattas av kravet på miljökonsekvensbedömning enligt MKB-direktivet. Om så inte vore fallet, skulle medlemsstaterna kunna använda det utrymme för eget skön som de har tilldelats genom artikel 4.2 i MKB-direktivet för att se till att ett bestämt projekt undgår kravet på miljökonsekvensbedömning, trots att det på grund av sin art, storlek eller lokalisering kan antas medföra betydande påverkan på miljön. Domstolen finner således att oavsett vilken metod en medlemsstat väljer för att avgöra om ett bestämt projekt måste bli föremål för bedömning, det vill säga oavsett om ett bestämt projekt godkänns genom lagstiftning eller på grundval av en individuell bedömning av projektet, får den metod som väljs inte medföra att MKB-direktivets syfte åsidosätts, vilket är att inget projekt som kan antas medföra betydande påverkan på miljön får undantas från kravet på miljökonsekvensbedömning annat än om det bestämda projekt som undantagits, på grundval av en helhetsbedömning, kan anses vara sådant att det inte kan ha betydande inverkan på miljön.( )

74. Dessa överväganden gäller i än högre grad för nationella åtgärder som avser hela grupper av projekt. Domstolen har mer konkret funnit att medlemsstaterna enligt artikel 4.2 i MKB-direktivet inte tillerkänns rätten att ”fullständigt och definitivt” undanta en eller flera av de grupper som avses i denna bestämmelse från en möjlig bedömning, eftersom aktuella kriterier och/eller gränsvärden inte har som mål att från början från skyldigheten att göra en bedömning undanta vissa hela grupper av projekt som redovisas i bilaga II, vars genomförande kan förutses på en medlemsstats territorium, utan enbart att underlätta bedömningen av ett projekts konkreta art i syfte att avgöra om det omfattas av nämnda bedömningsskyldighet.( )

75. Den fråga som uppkommer i detta sammanhang är således huruvida det enligt den aktuella polska lagstiftningen krävs att det görs en sådan ”konsekvensbedömning” som föreskrivs i domstolens praxis, när detta framstår som motiverat med hänsyn till särdragen hos vissa projekt, närmare bestämt på grund av deras art, storlek eller lokalisering. Jag anser att denna fråga klart ska besvaras nekande, eftersom artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation är tillämplig på all gruvdrift utan diskriminering. Eftersom denna nationella bestämmelse innebär att samtlig gruvdrift fullständigt och definitivt undantas från skyldigheten att underställas en sådan ”konsekvensbedömning”, utan att vederbörlig hänsyn tas till de inneboende särdragen hos varje projekt som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan, ska den anses vara oförenlig med kraven i artikel 4.2 jämförd med artikel 2.1 i MKB-direktivet, såsom dessa bestämmelser har tolkats i rättspraxis.

76. Detta konstaterande gäller även när det är uppenbart att gruvdrift tillhörande ”andra grupper” av projekt, i den mening som avses i skäl 9 i MKB-direktivet, inte kan underställas antingen en granskning från fall till fall eller en bedömning med hjälp av lämpliga gränsvärden eller urvalskriterier, såsom föreskrivs i artikel 4.2 a och b i MKB-direktivet, för att avgöra om de projekt som anges i bilaga II ska bli föremål för en miljökonsekvensbedömning. Det ska påpekas att den ovannämnda polska bestämmelsen medför att de behöriga myndigheterna befrias från skyldigheten att fastställa detta för samtlig gruvdrift utan att den för den skull ger dem möjlighet att beakta de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall. Det är således uppenbart att ett sådant stelbent och otillräckligt medvetet synsätt vad gäller de miljökonsekvenser som all gruvdrift medför inte kan utgöra ett korrekt införlivande genom lagstiftning av artikel 4.2 i MKB-direktivet.

77. Jag finner således att Republiken Polen har överskridit det utrymme för skönsmässig bedömning som den förfogar över enligt artikel 4.2 jämförd med artikel 2.1 i MKB-direktivet, eftersom den nationella lagstiftningen inte iakttar de förfaranden som föreskrivs för att bedöma miljöpåverkan av en gruvdrift som omfattas av bilaga II till detta direktiv.

78. Av de skäl som angetts i föregående punkter anser jag att Republiken Polen även har åsidosatt artikel 4.2 i MKB-direktivet genom att anta artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation.

b) Åsidosättande av processuella krav i fråga om miljökonsekvensbedömning

79. Den omständigheten att ett åsidosättande av artikel 4.1 och 4.2 i MKB-direktivet har konstaterats inom ramen för förevarande bedömning ger oundvikligen upphov till frågan hur grunden ska behandlas ur rättslig synvinkel, eftersom den även avser ett åsidosättande av artikel 5.1 och 5.2 samt artiklarna 6–9 i direktivet. Det ska i detta hänseende erinras om att det i dessa bestämmelser föreskrivs förfaranderegler som medlemsstaterna ska iaktta när de underställer de projekt som anges i bilaga I en miljökonsekvensbedömning. Närmare bestämt handlar det bland annat om exploatörens skyldighet att förbereda och lägga fram en utvärderingsrapport, skyldigheten att samråda med de myndigheter som kan beröras av projektet samt att garantera allmänhetens tillgång till uppgifter om projektet, inbegripet beslutsprocessen.

80. I likhet med kommissionen anser jag att fastställandet av ett åsidosättande av skyldigheten att underställa ett projekt en miljökonsekvensbedömning, som föreskrivs i artikel 4.1 i MKB-direktivet, logiskt sett omfattar ett åsidosättande av de särskilda processuella krav som en sådan bedömning ska uppfylla. Jag anser att detta även framgår av en noggrann läsning av Republiken Tjeckiens ansökan, eftersom de bestämmelser som föreskriver processuella krav för en sådan bedömning tydligen endast har angetts för fullständighetens skull.

81. Dessutom vill jag påpeka att artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation endast generellt undantar viss gruvverksamhet från skyldigheten enligt unionsrätten att göra en miljökonsekvensbedömning, utan att för den skull avse särskilda skyldigheter som är knutna till bedömningsförfarandet och som anges i artikel 5.1 och 5.2 samt i artiklarna 6–9 i MKB-direktivet, vilket eventuellt skulle ha kunnat motivera en separat prövning av förenligheten, mot bakgrund av var och en av de ovannämnda bestämmelserna. Att förfara på detta sätt är enligt min mening inte nödvändigt i förevarande fall, eftersom det är uppenbart att villkoren för en sådan individuell prövning av förenligheten inte är uppfyllda.

82. Eftersom de bestämmelser som Republiken Tjeckien har åberopat i huvudsak innehåller processuella krav som ska iakttas vid en miljökonsekvensbedömning, finner jag under dessa omständigheter att ett åsidosättande av artikel 4.1 och 4.2 i MKB-direktivet med nödvändighet medför ett åsidosättande av dessa processuella krav.

c) Ändringar i lagstiftningen efter det att talan väckts

83. För fullständighetens skull ska de nyligen genomförda ändringarna av den polska lagstiftningen uppmärksammas, bland annat vad gäller upphävandet av artikel 72.2 punkt 2 k i lagen om miljöinformation. Såsom kommissionen har påpekat i sitt yttrande av den 13 augusti 2021, framgår det att den enda förlängningen med sex år av giltigheten för en koncession för utvinning av brunkol enligt polsk lagstiftning inte kommer att vara möjlig i framtiden om det inte görs en föregående miljökonsekvensbedömning. Enligt de uppgifter som kommissionen har lämnat undersöker denna för närvarande huruvida denna ändring av lagstiftningen kan medföra att de fall av felaktig tillämpning av MKB-direktivet som följer av en tillämpning av artikel 72.2 punkt 2 k i den ovannämnda lagen upphör.

84. Det räcker i detta hänseende att påpeka att eftersom lagändringarna antogs i juli 2021, det vill säga efter det att Republiken Tjeckien lade fram ärendet för kommissionen, kan de inte beaktas i förevarande mål utan att saken i målet otillbörligen ändras.( ) Jag anser därför att domstolen inte kan beakta dessa senare lagändringar vid sin bedömning av Republiken Polens överträdelse.

C. Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 6.2–6.7, artikel 7.5, artiklarna 8 och 9 samt artikel 11.1 i MKB-direktivet (uteslutande av den berörda allmänheten från förfarandet för beviljande av drifttillstånd)

1. Parternas argument

85. Republiken Tjeckien har gjort gällande att de skyldigheter som fastställs i dessa bestämmelser i MKB-direktivet, vilka avser allmänhetens deltagande i de förfaranden som föreskrivs i direktivet och den därpå följande kontrollen av de beslut som följer därav, är tillämpliga i alla skeden av dessa förfaranden, inklusive det sista skedet, det vill säga förfarandet för beviljande av tillstånd till projektet och dess resultat.

86. Detta följer för det första av att det i vissa bestämmelser, bland annat i artikel 6.2 a, c och d i MKB-direktivet, antingen hänvisas till ”tillstånd” i den mening som avses i artikel 1.2 c i direktivet eller alla beslut som antas inom ramen för tillståndsförfarandet. För det andra föreskrivs i direktivet inte något undantag från de skyldigheter som föreskrivs däri på grund av att de iakttas i ett tidigare skede av förfarandet. För det tredje skiljer sig syftet med allmänhetens deltagande i förfarandet för beviljande av tillstånd till utvinning av brunkol fram till år 2026 från syftet med dess deltagande i MKB-förfarandet, eftersom deltagandet i förfarandet för beviljande av tillstånd syftar till att fastställa huruvida resultaten av MKB-bedömningen vederbörligen har integrerats i det slutliga tillståndet. På samma sätt skulle den möjlighet att få saken prövad som föreskrivs i artikel 11 i MKB-direktivet förlora sin ändamålsenliga verkan om nämnda integration inte kunde kontrolleras.

87. Republiken Tjeckien anser därför att artikel 33 i gruvlagen, enligt vilken den berörda allmänheten ska uteslutas från förfarandet för beviljande av tillstånd till ett projekt och en domstolsprövning av detta förfarande, när ett MKB-beslut har meddelats för projektet efter en miljökonsekvensbedömning som genomförts med allmänhetens deltagande, strider mot ovannämnda bestämmelser i MKB-direktivet.

88. Republiken Polen har genmält att medlemsstaterna, mot bakgrund av artikel 2.2 i MKB-direktivet, i vilken det föreskrivs en möjlighet att tillämpa ett integrerat förfarande för beviljande av tillstånd för ett projekt, har behörighet att fastställa förfaranden enligt vilka allmänhetens deltagande ska garanteras i skedet för antagandet av detta tillstånd, inom ramen för vilket frågor som rör det planerade projektets inverkan på miljön prövas. Ett sådant deltagande bör emellertid inte garanteras i de efter varandra följande etapperna av förfarandet för beviljande där andra aspekter av det planerade projektets funktion undersöks.

89. I Polen består förfarandet för beviljande av tillstånd för ett projekt emellertid av flera etapper och det är först efter det att ett föregående beslut gällande miljövillkor har meddelats som aktören kan beviljas ett sådant tillstånd, för vilket nämnda beslut är bindande. Enligt domstolens praxis ska den inverkan som ett projekt kan få på miljön identifieras och bedömas under handläggningen av det huvudsakliga beslutet, när det i nationell rätt föreskrivs att tillståndsprocessen ska äga rum i flera etapper, varav en leder till det huvudsakliga beslutet och den andra till ett beslut om verkställande som inte kan överskrida de parametrar som fastställts i det huvudsakliga beslutet.

90. Inom ramen för förfarandet för beviljande av tillstånd till utvinning av brunkol fram till år 2026 krävdes det följaktligen inte att allmänhetens deltagande säkerställdes på nytt eller att gränsöverskridande samråd inleddes på nytt, eftersom de anknytande skyldigheterna hade iakttagits inom ramen för det förfarande som avslutades genom MKB-beslutet. Kommissionen bekräftade detta synsätt i sitt motiverade yttrande när den fann att de berörda bestämmelserna i MKB-direktivet inte hade åsidosatts.

91. När det gäller den sökande medlemsstatens påstående att det enligt artikel 11.1 i MKB-direktivet krävs att det finns en möjlighet till domstolsprövning av huruvida resultaten av miljökonsekvensbedömningen beaktas inom ramen för förfarandet för att bevilja tillstånd, har Republiken Polen för det första gjort gällande att polsk rätt i princip säkerställer möjligheten för den berörda allmänheten att få saken prövad. I detta avseende har sådana organisationer som Greenpeace ČR väckt talan mot tillståndet till utvinning av brunkol fram till år 2026, inom ramen för vilka frågan om upphävande av detta tillstånd har prövats i sak.

92. För det andra följer det av artikel 11.2, enligt vilken medlemsstaterna ska fastställa i vilket skede beslut kan prövas, att de kan garantera möjligheten att väcka talan endast i samband med beslutet om miljökrav, under förutsättning att det är uteslutet att det första beslutet inte beaktas i tillståndsbeslutet. Så är fallet i Polen, eftersom det i artikel 86 i lagen om miljöinformation föreskrivs att ett sådant beslut ska vara bindande för myndigheterna när de fattar ett sådant beslut som avses i artikel 72.1 i denna lag. Eftersom MKB-beslutet är direkt tillämpligt skulle det vara obefogat och meningslöst att garantera icke-statliga organisationer möjligheten att ifrågasätta beslutet om tillstånd till utvinning av brunkol fram till år 2026.

93. Republiken Polen har tillagt att påståendet om åsidosättande av artikel 11.1 i MKB-direktivet under alla omständigheter har förlorat sitt föremål, eftersom artikel 33 i gruvlagen har ändrats och det enligt den lagen numera är möjligt för berörda parter att väcka talan mot ett investeringsbeslut för att pröva om det är förenligt med beslutet om miljövillkor.

2. Bedömning

94. Republiken Tjeckien har genom sin andra grund gjort gällande att artikel 33 i gruvlagen, i vilken det i huvudsak föreskrivs att offentliga organisationer inte kan delta i förfarandet för beviljande av tillstånd när dessa organisationer har deltagit i förfarandet för miljökonsekvensbedömning, strider mot flera bestämmelser i MKB-direktivet. Denna grund avser även en lagstiftningsakt och inte en viss administrativ praxis.

95. De skyldigheter som föreskrivs i artikel 6.2–6.7, artikel 7.5, artiklarna 8 och 9 samt artikel 11.1 i MKB-direktivet avser deltagandet av den berörda allmänheten och andra medlemsstater inom vars territorier projektet kan ha betydande inverkan i de förfaranden som föreskrivs i MKB-direktivet, inbegripet prövning av de beslut som följer av dessa. Dessa skyldigheter avser förloppet och utgången av ”beslutsprocessen” i den mening som avses i artikel 2.2 i MKB-direktivet, vars syfte är att bevilja ett ”tillstånd”, det vill säga enligt artikel 1.2 c i MKB-direktivet det beslut genom vilket en rätt att genomföra projektet ges.

a) Åsidosättande av allmänhetens och andra medlemsstaters rätt att få tillgång till förfarandet för beviljande av tillstånd

96. Jag vill först understryka att jag inte är övertygad av den tolkning som Republiken Tjeckien företräder, enligt vilken artiklarna 6–9 i MKB-direktivet syftar till att säkerställa en absolut och obegränsad rätt för allmänheten och andra medlemsstater att få tillgång till alla skeden av förfarandet för beviljande av tillstånd. Enligt min mening är det nödvändigt att nyansera denna ståndpunkt genom att erinra om medlemsstaternas processuella autonomi enligt MKB-direktivet. Såsom Republiken Polen med rätta har påpekat föreskrivs i artikel 2.2 i MKB-direktivet en möjlighet för en medlemsstat att integrera bedömningen av miljöpåverkan i befintliga förfaranden för tillstånd för projekt eller, om sådana inte föreligger, i andra förfaranden eller i sådana förfaranden som ska inrättas för att uppnå målen i detta direktiv.

97. Med andra ord företas genom unionsbestämmelserna ingen harmonisering av de förfaranden som föregår beviljandet av tillstånd för projekt. Medlemsstaterna har snarare frihet att välja form och medel som ska bidra till att uppnå de mål som eftersträvas med MKB-direktivet. Följaktligen kan de olika medlemsstaternas nationella lagstiftning på ett väsentligt sätt skilja sig åt vad gäller utformningen av de administrativa förfarandena vid beslut varigenom projekt som kan medföra betydande miljöpåverkan tillåts.

98. Enligt de uppgifter som Republiken Polen har lämnat föreskrivs i dess interna rättsordning ett tillståndsförfarande i flera etapper som inleds med en bedömning av ett projekts miljöpåverkan. Republiken Polen har förklarat att när det gäller projekt som består i utvinning av mineraler ur en fyndighet måste det företag som avser att bedriva denna typ av verksamhet erhålla ett beslut om miljövillkoren för genomförandet av detta projekt och därefter endast ett tillstånd till utvinning av mineralen ur en fyndighet. Republiken Polen har understrukit att beslutet om miljövillkor är bindande för den förvaltningsmyndighet som beviljar tillstånd till utvinning av mineraler ur en fyndighet.

99. Det ska i detta sammanhang erinras om att domstolen uttryckligen erkänner en medlemsstats frihet att föreskriva ett sådant tillståndsförfarande i flera etapper. Enligt domstolens praxis ska, när det i nationell rätt föreskrivs att tillståndsförfarande ska äga rum i flera etapper, varav en av dessa utgör ett huvudsakligt beslut och det andra ett genomförandebeslut som inte får överskrida de parametrar som fastställts i det huvudsakliga beslutet, den inverkan som ett projekt kan ha på miljön identifieras och bedömas under förfarandet avseende det huvudsakliga beslutet.( ) Endast om inverkan kan identifieras först under handläggningen inför beslut om verkställande ska bedömningen göras under denna handläggning.( ) Domstolen har preciserat att bedömningen av miljöpåverkan i princip ska göras så snart det är möjligt att identifiera och bedöma projektets samtliga effekter på miljön.( ) Den omständigheten att bedömningen sker på ett tidigt stadium i beslutsprocessen motiveras av att det är nödvändigt att inverkan på miljön beaktas av den behöriga myndigheten på ett så tidigt stadium som möjligt vid all teknisk planläggning och i olika beslutsprocesser, detta för att förhindra uppkomsten av föroreningar och olägenheter vid källan i stället för att senare försöka motverka effekterna av dem.( )

100. Det tillståndsförfarande som föreskrivs i nationell rätt, såsom det beskrivits av Republiken Polen, är enligt min mening förenligt med de krav i domstolens praxis som nämnts i föregående punkt i förevarande förslag till avgörande. I synnerhet kan Republiken Polen inte klandras för att ha infört ett tillståndsförfarande i flera etapper, bland annat med beaktande av den processuella autonomi som medlemsstaterna tillerkänns enligt MKB-direktivet. Mot denna bakgrund förefaller Republiken Polen har vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att projekt som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan bland annat på grund av sin art, storlek eller lokalisering blir föremål för krav på tillstånd och en bedömning av deras påverkan innan tillstånd ges, i enlighet med dess skyldighet enligt artikel 2.1 i MKB-direktivet.

101. På grundval av detta konstaterande anser jag att det är logiskt att det när en miljökonsekvensbedömning avseende ett projekt redan har genomförts i en fas av det administrativa förfarande som föregår beviljandet av tillstånd, samtidigt som de processuella krav som uppställs i MKB-direktivet iakttas, inte längre objektivt är berättigat att kräva att en medlemsstat upprepar denna fas vid beviljandet av tillstånd. Ett sådant krav skulle innebära ett åsidosättande av medlemsstaternas autonomi vid utformningen av deras administrativa förfaranden och skulle utgöra ett onödigt formkrav som skulle kunna skapa orimliga hinder för genomförandet av ett projekt. Jag delar därför kommissionens uppfattning att det när allmänheten och, i förekommande fall, andra medlemsstater har kunnat delta i förfarandet för bedömning av miljöpåverkan, inte förefaller nödvändigt att deltagandet upprepas vid beviljandet av tillstånd. Inom ramen för förfarandet för förlängning av tillståndet fram till år 2026 för driften av gruvan i Turów var det följaktligen varken nödvändigt att på nytt säkerställa allmänhetens deltagande eller att på nytt inleda gränsöverskridande samråd, eftersom skyldigheterna avseende ovannämnda område redan hade iakttagits inom ramen för det förfarande som avslutades genom MKB-beslutet.

102. Republiken Tjeckiens argument att artikel 33 i gruvlagen är oförenlig med MKB-direktivet är enligt min mening inte övertygande, eftersom de grundar sig på en enkel bokstavstolkning av artikel 6.2 i MKB-direktivet, som är tänkt att avse det slutliga ”tillståndet”, utan att det för den skull på ett precist och detaljerat sätt förklaras varför det administrativa förfarandet i flera etapper som föreskrivs i den polska rättsordningen inte är förenligt med kraven i MKB-direktivet. Därmed görs slutligen gällande att ett administrativt förfarande i flera etapper för att bedöma ett projekts inverkan på miljön över huvud taget inte kan föreskrivas, vilket tydligt motsäger vad domstolen har slagit fast i sin praxis. Dessa argument kan följaktligen inte godtas.

b) Åsidosättande av rätten att få saken prövad i domstol

103. När det gäller det påstådda åsidosättandet av artikel 11.1 i MKB-direktivet, som avser rätten att få saken prövad i domstol, ska det för det första påpekas att det framgår att det inte är artikel 33 i gruvlagen, utan artikel 50.1 i lagen om det administrativa förfarandet, som utesluter möjligheten att väcka talan mot ett tillståndsbeslut när den berörda personen inte har deltagit i det förfarande som leder fram till beviljandet av detta tillstånd, vilket Republiken Tjeckien själv har angett inom ramen för sin sjunde grund.

104. Det ska vidare erinras om att enligt domen i målet Flausch( ) avser talan mot själva tillståndsbeslutet i princip inte frågor rörande allmänhetens deltagande i beslutsprocessen, men det förhåller sig annorlunda bland annat om eventuella brister i allmänhetens deltagande ska påtalas inom ramen för en talan mot det slutliga tillståndsbeslutet.

105. Av detta följer logiskt att medlemsstaterna, när det i nationell rätt föreskrivs ett förfarande i flera etapper, bestående av en etapp rörande bedömningen av miljöpåverkan och en etapp rörande tillstånd för ett projekt, såsom är fallet i den polska rättsordningen, med giltig verkan kan föreskriva att brister i allmänhetens deltagande ska åberopas under den första etappen.

106. Såsom tydligt framgår av artikel 11.2 i MKB-direktivet ska medlemsstaterna fastställa i vilket skede beslut, handlingar eller underlåtenhet kan prövas. En medlemsstat är med andra ord, i motsats till vad Republiken Tjeckien har hävdat, inte skyldig att säkerställa att eventuella brister i allmänhetens deltagande kan bestridas, än en gång, vid beviljandet av tillstånd.

107. När det slutligen gäller den av Republiken Tjeckien påstådda risken för att resultaten av miljökonsekvensbedömningen inte beaktas i ett senare skede, anser jag att varken artikel 11.1 i MKB-direktivet eller någon annan unionsrättslig bestämmelse som ger motsvarande rätt utgör hinder för att ett förfarande införs och nationella bestämmelser antas enligt vilka möjligheten att väcka talan endast ska säkerställas i skedet för beslutet om miljövillkor, förutsatt att det är uteslutet att resultatet av förfarandet för miljökonsekvensbedömning inte beaktas i tillståndsbeslutet.

108. Enligt de uppgifter som Republiken Polen( ) har lämnat säkerställer den nationella lagstiftningen i princip möjligheten för den berörda allmänheten att väcka talan inom ramen för ett administrativt förfarande och talan vid förvaltningsdomstolar mot tillståndsbeslut, i synnerhet i syfte att kontrollera huruvida de är förenliga med de villkor som fastställts i tidigare beslut om miljövillkor.

109. I avsaknad av konkreta uppgifter till stöd för påståendet att polsk rätt inte gör det möjligt att begära att ett tillståndsbeslut avseende ett projekt prövas i domstol på grund av att resultaten av miljökonsekvensbedömningen inte har beaktats i det beslutet, kan detta argument inte godtas.

110. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att talan inte ska bifallas såvitt avser den andra grunden.

D. Den tredje grunden: Åsidosättande av artikel 11.1 i MKB-direktivet (förklaring om att MKB-beslutet ska vara omedelbart verkställbart)

1. Parternas argument

111. Republiken Tjeckien har genom sin tredje grund gjort gällande att förklaringen om att MKB-beslutet ska vara omedelbart verkställbart strider mot artikel 11.1 i MKB-direktivet, eftersom den fråntar denna bestämmelse dess ändamålsenliga verkan. Republiken Polen har i detta avseende gjort gällande att även om detta beslut enligt polsk rätt kan prövas i domstol, leder dess omedelbara verkställbarhet till att det aktuella projektet kan godkännas och därefter verkställas innan ett domstolsavgörande om MKB-beslutets lagenlighet kan meddelas. Detta problem förvärras dels av att allmänheten inte har någon möjlighet att förmå en domstol att förordna om interimistiska åtgärder mot projektets omedelbara verkställbarhet, dels av att det inte är möjligt att återkalla ett tillstånd till projekt efter det att fristen på ett år från och med att verksamheten har påbörjats har löpt ut.

112. Republiken Tjeckien har i detta sammanhang hävdat att talan mot MKB-beslutet och dess omedelbara verkställbarhet fortfarande befinner sig i det administrativa skedet, medan utvinningsverksamheten i gruvan i Turów fortsätter. Republiken Tjeckien har även påstått att grundvattennivån sjunker betydligt snabbare än vad som förutsatts i de antaganden som låg till grund för beslutet och att betydande sättningar, i motsats till vad som anges i beslutet, ägde rum på bebodd mark inom Republiken Tjeckiens territorium.

113. Republiken Polen har påpekat att enligt polsk rätt kan ett ej lagakraftvunnet beslut förklaras vara omedelbart verkställbart i fall där detta är nödvändigt med hänsyn till skyddet för människors hälsa eller liv, för att undvika betydande förluster i den nationella ekonomin eller för något annat allmänintresse eller ett intresse som är exceptionellt viktigt för en part. Om ett beslut emellertid förklaras vara omedelbart verkställbart genom en separat rättsakt, kan det bli föremål för ett klagomål och därefter en domstolsprövning. Enligt artikel 135 i förvaltningsprocesslagen kan dessutom organet i andra instans besluta att den omedelbara verkställbarheten av ett beslut ska upphävas, antingen ex officio eller på begäran av parterna i förfarandet.

114. Nämnda medlemsstat har hävdat att det i förevarande fall för det första inte har ingetts någon begäran enligt nämnda artikel 135. För det andra pågick förfarandet avseende MKB-beslutet under nästan fem år fram till den 21 januari 2020, och den största delen av denna tid ägnades åt gränsöverskridande påverkan till följd av de tjeckiska myndigheternas och allmänhetens ingripande, vilket innebar att den tidsfrist inom vilken aktören skulle erhålla tillstånd avsevärt minskade, vilket påverkade beslutet om att förklara att MKB-beslutet var omedelbart verkställbart. För det tredje har sistnämnda beslut blivit föremål för klagomål och därefter talan vid förvaltningsdomstolen.

115. Republiken Polen har vidare gjort gällande att föremålet för den tredje grunden har förfallit, eftersom allmänhetens rättigheter, enligt ändringen av regelverket den 30 mars 2021, avhjälper den påstådda avsaknaden av en effektiv domstolsprövning till följd av erkännandet av att MKB-beslutet är omedelbart verkställbart. Ett organ i andra instans kan hädanefter, på begäran och i berättigade fall, upphäva den omedelbara verkställbarheten av beslutet i samband med en talan mot detta beslut.

2. Bedömning

116. Republiken Tjeckien har genom sin tredje grund, som avser förklaringen om att MKB-beslutet ska vara omedelbart verkställbart, gjort gällande att artikel 11.1 i MKB-direktivet har åsidosatts på grund av att de rättsliga förfaranden som föreskrivs i den polska rättsordningen mot en sådan förklaring är ineffektiva, med hänsyn till det förhållandet att denna förklaring snabbt kan leda till att projektet verkställs trots att talan väckts mot MKB-beslutet. Detta problem förvärras av att det inte finns någon möjlighet att ansöka om interimistiska åtgärder mot verkställigheten. Denna grund förefaller, i likhet med de två första grunderna, avse nationell rätt snarare än nämnda förklaring som sådan.

117. Det förefaller i detta avseende nödvändigt att först erinra om domstolens praxis, av vilken det framgår att medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa att det finns effektiva rättsmedel för att överklaga nationella förvaltningsbeslut som kan antas medföra skadliga och oåterkalleliga effekter på miljön. Domstolen har slagit fast att rättsmedlens effektivitet bland annat beror på möjligheten för medlemmarna av den berörda allmänheten att begära att den nationella domstol vid vilken en tvist som omfattas av unionsrätten anhängiggjorts ska förordna om interimistiska åtgärder i form av inhibition av ett tillstånd intill dess att ett slutligt avgörande meddelas. Behovet av att säkerställa ett effektivt domstolsskydd är särskilt viktigt när ett beslut, såsom MKB-beslutet, förklaras vara omedelbart verkställbart.( ) För att kunna pröva denna grund, enligt vilken de rättsliga förfaranden som föreskrivs i den polska rättsordningen är ineffektiva, anser jag att det är nödvändigt att bedöma såväl de nationella bestämmelserna som det aktuella skedet i pågående förfaranden.

a) Tillämpliga nationella bestämmelser

118. När det gäller de tillämpliga nationella bestämmelserna har Republiken Polen förklarat att bestämmelserna i polsk rätt gör det möjligt att tillerkänna ett beslut som ännu inte har vunnit laga kraft omedelbar verkställbarhet i särskilda fall, det vill säga när detta är nödvändigt med hänsyn till skyddet för människors hälsa och liv, för att undvika betydande förluster för den nationella ekonomin, eller till och med även för ett annat allmänintresse eller ett exceptionellt viktigt intresse för en part. Ett organ i första instans kan tillerkänna ett beslut som fattats av det organet direkt verkställbarhet redan i texten i detta beslut eller efter att det har antagits. I det andra fallet erkänns den omedelbara verkställbarheten genom beslut, mot vilket parterna kan inge ett klagomål och därefter väcka talan vid förvaltningsdomstol. Republiken Polen har anfört att det i polsk rätt föreskrivs ett annat sätt att ifrågasätta den direkta verkställbarheten. Enligt artikel 135 i förvaltningsprocesslagen kan organet i andra instans ex officio besluta att den direkta verkställbarheten av ett beslut ska upphävas. Detta organ kan också göra så efter att ha prövat parternas begäran i målet.

b) Det aktuella skedet i pågående förfaranden

119. När det gäller det aktuella skedet i förfarandena har Republiken Tjeckien hävdat att flera tjeckiska personer har väckt talan mot MKB-beslutet och ingett klagomål mot beslutet av den 23 januari 2020 om att MKB-beslutet ska vara omedelbart verkställbart. Denna information bekräftas av Republiken Polen, som har förklarat att flera miljöskyddsorganisationer har överklagat MKB-beslutet av den 21 januari 2020 som antagits av den regiondirektören för miljöskydd i Wrocław till generaldirektören för miljöskydd. Enligt Republiken Polens förklaringar har de berörda organisationerna, när generaldirektören för miljöskydd har meddelat sitt beslut i andra instans, rätt att väcka talan mot beslutet vid Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Förvaltningsdomstolen i vojvodskapet Warszawa, Polen).

120. Vad särskilt gäller beslutet om att MKB-beslutet ska vara omedelbart verkställbart, har Republiken Polen gjort gällande att regiondirektören för miljöskydd, efter att ha granskat den tjeckiska partens argument inom ramen för omprövningsförfarandet, den 14 april 2021 beslutade att låta beslutet fortsätta att gälla. Republiken Polen har påpekat att flera miljöskyddsorganisationer fram till i dag har väckt talan mot sistnämnda beslut vid Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Förvaltningsdomstolen i vojvodskapet Warszawa). I detta sammanhang vill jag påpeka att Republiken Tjeckien vid förhandlingen upplyste domstolen om att detta förfarande för närvarande pågår och att förhandlingen bör äga rum omkring slutet av år 2021.

121. En bedömning av de argument som båda parter har anfört leder mig till slutsatsen att den polska rättsordningen faktiskt förfogar över rättsmedel som gör det möjligt att få till stånd en prövning av lagligheten av förvaltningsbeslut, inbegripet MKB-beslutet, av myndigheten och domstolarna. De berörda parterna har i synnerhet möjlighet att tillfälligt upphäva den direkta verkställbarheten av ett beslut. I avsaknad av övertygande bevis kan jag inte dela Republiken Tjeckiens tvivel beträffande effektiviteten hos befintliga rättsmedel. Den omständigheten att ovannämnda miljöskyddsorganisationer inte har vunnit framgång med sin talan utgör inte i sig ett tillräckligt bevis för att dra slutsatsen att rättsmedlen inte är effektiva, särskilt som de ännu inte har uttömts.

122. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att talan inte kan bifallas såvitt avser den tredje grunden.

E. Den fjärde grunden: Åsidosättande av artikel 4.1 a ii och b ii i direktiv 2000/60 (underlåtenhet att i MKB‑beslutet uppta ett eventuellt förfarande för det fall undantag inte beviljas för de berörda vattenförekomsterna)

1. Parternas argument

123. Enligt Republiken Tjeckien säkerställer MKB-beslutet inte att de skyldigheter som följer av artikel 4.1 a ii och b ii i direktiv 2000/60 iakttas beträffande de ytvatten och grundvatten som berörs av utvinningsverksamheten i gruvan i Turów under hela den tid som denna verksamhet är avsedd att pågå fram till år 2044, och utgör därigenom ett åsidosättande av dessa bestämmelser.

124. Nämnda medlemsstat har i detta avseende påpekat att det i artikel 4.4 och 4.5 i direktiv 2000/60 föreskrivs undantag från förverkligandet av dessa mål med en maximal giltighetstid fram till år 2021 eller år 2027 och att bland annat förlängningen enligt punkt 4 av varaktigheten av undantagen i punkt 5 är planerad utan hänsyn till möjligheten att tillstånd till en sådan förlängning avslås på grund av att de nödvändiga villkoren för att bevilja de undantag som anges i punkt 5 inte är uppfyllda.

125. Även om Republiken Polen i MKB-dokumentationen har medgett att det inte är möjligt att uppnå en god status hos de berörda vattenförekomsterna innan utvinningen av fyndigheten i Turów är avslutad år 2044, framgår det inte av MKB-beslutet på vilket sätt denna medlemsstat, för det fall att dessa undantag vägras, avser att uppnå förenlighet med unionsrätten. I synnerhet innehåller beslutet inte något förbud mot fortsatt drift i ett sådant fall.

126. Republiken Polen har avvisat påståendet om åsidosättande av artikel 4.1 a ii och b ii i direktiv 2000/60. Republiken Polen har understrukit att bedömningen och tillämpningen av undantagen i artikel 4.4 och 4.5 i direktivet inte sker genom särskilda investeringstillstånd, utan inom ramen för uppdateringen av konkreta förvaltningsplaner för avrinningsdistrikt, vilken sker enligt artikel 13 i direktivet. Sådana uppdateringar görs för avrinningsdistrikten för åren 2021–2027, inklusive för avrinningsdistriktet för floden Oder. Det är inom ramen för denna uppdatering av planerna som det, i samband med den aktuella situationen, fattas beslut om bibehållande, omvandling av dessa undantag eller om avståendet från dessa.

127. Denna medlemsstat anser, även med hänvisning till kommissionens motiverade yttrande, att direktiv 2000/60 inte kräver att det i ett beslut om tillstånd för projekt i den mening som avses i MKB-direktivet fastställs vilka skyldigheter som följer av eventuella framtida beslut om undantag från miljömålen för specifika vattenförekomster. Detta ifrågasätts inte heller genom den rättspraxis som Republiken Tjeckien har åberopat, i vilken det endast anges att den dokumentation som gjorts tillgänglig för allmänheten, som allmänheten ska yttra sig över innan tillstånd beviljas, måste innehålla de uppgifter som är nödvändiga för att bedöma projektets inverkan på vattnet enligt artikel 4.1 i direktiv 2000/60. I denna rättspraxis anges däremot inte att det är nödvändigt att i ett beslut om tillstånd för ett projekt med bindande verkan avgöra huruvida projektet kan genomföras beroende på framtida beslut att bevilja eller vägra de ovannämnda undantagen.

128. Republiken Polen har även avvisat Tjeckiens påstående att uppfyllandet av skyldigheterna enligt denna bestämmelse inte kan säkerställas på något annat sätt. Den har hävdat att det i polsk rätt finns mekanismer som avser tre aspekter av verksamheter som kan påverka grundvattnet eller ytvattnet som säkerställer att artikel 4.1 i direktiv 2000/60 iakttas vid vägran att bevilja de aktuella undantagen. Dessa mekanismer avser, för det första, förfaranden som har samband med erhållandet av ett beslut som gör det möjligt att bedriva en sådan verksamhet, för det andra, kontrollen av inverkan av den verksamhet som bedrivs på vattnet och, för det tredje, de sanktionsåtgärder som vidtagits mot de personer som bedriver en verksamhet på grundval av ett tidigare beslut, på grund av den negativa inverkan på vattnet. Dessutom utgör aktörens åsidosättande av miljöskyddskraven en grund för att återkalla tillståndet utan ersättning.

129. Republiken Polen har dessutom påpekat att den fjärde grunden avser innehållet i MKB-beslutet. Eftersom ett administrativt klagomål har framställts mot detta beslut och talan mot detta beslut därefter kan väckas vid en förvaltningsdomstol, och dessa förfaranden kan leda till att beslutet ogiltigförklaras, skulle domstolens dom om MKB-beslutets förenlighet med direktiv 2000/60 innebära ett åsidosättande av rollfördelningen mellan EU‑domstolen och de nationella domstolarna.

130. Vidare följer det av ordalydelsen i artikel 259 FEUF att en ansökan som inges med stöd av denna bestämmelse ska visa att den berörda medlemsstaten redan har underlåtit att uppfylla en skyldighet enligt unionsrätten och inte att det föreligger ett hypotetiskt åsidosättande av en sådan skyldighet som kan inträffa i framtiden. Talan kan därför inte tas upp till sakprövning såvitt avser den fjärde grunden.

2. Bedömning

131. Republiken Tjeckien har genom sin fjärde grund i huvudsak gjort gällande att MKB-beslutet strider mot artikel 4.1 a ii och b ii i direktiv 2000/60 om de miljömål som ska uppnås för ytvatten och grundvatten, eftersom det i beslutet inte fastställs vilka åtgärder som ska vidtas för det fall undantagen från dessa bestämmelser som nu är tillämpliga enligt artikel 4.4 och 4.5 i direktivet inte förnyas under projektets löptid. Denna grund skiljer sig från de grunder som tidigare prövats på grund av att den inte avser en lagstiftningsakt, utan snarare en bestämd administrativ handling.

132. I motsats till vad Republiken Polen har hävdat anser jag inte att denna grund inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den avser ett hypotetiskt framtida fördragsbrott. Det fördragsbrott som Republiken Tjeckien har gjort gällande är enligt min mening aktuellt och tillräckligt konkret, eftersom Republiken Tjeckien i huvudsak har klandrat de polska myndigheterna för att inte fullgöra sina skyldigheter enligt direktiv 2000/60, det vill säga att göra allt som är nödvändigt för att uppnå de miljömål som fastställs i direktivet inom de föreskrivna fristerna, utan i stället stödja sig på undantag trots att det inte är säkert att de kommer att beviljas.

133. Vad gäller Republiken Tjeckiens grund i sak ska det inledningsvis erinras om att direktiv 2000/60 är ett ramdirektiv som antagits på grundval av artikel 175.1 EG (nu artikel 192.1 FEUF). I direktivet fastställs gemensamma principer och en allmän handlingsram för vattenskydd, och däri säkerställs samordning, integration och, på lång sikt, utveckling av allmänna principer samt strukturer som möjliggör ett skydd och en ekologiskt hållbar vattenanvändning inom Europeiska unionen. De gemensamma principerna och den allmänna handlingsramen som fastställs i direktivet ska senare utvecklas av medlemsstaterna genom antagandet av specifika åtgärder i enlighet med de tidsfrister som anges i direktivet. Direktivet syftar dock inte till någon fullständig harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning på vattenområdet.( )

134. Enligt artikel 4.1 a ii och b ii i direktiv 2000/60 ska medlemsstaterna skydda, förbättra och återställa alla ytvatten- och grundvattenförekomster om inte annat följer av tillämpningen av punkt iii när det gäller konstgjorda och kraftigt modifierade vattenförekomster i syfte att uppnå en god ytvatten- och grundvattenstatus. Enligt artikel 3.1 c i MKB-direktivet ingår även bedömningen av ett projekts inverkan på vattnet i en bedömning av miljöpåverkan. I detta avseende är det nödvändigt att slutsatserna från MKB-förfarandet – här i form av MKB-beslutet – även omfattar de skyldigheter som följer av direktiv 2000/60, vilket utgör en specialreglering på vattenområdet, i förhållande till MKB-direktivet. ( )

135. Jag vill dock påpeka att medlemsstaterna enligt artikel 4.7 i direktiv 2000/60 inte gör sig skyldiga till en överträdelse av detta direktiv när samtliga villkor i punkterna a–d i denna bestämmelse är uppfyllda. Som domstolen nyligen slog fast i domen i målet Land Nordrhein-Westfalen, får ett projekt som kan ha negativa effekter för vattnet endast godkännas om dessa villkor är uppfyllda. Det ankommer på de nationella myndigheter som är behöriga att bevilja tillstånd för ett projekt att kontrollera att dessa villkor är uppfyllda innan de utfärdar ett sådant tillstånd, utan inverkan på en eventuell prövning i domstol.( ) Vid en bedömning av en grund avseende åsidosättande av bestämmelserna i direktiv 2000/60 av en medlemsstat krävs följaktligen i princip en prövning av om ovannämnda villkor har beaktats.

136. Den grund som Republiken Tjeckien har åberopat avser emellertid en annan aspekt som det är nödvändigt att klargöra. Den sökande medlemsstaten har nämligen inte gjort gällande att skyldigheten att beakta villkoren i artikel 4.7 i direktiv 2000/60 har åsidosatts. Republiken Tjeckien har klandrat de polska myndigheterna för att utgå från att de undantag som Republiken Polen åtnjuter enligt artikel 4.4 och 4.5 i direktiv 2000/60 kommer att bibehållas.

137. Det ska härvid påpekas att detta argument inte beaktar den omständigheten att de undantag som föreskrivs i artikel 4.4 och 4.5 i direktiv 2000/60 inte är tillämpliga genom ett beslut om miljökonsekvensbedömning, utan inom ramen för uppdateringen av konkreta förvaltningsplaner för avrinningsdistrikt, vilken genomförs med tillämpning av artiklarna 13–15 i direktiv 2000/60.( ) I dessa förvaltningsplaner fastställs målen för samtliga vattenförekomster. För de vattenförekomster som ännu inte har uppnått miljömålet ”god vattenstatus” eller ”god vattenpotential” ska i förvaltningsplanerna fristen för att uppnå denna föreskrivas enligt artikel 4.4 i detta direktiv. När det inte är möjligt att uppnå detta mål för en vattenförekomst kan ett mindre strikt miljömål eftersträvas förutsatt att kriterierna i artikel 4.5 i nämnda direktiv är uppfyllda.( )

138. Enligt de uppgifter som kommissionen och Republiken Polen lämnat skulle nästa förvaltningsplan för vattenområdet antas före den 22 december 2021 i enlighet med artikel 13.7 i direktiv 2000/60. Republiken Polen har anfört att de arbeten som avser uppdatering av nämnda förvaltningsplan för avrinningsdistriktet pågick och att alla de administrativa åtgärder som krävdes för att bibehålla de aktuella undantagen hade vidtagits. De polska myndigheterna har hållit samråd med allmänheten avseende utkasten till planer i enlighet med vad som krävs i direktiv 2000/60.

139. Följaktligen ska slutsatsen dras att de polska myndigheterna, när de antog MKB-beslutet, inte var skyldiga att beakta möjligheten att de undantag som föreskrivs i artikel 4.4 och 4.5 i direktiv 2000/60 inte skulle bibehållas. De var däremot skyldiga att bedöma huruvida det förelåg en risk för försämring av vattenförekomsternas status till följd av gruvverksamhet som eventuellt inte kunde godtas med hänsyn till de villkor som föreskrivs i artikel 4.7 i direktivet.

140. Jag anser vidare att det är nödvändigt att uppmärksamma Republiken Polens förklaringar, enligt vilka det i polsk rätt föreskrivs effektiva mekanismer i den nationella lagstiftningen som säkerställer förenligheten med artikel 4.1 a ii och b ii i direktiv 2000/60 för det fall att de aktuella undantagen inte beviljas. Mer konkret ger dessa mekanismer de polska myndigheterna rätt att ompröva eller återkalla beviljade tillstånd. I motsats till vad Republiken Tjeckien har gjort gällande förefaller de polska myndigheterna följaktligen förfoga över lämpliga medel för att säkerställa att de skyldigheter som följer av unionsrätten iakttas.

141. Av ovan angivna skäl föreslår jag att talan inte ska bifallas såvitt avser denna grund.

F. Den femte grunden: Åsidosättande av artikel 6.2–6.7, artikel 7.1, 7.2 och 7.5 samt artikel 8 i MKB-direktivet (uteslutande av den berörda allmänheten och Republiken Tjeckien från förfarandet för beviljande av tillstånd till utvinning av brunkol fram till år 2026)

1. Parternas argument

142. Republiken Tjeckien har genom sin femte grund gjort gällande att Republiken Polen har åsidosatt artikel 6.2–6.7, artikel 7.1, 7.2 och 7.5 samt artikel 8 i MKB-direktivet genom att utesluta deltagande av den berörda allmänheten och medlemsstaten i förfarandet för beviljande av tillstånd till utvinning av brunkol fram till år 2026.

143. I likhet med den andra grunden, avseende åsidosättande av dessa bestämmelser genom artikel 33 i gruvlagen, anser Republiken Tjeckien att det förfarande som utmynnade i detta tillstånd är en ”beslutsprocess” som omfattas av artikel 2.2 i MKB-direktivet, vilket innebär att de skyldigheter som avses i artikel 6.2–6.7, artikel 7.1, 7.2 och 7.5 samt artikel 8 i detta direktiv även är tillämpliga på detta förfarande. Deltagandet av den berörda allmänheten och nämnda medlemsstat var nämligen nödvändigt för att kontrollera att villkoren i MKB-beslutet hade upptagits i detta tillstånd. Ingen av dessa skyldigheter iakttogs emellertid i förfarandet för beviljande av tillstånd till utvinning av brunkol fram till år 2026, vilket genomfördes utan allmänhetens deltagande.

144. Republiken Polen anser att talan inte kan bifallas på denna grund med hänvisning till sina argument avseende den andra grunden. Republiken Polen har understrukit att de skyldigheter som avses i de relevanta bestämmelserna i MKB-direktivet redan hade uppfyllts under det skede av förfarandet som ledde till antagandet av MKB-beslutet.

145. I dessa bestämmelser föreskrivs inte heller att det kan kontrolleras om villkoren i MKB-beslutet har beaktats i investeringsbeslutet (tillståndsbeslutet), eftersom allmänhetens och den berörda medlemsstatens deltagande i förfaranden för antagande av beslut som påverkar miljön enligt artikel 6.4 i MKB-direktivet består i att lämna synpunkter och yttranden till myndigheterna innan beslutet om ansökan om tillstånd fattas. Mot bakgrund av detta syfte skulle ett sådant deltagande i skedet för tillståndsförfarandet vara överflödigt, särskilt som den myndighet som handlade förfarandet var bunden av MKB-beslutet.

146. Republiken Polen har dessutom gjort gällande att antagandet av beslut 2044 och ändringen av de polska bestämmelserna i vilka det föreskrivs att talan kan väckas mot beslut om tillstånd som föregåtts av MKB-beslut, i vars förfarande allmänheten har kunnat delta, har medfört att ändamålet med den femte grunden har förfallit.

2. Bedömning

147. Den femte grunden avser åsidosättande av de skyldigheter som följer av artikel 6.2–6.7, artikel 7.1, 7.2 och 7.5 samt artikel 8 i MKB-direktivet, eftersom Republiken Polen påstås ha gjort det omöjligt för den berörda allmänheten och Republiken Tjeckien att delta i förfarandet för beviljande av tillstånd till brunkolsutvinning fram till år 2026.

148. Inledningsvis anser jag att det är nödvändigt att underkänna Republiken Polens argument att ändamålet med denna grund har förfallit på grund av att de polska myndigheterna har antagit ett nytt beslut varigenom tillståndet förlängs till och med år 2044. I detta hänseende är det tillräckligt att invända att detta beslut antogs först den 28 april 2021, det vill säga efter referenstidpunkten för att bedöma huruvida det förelåg ett fördragsbrott inom ramen för förfarandet enligt artikel 259 FEUF.( )

149. Eftersom det finns paralleller till de rättsfrågor som Republiken Tjeckien har tagit upp i sin andra anmärkning, tillåter jag mig att hänvisa till min bedömning i punkt 9