ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Förslag till avgörande av generaladvokat Lenz föredraget den 16 november 1995. - Europeiska kommissionen mot Irland. - Fördragsbrott - Direktiv 89/662/EEG - Veterinärkontroller - Underlåtenhet att införliva. - Mål C-162/94.



Rättsfallssamling 1995 s. I-04813



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Kommissionen har väckt denna talan om fördragsbrott mot Irland med yrkande om att domstolen skall

1) fastställa att Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 89/662/EEG av den 11 december 1989 om veterinära kontroller i handeln inom gemenskapen med sikte på att förverkliga den inre marknaden(1), särskilt artikel 22 i detta, samt enligt fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, genom att inte sätta i kraft de lagar och andra författningar som behövs för att följa detta direktiv, samt

2) förplikta Irland att ersätta rättegångskostnaderna.

2 Enligt artikel 22 i direktiv 89/662 var medlemsstaterna skyldiga att senast den 31 december 1991 ha satt i kraft de lagar och andra författningar som behövdes för att följa direktivet.

3 Eftersom kommissionen inte fick kännedom om att medlemsstaten på något sätt hade införlivat direktivet, uppmanade kommissionen den 14 oktober 1992 genom en formell underrättelse Irland att yttra sig och inledde ett fördragsbrottsförfarande. Den formella underrättelsen besvarades inte. Kommissionen avgav därför den 11 maj 1993 ett motiverat yttrande. Genom skrivelse av den 15 juli 1993 från Irlands ständiga representation vid Europeiska gemenskaperna meddelade den irländska regeringen kommissionen att ett förfarande för införlivande av direktivet pågick. Eftersom kommissionen inte underrättades om att förfarandet hade avslutats, väckte kommissionen den 10 juni 1994 talan vid domstolen. Som försvar gjorde den irländska regeringen gällande att Irland genom förordning (statutory instrument) nr 289 av år 1994, undertecknad av den irländske jordbruksministern den 21 september 1994, hade införlivat direktivet med undantag för fisk och fiskeriprodukter.

4 Det är fastställt att vid utgången av den frist som fastställts av kommissionen hade direktivet fortfarande inte fullständigt införlivats i den nationella rättsordningen.

5 Kommissionens talan avseende att införlivande inte skett inom den föreskrivna fristen skall följaktligen bifallas.

6 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

Förslag till avgörande

7 Med hänsyn till vad som anförts ovan, föreslår jag följande domslut:

1) Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 89/662/EEG av den 11 december 1989 om veterinära kontroller i handeln inom gemenskapen med sikte på att förverkliga den inre marknaden, särskilt artikel 22 i detta, samt enligt fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, genom att inte sätta i kraft de lagar och andra författningar som behövs för att följa detta direktiv.

2) Irland förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT nr L 395, s. 13.
20

20 andra språkversioner av denna bestämmelse motsvarar den franska språkversionen. Det rör sig närmare bestämt om språkversionerna på spanska (”que les permita salir con no más de una hora de antelación con respecto a la hora de salida prevista”), på tjeckiska (”které jim umožní odletět nejdříve jednu hodinu před plánovaným časem odletu”), på danska (”så de kan afrejse højst en time før det planlagte afgangstidspunkt”), på tyska (”ermöglicht, nicht mehr als eine Stunde vor der planmäßigen Abflugzeit abzufliegen”), på estniska (”võimaldab neil välja lennata mitte rohkem kui üks tund enne kavandatud väljumisaega”), på grekiska (”επιτρέπει να φύγουν όχι περισσότερο από μία ώρα νωρίτερα από την προγραμματισμένη ώρα αναχώρησης”), på engelska (”allowing them to depart no more than one hour before the scheduled time of departure”), på kroatiska (”čime im je omogućeno da otputuju ne više od sat vremena ranije od predviđenog vremena polaska”), på italienska (”partire con un volo alternativo non più di un’ora prima dell’orario di partenza previsto”), på lettiska (”viņi var izlidot ne vairāk kā vienu stundu pirms iepriekš paredzētā izlidošanas”), på litauiska (”išvykstant ne daugiau kaip viena valanda anksčiau už numatytą išvykimo laiką”), på ungerska (”hogy legfeljebb egy órával a menetrend szerinti indulás időpontja előtt induljanak”), på maltesiska (”li tħallihom jitilqu mhux aktar minn siegħa qabel il-ħin tat-tluq skedat”), på nederländska (”die niet eerder dan één uur voor de geplande vertrektijd vertrekt”), på polska (”umożliwiającą im wylot nie więcej niż godzinę przed planowym czasem odlotu”), på portugisiska (”que lhes permitisse partir até uma hora antes da hora programada de partida”), på slovakiska (”ktoré im umožní odletieť maximálne hodinu pred plánovaným časom odletu”), på slovenska (”ki jim zagotavlja odhod največ eno uro pred odhodom po voznem redu in prihod”), på finska (”jonka mukaan hänen olisi lähdettävä korkeintaan tuntia ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa”) och på svenska (”så att de kan avresa högst en timme före den tidtabellsenliga avgångstiden”).
13

A.T.S. 2003 tillhandahöll vakttjänster och städtjänster under perioden från och med den 1 januari 2009 till och med den 30 september 2013. Dessa tjänster utfördes av bolagets anställda samt av underleverantörer och arbetstagare som ställts till förfogande via ett bemanningsföretag. Detta bemanningsföretag blev senare underleverantör till A.T.S. 2003 och hyrde för detta ändamål i sin tur in arbetskraft.
2)

Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi ska bära sina rättegångskostnader.
45

För det tredje erinrar domstolen slutligen om ett mål där ett bolag hade utövat sin avdragsrätt för ingående mervärdesskatt under en period då dess skatteregistreringsnummer var avregistrerat på grund av att samtliga de skyldigheter i deklarationshänseende som stadgades i lag hade åsidosatts. Domstolen baserade sig i det målet på den rättspraxis som det har hänvisats till i de föregående punkterna i förevarande beslut, och fann att mervärdesskattedirektivet ska tolkas så, att det utgör hinder för en nationell lagstiftning som gör det möjligt för den berörda skattemyndigheten att neka en beskattningsbar person, vilken har gjort förvärv under en period då vederbörandes skatteregistreringsnummer var avregistrerat på grund av en underlåtenhet att lämna in skattedeklarationer, rätt att göra avdrag för mervärdesskatt för dessa förvärv genom mervärdesskattedeklarationer som lämnats in – eller fakturor som utfärdats – efter det att skatteregistreringsnumret återupprättats, enbart av det skälet att förvärven ägt rum under den period då registreringsnumret för mervärdesskatt var avaktiverat, trots att de materiella kraven var uppfyllda och avdragsrätten inte åberopades på ett sätt som var bedrägligt eller utgjorde missbruk (dom av den 12 september 2018, Siemens Gamesa Renewable Energy România, C‑69/17, EU:C:2018:703, punkt 44).
1

Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 6 oktober 2021, Indo European Foods/EUIPO – Chakari (Abresham Super Basmati Selaa Grade One World’s Best Rice) (T‑342/20, EU:T:2021:651) (nedan kallad den överklagade domen), genom vilken tribunalen dels ogiltigförklarade det beslut som meddelades av EUIPO:s fjärde överklagandenämnd den 2 april 2020 (ärende R 1079/2019–4) (nedan kallat det omtvistade beslutet) om ett invändningsförfarande mellan Indo European Foods Ltd och Hamid Ahmad Chakari, dels ogillade Indo European Foods överklagande i övrigt.
66

Det framgår dessutom av domstolens praxis att dessa mildare villkor för att bedöma huruvida en situation som ställer krav på skyndsamhet föreligger motiveras av rätten till ett effektivt rättsmedel. De ska emellertid endast tillämpas under tiden innan avtal ingås, under förutsättning att den period på tio dagar under vilken avtal inte får ingås enligt artikel 175.3 i förordning 2018/1046 iakttas (se, analogt, beslut av den 23 april 2015, kommissionen/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), EU:C:2015:275, punkt 42).
173

Härav följer att varje bestämmelse i en nationell rättsordning eller varje lagstiftnings-, förvaltnings- eller domstolspraxis som kan leda till att unionsrättens verkan försvagas, på grund av att den domstol som är behörig att tillämpa denna rätt förvägras möjligheten att vid tidpunkten för tillämpningen göra allt som erfordras för att bortse från nationella lagbestämmelser vilka eventuellt kan hindra de direkt tillämpliga unionsbestämmelsernas fulla verkan, är oförenlig med de krav som följer av unionsrättens karaktär (dom av den 8 september 2010, Winner Wetten, C‑409/06, EU:C:2010:503, punkt 56 och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 december 2018, Minister for Justice and Equality och Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, punkt 36).
13

I artikel 11 § 1 i loi sur l’accueil des demandeurs d’asile et de certaines autres catégories d’étrangers (lag om mottagande av asylsökande och vissa andra kategorier av utlänningar) av den 12 januari 2007 (Moniteur belge av den 7 maj 2007, s. 24027) föreskrivs att asylsökande under vissa omständigheter ska beredas plats på en förläggning för asylsökande. Enligt artikel 12 § 2 i denna lag kan Fedasil ex officio ändra mottagningsorten för en asylsökande.
32

Genom att nöja sig med att kortfattat återge GR:s och HS påståenden om ett påstått åsidosättande av principen om ne bis in idem utan att, mot bakgrund av de handlingar som dessa personer har åberopat, förklara i vilken utsträckning det eventuellt skulle kunna slås fast att de faktiska omständigheterna är identiska, och genom att för övrigt underlåta att uttryckligt klargöra innehållet i den ställda frågan så att det i såväl rättsligt som faktiskt hänseende framgår vilka faktiska omständigheter som är relevanta samt de tvivel som den hänskjutande domstolen hyser beträffande tillämpningen av principen ne bis in idem i förhållande till kriteriet att de faktiska omständigheterna ska vara identiska och, i förekommande fall, i förhållande till domstolens praxis på området, har den hänskjutande domstolen inte med tillräcklig klarhet och precision angett varför den ställt sin fråga och den har således inte uppfyllt kravet i artikel 94 c i rättegångsreglerna.
3

Skälen 21 och 22 i direktiv 2011/83 har följande lydelse: ”(21) Ett avtal utanför fasta affärslokaler bör definieras som ett avtal som ingås mellan en näringsidkare och en konsument som samtidigt är fysiskt närvarande, på ett annat ställe än i näringsidkarens fasta affärslokaler, t.ex. i konsumentens bostad eller på dennes arbetsplats. Utanför fasta affärslokaler kan konsumenten stå under potentiellt psykologiskt tryck eller kan ställas inför ett överraskningsmoment, oavsett om konsumenten har beställt besöket av näringsidkaren eller inte. Definitionen av avtal utanför fasta affärslokaler bör också inbegripa situationer där konsumenten tilltalas personligen och enskilt utanför fasta affärslokaler men avtalet omedelbart därefter ingås i näringsidkarens affärslokaler eller genom ett medel för distanskommunikation. … Inköp som görs under en utflykt organiserad av näringsidkaren, där de förvärvade produkterna marknadsförs och utbjuds till försäljning, bör betraktas som avtal utanför fasta affärslokaler. (22) Fasta affärslokaler bör omfatta alla typer av lokaler (t.ex. affärer, stånd eller lastbilar) som näringsidkaren använder som fast eller vanlig plats för sin affärsverksamhet. Marknads- och mässtånd bör betraktas som fasta affärslokaler om de uppfyller detta villkor. Detaljhandelslokaler där näringsidkaren utövar sin verksamhet säsongvis, t.ex. under turistsäsongen på en skid- eller badort, bör betraktas som fasta affärslokaler eftersom de är det ställe där näringsidkaren vanligen utövar sin verksamhet. Offentliga platser, t.ex. gator, köpcentrum, badstränder, idrottsanläggningar och allmänna transportmedel, som näringsidkaren i undantagsfall använder för sin affärsverksamhet, samt privata bostäder och arbetsplatser bör inte betraktas som fasta affärslokaler. …”
23

För det andra anser kommissionen att det är överdrivet att anlita tretton advokater för en tid som sträckte sig från den 7 mars 2017 till den 16 januari 2019. Den arbetsperiod som ska beaktas är endast omkring sex månader och börjar den dag då UPS delgavs överklagandet och löper ut den dag då UPS ingav sin duplik. De timarvoden som tillämpas av de två huvudadvokaterna, det vill säga 862 euro per timme och mellan 695 euro och över 820 euro per timme, är också alltför höga med hänsyn till de arvoden på mellan 360 euro och 495 euro per timme som domstolen tycks ha medgett i tidigare mål. Trots att många yngre advokater och praktikanter var inblandade i arbetet begärde UPS ersättning för 878,4 timmars advokatarbete med en genomsnittlig timtaxa på 600 euro. Kommissionen anser att en genomsnittlig timtaxa på 350 euro borde beviljas. Att använda tretton ekonomer, avseende vilka kommissionen, genom att lägga samman de rubriker som UPS nämnt i bilagorna, har dragit slutsatsen att de hade arbetat 363,5 timmar till en genomsnittlig timtaxa på 824 euro, är också oproportionerligt.
15

I artikel 493.1 i KPC anges följande: ”Bestridandet ska lämnas in till den domstol som har utfärdat betalningsföreläggandet. Svaranden ska i svaromålet ange huruvida denne bestrider betalningsföreläggandet i sin helhet eller delvis, och framställa de yrkanden som måste göras gällande för att undvika preklusion innan talan bestrids i sak, samt ange omständigheter och åberopa bevismedel. Domstolen beaktar inte de påståenden och bevis som lagts fram för sent, såvida inte svaranden på ett övertygande sätt kan visa att förseningen inte kan lastas svaranden, att ett beaktande av de påståenden och bevis som lagts fram för sent inte kommer att medföra någon försening av målets prövning eller att andra exceptionella omständigheter måste beaktas …”
19

Mot denna bakgrund beslutade Rayonen sad Varna (Regionala domstolen i Varna, Bulgarien) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen: ”1) Utgör en ansökan om delning mellan tidigare makar av lös egendom som förvärvats under äktenskapet, i en förmögenhetsgemenskap, en tvist rörande makars förmögenhetsförhållanden i den mening som avses i artikel 1.1 a i förordning nr [1215/2012]? 2) Ingår en tvist rörande delning av lös egendom som förvärvats under äktenskapet, men som hos behörig myndighet registrerats endast under den ene av de tidigare makarnas namn, i de rättsområden som inte omfattas av förordning 1215/2012 enligt artikel 1.2 a i den förordningen? 3) Vilken domstol är behörig att pröva en tvist om äganderätten till lös egendom som förvärvats i ett borgerligt äktenskap, när parterna är medborgare i en medlemsstat [i Europeiska unionen], men det under målets handläggning har blivit utrett att parterna vid tidpunkten för den borgerliga vigseln, vid den tidpunkt då egendomen förvärvades, då äktenskapsskillnaden meddelades och då ansökan om delning av egendomen efter äktenskapsskillnaden gavs in, hade hemvist i en annan medlemsstat?”
10

Genom det omtvistade beslutet fastställde kommissionen att flera leverantörer av spännstål hade åsidosatt artikel 101.1 FEUF och, från den 1 januari 1994, artikel 53.1 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 (EGT L 1, 1994, s. 3) genom att ha deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan på europeisk, nationell och regional nivå under en period från den 1 januari 1984 till den 19 september 2002. Kommissionen ansåg att Klöckner Draht, numera WDI, direkt hade deltagit i denna överträdelse under hela perioden. Kommissionen anförde också att Pampus, i egenskap av styrelseledamot i Pampus och WDI, direkt hade deltagit i flera av kartellens möten och gett direkta instruktioner till sina anställda. WDV och Pampus ansågs ha utövat ett avgörande inflytande på WDI under hela den period som WDV och Pampus kontrollerade WDI. Till följd av detta påfördes WDI böter på 46,55 miljoner euro. Kommissionen fastställde att WDV och Pampus var solidariskt ansvariga för överträdelsen upp till 38,855 miljoner euro respektive 15,485 miljoner euro.
32

Vad härefter gäller frågan huruvida de omtvistade uppgifterna under alla förhållanden ska betraktas som konfidentiella har klaganden först och främst anfört att i motsats till vad tribunalen angav i punkterna 92 och 93 i den överklagade domen måste offentliggörandet av utdrag från redogörelser som lämnats av företag som önskar delta i programmet för förmånlig behandling underkastas samma kriterier som offentliggörandet av redogörelserna. De överväganden som föranledde domstolen att i domen kommissionen/EnBW (C‑365/12 P, EU:C:2014:112) tolka förordning nr 1049/2001 på så sätt att den utgör grund för en allmän presumtion att affärsintressena hos parterna i ett förfarande avseende konkurrensbegränsande samverkan äventyras när redogörelser från företag som önskar omfattas av förmånlig behandling offentliggörs, borde enligt klaganden även gälla offentliggörandet av avsnitt som hämtats från dessa redogörelser och återges, i form av direkta eller indirekta citat, i den icke-konfidentiella versionen av kommissionens beslut. Detta gör sig i än högre grad gällande med beaktande av att offentliggörandet av sådana avsnitt skulle gå stick i stäv med de försäkringar som kommissionen avgett med avseende på redogörelser från företag som önskar omfattas av förmånlig behandling i punkt 32 i 2002 års meddelande om samarbete och i punkt 40 i kommissionens tillkännagivande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EUT C 298, 2006, s. 17) (nedan kallat 2006 års tillkännagivande om samarbete). Den åtskillnad som kommissionen gör mellan offentliggörandet av handlingar som lämnats in av företag som ansökt om förmånlig behandling, å ena sidan, och offentliggörandet av uppgifter som hämtats från dessa handlingar, å andra sidan, är sålunda formalistisk och står i strid inte bara med tribunalens rättspraxis utan även med andra relevanta bestämmelser i unionsrätten.
Domstolens beslut (sjätte avdelningen) av den 30 maj 2018 –

Simba Toys mot EUIPO och Seven Towns

(mål C‑30/15 P-DEP2)

”Fastställande av rättegångskostnader”

1. Domstolsförfarande–Rättegångskostnader–Fastställande–Ersättningsgilla kostnader–Förfarande vid domstolen inom ramen för ett överklagande–Nödvändiga kostnader för förfarandet (Domstolens rättegångsregler, artikel 144 b) (se punkt 21)

2. Domstolsförfarande–Rättegångskostnader–Fastställande–Ersättningsgilla kostnader–Omständigheter som ska beaktas–Arvoden som parterna ska utge till sina egna advokater–Fastställande av de belopp avseende arvoden som kan utkrävas av den part som har förpliktats att ersätta rättegångskostnaderna (Domstolens rättegångsregler, artikel 144 b) (se punkt 22)

3. Domstolsförfarande–Rättegångskostnader–Fastställande–Ersättningsgilla kostnader–Omständigheter som ska beaktas–Nationell taxa för advokatarvoden–Omfattas inte (Domstolens rättegångsregler, artikel 144 b) (se punkterna 23–25)

Avgörande

Det totala belopp som Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) och Seven Towns Ltd ska betala till Simba Toys GmbH & Co. KG i ersättning för rättegångskostnaderna för förfarandet i första instans fastställs till 34000 euro.
16

Artikel 9 i rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om gemenskapsvarumärken (EUT L 78, s. 1), med rubriken ”Rättigheter som är knutna till ett gemenskapsvarumärke”, har följande lydelse: ”1. Ett gemenskapsvarumärke ger innehavaren ensamrätt. Innehavaren har rätt att förhindra tredje man som inte har hans medgivande att i näringsverksamhet använda a) ett tecken som är identiskt med gemenskapsvarumärket för varor och tjänster som är identiska med dem för vilka gemenskapsvarumärket är registrerat, b) ett tecken som är identiskt med eller liknar gemenskapsvarumärket om de varor eller tjänster som omfattas av varumärket är identiska med eller av liknande slag som dem som omfattas av tecknet, och detta kan leda till förväxling hos allmänheten, inbegripet risken för association mellan tecknet och varumärket, c) ett tecken som är identiskt med eller liknar gemenskapsvarumärket med avseende även på varor och tjänster av annat slag än de för vilka gemenskapsvarumärket är registrerat, om detta är känt i [unionen] och om användningen av tecknet utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för gemenskapsvarumärkets särskiljningsförmåga eller renommé. 2. Bland annat kan följande förbjudas enligt punkt 1: a) Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning. b) Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla tjänster under tecknet. c) Att importera eller exportera varor under tecknet. d) Att använda tecknet på affärshandlingar och i reklam. 3. De rättigheter som är knutna till gemenskapsvarumärket ska gälla i förhållande till tredje man från dagen för offentliggörandet av varumärkets registrering. Skälig ersättning får emellertid krävas beträffande handlingar som företas efter offentliggörandet av en ansökan om registrering av ett gemenskapsvarumärke, om handlingen efter offentliggörandet av registrering av varumärket skulle vara förbjuden på grund av detta offentliggörande. Den domstol vid vilken talan har anhängiggjorts får inte avgöra målet förrän registreringen har offentliggjorts.”
10

I 18 § styckena 1–3 TEHG, under rubriken ”Genomförande av skyldigheten att överlämna utsläppsrätter”, föreskrivs följande: ”(1) Om verksamhetsutövaren inte uppfyller sin skyldighet enligt 6 § första stycket, ska den behöriga myndigheten för varje ton koldioxidekvivalent som släpps ut och för vilket någon utsläppsrätt inte överlämnats ålägga utövaren att betala en avgift på 100 euro eller, under den första tilldelningsperioden, 40 euro. Myndigheten får underlåta att ålägga avgift om verksamhetsutövaren inte kunde uppfylla sin skyldighet enligt 6 § stycke 1 på grund av force majeure. (2) Om verksamhetsutövaren inte i vederbörlig ordning har rapporterat de utsläpp som verksamheten gett upphov till ska den behöriga myndigheten uppskatta utsläppen från verksamheten under det närmast föregående kalenderåret. Uppskattningen ligger till grund för skyldigheten enligt 6 § stycke 1 och kan inte motbevisas. Det görs ingen uppskattning om den ansvarige, när denne får tillfälle att yttra sig i samband med avgiftsbeslutet enligt stycke 1, i vederbörlig ordning uppfyller sin rapporteringsskyldighet (3) Om det görs en uppskattning enligt stycke 2 är verksamhetsutövaren skyldig att överlämna de utsläppsrätter som saknas senast den 30 april påföljande år. […]”