ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19.

Det är mot denna bakgrund som Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen) har vilandeförklarat målet och hänskjutit följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Kan medlemsstaterna anta en bestämmelse – såsom artikel 246a 1 § första stycket första meningen punkt 2 [EGBGB] – i vilken näringsidkaren åläggs att [inte enbart där sådant finns, utan] alltid tillhandahålla konsumenten sitt telefonnummer i samband med att distansavtal ingås och innan konsumenten har ingått avtalet? 2) Betyder uttrycket ’gegebenenfalls’ (’där sådan finns’) i [den tyska språkversionen av] artikel 6.1 c i direktiv 2011/83/EU att en näringsidkare enbart behöver informera om företagets redan befintliga kommunikationsmedel och alltså inte är skyldig att skaffa en ny telefon- eller faxanslutning respektive ett nytt e-postkonto när denne beslutar att företaget även ska ingå distansavtal? 3) Om fråga 2 besvaras jakande: Betyder lydelsen ’där sådan finns’ i artikel 6.1 c i direktiv 2011/83/EU att detta enbart avser de kommunikationsmedel som redan finns i företaget och som näringsidkaren under alla omständigheter använder i sin kontakt med konsumenterna i samband med att distansavtal ingås eller avser det även sådana kommunikationsmedel som finns i företaget och som näringsidkaren hittills enbart har använt för andra syften, till exempel för kommunikation med affärskontakter eller myndigheter? 4) Är den uppräkning av kommunikationsmedlen telefon, fax och e-post som görs i artikel 6.1 c i direktiv 2011/83/EU uttömmande eller får näringsidkaren även använda andra kommunikationsmedel som inte anges där – till exempel en internetchatt eller ett telefonåteruppringningssystem – under förutsättning att dessa säkerställer snabb kontakt och effektiv kommunikation? 5) Är det avgörande att informationen ges snabbt och effektivt vid tillämpningen av öppenhetskravet i artikel 6.1 i direktiv 2011/83/EU, där det fastställs att näringsidkaren ska informera om de kommunikationsmedel som anges i artikel 6.1 c i direktiv 2011/83/EU på ett klart och begripligt sätt?”
6.

Under nämnda period arbetade SF som sjöman, närmare bestämt som steward på ett havsgående fartyg som förde Bahamasflagg och under den aktuella perioden låg ovanför den tyska delen av kontinentalplattan under Nordsjön.
18.

I artikel L. 621–2 i code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile (lagen om utlänningars inresa, vistelse och rätt till asyl), i dess lydelse enligt loi no 2012–1560, du 31 décembre 2012, relative à la retenue pour vérification du droit au séjour et modifiant le délit d’aide au séjour irrégulier pour en exclure les actions humanitaires et désintéressées (lag nr 2012–1560 av den 31 december 2012 om kvarhållande för kontroll av uppehållsrätt och om ändring av reglerna för medhjälp till olaglig vistelse för att därifrån undanta humanitära och oegennyttiga åtgärder) ( 7 ) (Ceseda) (nedan kallad utlänningslagen) anges följande: ”En utlänning som inte är medborgare i en medlemsstat i Europeiska unionen ska dömas till fängelse i högst ett år och 3750 euro i böter i följande fall: 1. Om utlänningen reser in på Frankrikes europeiska territorium utan att uppfylla de villkor som anges i artikel 5.1 a, b eller c i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 562/2006 ( 8 ) av den 15 mars 2006 om en gemenskapskodex om gränspassage för personer (kodex om Schengengränserna) ( 9 ) och utan att ha fått tillstånd att resa in i landet enligt artikel 5.4 a och c i samma förordning. ( 10 ) Detsamma gäller när utlänningen är föremål för en registrering i syfte att neka inresa enligt ett verkställbart beslut som antagits av en annan stat som är part i konventionen som undertecknades i Schengen den 19 juni 1990. 2. Om utlänningen reser in på Frankrikes europeiska territorium direkt från en stat som är part i denna konvention utan att följa bestämmelserna i artiklarna 19.1, 19.2, 20.l, 21.1 eller 21.2 i nämnda konvention, med undantag av de villkor som omnämns i artikel 5.1 e i ovannämnda förordning [nr 562/2006] och i artikel 5.1 d, när registreringen i syfte att neka inresa inte följer av ett verkställbart beslut som antagits av en annan stat som är part i konventionen. … Vid tillämpningen av denna artikel får allmänt åtal väckas först när sakförhållandena har fastställts under de omständigheter som anges i artikel 53 i code de procédure pénale (straffprocesslagen).”
90.

Det framgår vidare av doktrinen ( 21 ) att ”[i]n the light of the [HGA] case law it may … be concluded that where soft law guidelines purport to introduce a legal obligation to submit a specific application form in order to be considered as eligible for an aid scheme it is highly questionable that if an applicant has failed to do so, the Commission could conclude that the aid would be incompatible without more. It is submitted that, in the light of [that case law], the failure to comply with such formalities should not establish a non-rebuttable presumption that the aid has no incentive effect and is incompatible – the Commission should look at the circumstances of the case to assess whether the (potential) beneficiary has an incentive to change its behavior. It will of course be for the Member States [or the beneficiaries] to provide sufficient evidence to support this claim”.
63.

Vid förhandlingen bekräftade den nederländska regeringen att en arbetstagare som efter att han eller hon utövat en avlönad verksamhet i Nederländerna under en del av ett kalenderår bor kvar i landet men som arbetslös under resten av året, omfattas av socialförsäkringssystemet och är skyldig att betala nederländska socialförsäkringsavgifter under hela året. Det är just skillnaden i förhållande till K.M. Zylas situation som gör att situationerna inte är jämförbara: arbetslösa personer – som hon – som är bosatta i Nederländerna fortsätter att vara försäkrade och de är därför berättigade till avdrag för de avgifter (under året) som de faktiskt har erlagt.
14.

I 24/A § punkt 1 regeringsdekret 356/2012 föreskrivs följande: ”Utöver den avgift för mobilbetalningsprodukten som avses i 8 § punkt 1 ska återförsäljaren till den nationella mobilbetalningsenheten betala en bekvämlighetsavgift som ska uppgå till de belopp som anges nedan för de olika tjänsterna: a) 40 [HUF] [(omkring 0,13 euro)] per transaktion såvitt avser försäljning av allmännyttiga parkeringstjänster, b) 0 [HUF] per transaktion såvitt avser försäljning av den nyttjanderätt till vägar som avses i 33/A § [vägtrafiklagen], c) 0 [HUF] per transaktion såvitt avser försäljning av den nyttjanderätt till vägar som avses i lagen om vägtullar, d) 0 [HUF] per transaktion såvitt avser försäljning av färdbevis för allmänna transportmedel, e) 75 [HUF] [omkring 0,24 euro)] per transaktion såvitt avser de tjänster som avses i 2 § led d [lag CC/2011].”
2)

Oberster Gerichtshof [högsta domstolen] ska vara behörig att pröva varje ansökan om resning i målet. Ansökan får lämnas in av den berörda personen och av allmänna åklagarmyndigheten (Generalprokurator) … Ansökan ska inges till Oberster Gerichtshof. Om ansökan lämnas in av den berörda personen ska Generalprokurator höras. Om ansökan lämnas in av Generalprokurator ska den berörda personen höras …”
23.

Av de handlingar som den hänskjutande domstolen har gett in framgår att Isabel González Castro den 3 mars 2015 erhöll ett intyg från social- och hälsovårdsmyndighetens barnläkaravdelning avseende risker under amningsperioden, som bekräftade att hon faktiskt ammade sin son. Den 3 mars 2015 skickade arbetsgivarens försäkringsbolag, Mutua Umivale, en skrivelse med ett standardformulär till Prosegur España, varigenom begäran om ersättning under graviditeten eller amningsperioden avslogs ”av det skälet att det inte förelåg någon risk”. Isabel González Castro fyllde i ett formulär med rubriken ”Ansökan om ett läkarintyg av vilket det framgår att det föreligger risker under amningsperioden” av den 9 mars 2015 som hon lämnade till sin arbetsgivare. I standardformuleringen i formuläret angavs att ”Det läkarintyg som ansökan avser kommer i ditt fall att motivera en omplacering till en annan tjänst eller en ändring av det arbete som du utför. Endast om detta inte sker av de skäl som anges i lag kommer du att retroaktivt beviljas ersättning för risker under graviditeten eller amningsperioden”. Den 13 mars 2015 fyllde Prosegur Españas ombud i ett formulär med rubriken ”Intyg om betalning av arbetsgivaravgifter i samband med ansökan om ersättning vid risker under amningsperioden”, där det angavs att Isabel González Castro var anställd som säkerhetsvakt och att hon skulle gå ronder på området och i förekommande fall hantera akuta händelser och att hennes arbetsförhållanden inte påverkade amningen. ( 22 )
80.

Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att de tolkningsfrågor som ställts av Fővárosi Ítélőtábla (Regionala appellationsdomstolen i Budapest, Ungern) besvaras enligt följande: ”1. Ett avtalsvillkor som har införts genom en lagstiftningsåtgärd som innebär att konsumenten ska stå för valutarisken med ursprunglig verkan (ex tunc) kan inte betraktas som ett villkor som är ”föremål för individuell förhandling” enligt artikel 3.1 i direktiv 93/13. 2. Ett villkor som under sådana omständigheter som var i fråga i målet vid den nationella domstolen har blivit en del av avtalet till följd av lagstiftningsåtgärder och som innebär en skyldighet för konsumenten att bära valutarisken med ursprunglig verkan (ex tunc) ”avspeglar inte bindande författningsföreskrifter samt bestämmelser” i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 93/13. 3. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att med beaktande av samtliga omständigheter kring avtalet och EU-domstolens praxis avgöra om svarandena enligt artikel 4.2 i direktiv 93/13 är skyldiga att tillhandahålla kärandena relevant finansiell information som de hade tillgång till vid den tidpunkt då avtalet ingicks, inklusive relevanta makroekonomiska uppgifter och förklara vilken inverkan de har på växelkursmekanismen. 4. I den mån som det genom en medlemsstats efterföljande lagstiftningsåtgärder inte har varit möjligt att motverka oskäliga avtalsvillkor med avseende på kraven på klarhet och öppenhet enligt direktiv 93/13, ska frågan om sådana villkor är förenliga med denna skyldighet fastställas från tiden för ingåendet av avtalet. 5. De nationella domstolarna har en skyldighet att, så snart som de har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga i detta hänseende, ex officio bedöma huruvida ett avtalsvillkor, på vilket direktivet är tillämpligt, är oskäligt och därigenom undanröja obalansen mellan konsumenten och långivaren.
6.

Artikel 20.1 och 20.5: ”1. Förfarandet för att fastställa ansvarig medlemsstat ska inledas när en ansökan om internationellt skydd första gången lämnas in i en medlemsstat. … 5. En sökande som befinner sig i en annan medlemsstat utan uppehållstillstånd eller som där har lämnat in en ansökan om internationellt skydd efter att ha återkallat sin första ansökan som lämnats in i en annan medlemsstat under förfarandet för fastställande av ansvarig medlemsstat, ska återtas av den medlemsstat där den ansökan om internationellt skydd först lämnades in, enligt villkoren i artiklarna 23, 24, 25 och 29, i syfte att avsluta förfarandet för fastställande av ansvarig medlemsstat. …”
35.

Det ska i detta avseende inledningsvis erinras om att det i artikel 179 första stycket i mervärdesskattedirektivet föreskrivs att den beskattningsbara personen ska göra avdraget genom att från det totala mervärdesskattebelopp som ska betalas för en given beskattningsperiod subtrahera det totala skattebelopp ”för vilket avdragsrätt har inträtt under samma period och utövas i enlighet med bestämmelserna i artikel 178”. Detta innebär att avdragsrätten i princip ska utövas under den period under vilken denna rätt inträtt och under vilken den beskattningsbara personen innehar en faktura. ( 13 )
65.

Det bör därför undersökas om samfundet bestämmer ändamålen med och medlen för behandlingen av de personuppgifter som samfundets medlemmar samlat in. Det framgår nämligen av den tredje tolkningsfrågan att samfundet ”organiserar” verksamheten i anslutning till vilken personuppgifter samlas in av medlemmarna, i så måtto att samfundet delar upp arbetsfält mellan predikanterna, följer upp deras arbete ( 62 ) samt registrerar de personer som inte önskar besök av predikanterna. Alla dessa komponenter talar för att predikoverksamheten centraliseras av samfundet. Under dessa omständigheter blir det svårt att fortsätta påstå att denna verksamhet, och dess tillhörande uppgiftsinsamling, är av rent privat natur och helt främmande för samfundet. ( 63 )
26.

Av fast rättspraxis framgår att avdragssystemet har till syfte att säkerställa att den mervärdesskatt som näringsidkaren ska betala eller har betalat inom ramen för all sin ekonomiska verksamhet inte till någon del belastar honom själv. Principen om skatteneutralitet, som ligger till grund för det gemensamma systemet för mervärdesskatt, garanterar en fullständig neutralitet beträffande skattebördan för all ekonomisk verksamhet, oavsett syfte och resultat, under förutsättning att verksamheten är mervärdesskattepliktig i sig. ( 3 )
21.

Den hänskjutande domstolen hyser tvivel om huruvida det system för tillgodoräknande av anställningstid som har införts genom BBG 2015 är fritt från alla former av diskriminering. Enligt den hänskjutande domstolens uppfattning innehåller de nya bestämmelserna motsägelser, eftersom de inte räknar med anställningsperioder under vilka den anställde, trots att dessa inte omfattas av de perioder som räknas med enligt bestämmelserna i 53a § punkt 2 BBG 2015, kan tillägna sig branschspecifik erfarenhet som gör att den anställde kan utföra sina arbetsuppgifter bättre. Det handlar till exempel om anställningsperioder hos offentliga eller privata transportföretag eller företag som deltar i tillverkningen eller förvaltningen av järnvägsinfrastrukturen. Ett sådant system leder till diskriminering av anställda som har utövat yrkesverksamhet som är lika relevant men inte har utförts hos bolag inom ÖBB-koncernen eller hos dem som anges i 53a § punkt 2 BBG 2015. Enligt den hänskjutande domstolen är nämnda anställda till största delen de som redan diskriminerades av det system för tillgodoräknande av anställningstid som föreskrevs i BO 1963 (nedan kallat det tidigare systemet för tillgodoräknande av anställningstid), eftersom de perioder som räknas med enligt 53a § punkt 2 BBG 2015 normalt är de som har fullgjorts efter 18 års ålder. På samma sätt berör den löneförlust efter omklassificeringen som kan uppstå till följd av den frysning av lönen som följer av 53a § punkt 6 BBG 2015 i högre grad just den grupp av anställda som diskriminerades genom detta system. Denna särbehandling kan inte motiveras med stöd av artikel 6.1 i direktiv 2000/78, eftersom den österrikiska lagstiftaren enbart har utgått från överväganden av ekonomisk eller administrativ art.
25.

Innan talan i det nationella målet väcktes vid Supreme Court of the United Kingdom (Högsta domstolen, Förenade kungariket), hade saken prövats av Upper Tribunal (Asylum and Immigration Chamber) (Överrätten, asyl- och immigrationsavdelningen, Förenade kungariket) och Court of Appeal (Appellationsdomstolen, Förenade kungariket). Målet har vid två tillfällen vilandeförklarats i avvaktan på att EU-domstolen skulle meddela dom av den 16 januari 2014, Onuekwere (C‑378/12, EU:C:2014:13), och dom av den 16 januari 2014, G (C‑400/12, EU:C:2014:9). Under tiden begick Franco Vomero ytterligare brott som han fälldes till ansvar för.
10.

Bilagan till direktiv 75/363, vilken infördes genom direktiv 82/76, avser de karakteristiska egenskaperna för specialistutbildning på heltid och deltid. I bilagan anges följande: ”1. Specialistutbildning på heltid Denna utbildning ska äga rum i vissa bestämda befattningar som godkänts av den behöriga myndigheten. Utbildningen ska innebära att läkaren deltar i all medicinsk verksamhet på den avdelning där den äger rum, inklusive jourtjänstgöring, så att läkaren under specialistutbildningen ägnar all sin yrkesverksamhet åt denna praktiska och teoretiska utbildning under hela arbetsveckan och under hela året enligt de bestämmelser som fastställts av de behöriga myndigheterna. I enlighet därmed ska skälig ersättning utgå för dessa befattningar. …”
9.

Peter Nowak var revisorspraktikant (trainee accountant) och hade fått godkänt på olika prov vid Institute of Chartered Accountants of Ireland (institutet för auktoriserade revisorer) – nedan kallat CAI. Han fick dock fyra gånger underkänt på provet i strategisk finansiering och internredovisning (strategic finance and management accounting). Vissa hjälpmedel, såsom kursmaterial och litteratur, var tillåtna vid provet (open book exam).
19.

Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen) beslutade den 1 december 2015 att hänskjuta följande fråga för förhandsavgörande: ”Utgör nationella bestämmelser såsom artikel 38.1 c i lagstiftningsdekret nr 163 av den 12 april 2006 (lagen om offentlig upphandling av byggentreprenader, tjänster och varor med tillämpning av direktiven 2004/17/EG och 2004/18/EG; codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE), i dess ändrade lydelse, – i den del där den i artikeln föreskrivna skyldigheten för en anbudsgivare att försäkra att det inte föreligger lagakraftvunna fällande domar mot dem (inbegripet beslut om verkställighet av straff på ansökan av parterna) för brott som anges däri, utvidgas till att även omfatta personer som innehade uppdrag inom företaget och avgick året innan upphandlingsförfarandet offentliggjordes, – och enligt vilka den omständigheten att företaget inte kan styrka att det fullständigt och faktiskt har tagit avstånd från dessa personers straffbara agerande utgör ett skäl för uteslutning från upphandlingsförfarandet, – varvid bedömningen av avståndstagandet lämnas till den upphandlande enhetens fria skön, vilket får till följd att den upphandlande enheten i praktiken kan införa en rad skyldigheter vilkas bristande uppfyllelse medför uteslutning från upphandlingsförfarandet, närmare bestämt (i) skyldigheter att lämna uppgifter och avge försäkran om brottmål som ännu inte har avgjorts genom lagakraftvunnen fällande dom (och vars utfall följaktligen är osäkert), som inte föreskrivs i lag och inte heller för personer som innehar uppdrag, (ii) skyldigheter som innebär avståndstagande på eget initiativ, eftersom dessa skyldigheter inte är närmare definierade vad gäller dels de typer av ageranden som inte är straffbara, dels tidsramen (vars uppfyllelse kan krävas även före den tidpunkt då brottmålsdomen vinner laga kraft), dels det skede i förfarandet där de ska vara uppfyllda, (iii) skyldigheter som innebär lojalt samarbete med odefinierad avgränsning, bortsett från en hänvisning till det allmänna kravet på god tro, hinder för en korrekt tillämpning av dels artikel 45.2 c och g samt 45.3 a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/18/EG av den 31 mars 2004 …, dels de unionsrättsliga principerna om skydd för berättigade förväntningar, rättssäkerhet, likabehandling, proportionalitet, öppenhet, förbud mot att försvåra förfarandet, maximalt öppnande för konkurrens på marknaden för offentlig upphandling samt principen om att sanktionsåtgärder ska vara uttömmande fastställda och tydliga?”
76.

Till sist vill jag understryka att domstolen, i domen i målet kommissionen/EDF, också klargjorde att det är kommissionen som ska avgöra huruvida kriteriet ska tillämpas. Detta innebär följaktligen att kommissionen, när det framgår att privat aktör-kriteriet kan vara tillämpligt, måste be den berörda medlemsstaten att tillhandahålla alla relevant uppgifter som krävs för att fastställa om kriteriet ska tillämpas. ( 26 ) Oavsett vem som åberopar privat aktör-kriteriet, ankommer det rent principiellt på kommissionen att bedöma huruvida kriteriet ska tillämpas, om det (exempelvis på grund av den angripna åtgärdens form) är oklart om det är tillämpligt. I detta syfte måste kommissionen be medlemsstaten (och andra eventuella berörda parter) att lägga fram de uppgifter den behöver för att genomföra den bedömning som krävs. Det kan inte under några omständigheter ankomma på mottagaren av det påstådda stödet att visa, entydigt och med stöd av objektiva och kontrollerbara omständigheter, att kriteriet är tillämpligt. Tvärtom är det, som jag redan har påpekat, kommissionen som ska bevisa att åtgärden utgör statligt stöd.
11.

Artikel 118s, ”Befintliga skyddade vinbeteckningar”, har följande lydelse: ”1. De vinbeteckningar som är skyddade enligt artiklarna 51 och 54 i förordning (EG) nr 1493/1999 och artikel 28 i kommissionens förordning (EG) nr 753/2002 av den 29 april 2002 om vissa tillämpningsföreskrifter till rådets förordning (EG) nr 1493/1999 när det gäller beteckning, benämning, presentation och skydd av vissa vinprodukter … ska automatiskt vara skyddade enligt den här förordningen. Kommissionen ska föra in dem i det register som avses i artikel 118n i den här förordningen. Kommissionen ska föra in dem i det register som avses i artikel 118n i den här förordningen. 2. Medlemsstaterna ska för de befintliga skyddade vinbeteckningar som avses i punkt 1 skicka in följande till kommissionen: a) Den tekniska dokumentation som avses i artikel 118c.1. b) De nationella besluten om godkännande. 3. De vinbeteckningar som avses i punkt 1 förlorar sitt skydd enligt denna förordning om inte den information som avses i punkt 2 lämnas in senast den 31 december 2011. Kommissionen ska vidta motsvarande formella åtgärder för att ta bort sådana beteckningar från det register som avses i artikel 118n. 4. Artikel 118r ska inte tillämpas på sådana befintliga skyddade vinbeteckningar som avses i punkt 1. Kommissionen får, på eget initiativ och i enlighet med förfarandet i artikel 195.4, till och med den 31 december 2014 fatta beslut om att dra in det skydd för befintliga skyddade vinbeteckningar som avses i punkt 1 om de inte uppfyller villkoren i artikel 118b. …”
80.

Efter att ha betecknat överträdelsen som ”mycket allvarlig” delade kommissionen in de deltagande företagen i olika grupper. Grupperna i det angripna beslutet är desamma som i 2007 års beslut. Dessa grupper fastställdes i förhållande till deras respektive globala försäljning av GIS-produkter. För att efterkomma 2011 års dom använde kommissionen 2003 som referensår för Toshiba och Melco medan den i 2007 års beslut hade använt 2001 som referensår för samtliga japanska tillverkare. Kommissionen kunde emellertid inte beräkna Toshibas och Melcos utgångsbelopp genom hänvisning till deras globala försäljning under 2003, eftersom de inte hade någon försäljning 2003 (den 1 oktober 2002 hade de överfört sina respektive GIS-verksamheter till samriskföretaget TM T&D). För att beräkna i synnerhet Toshibas utgångsbelopp använde kommissionen därför TM T&D:s utgångsbelopp som det fastställts i 2007 års beslut, det vill säga 31000000 EUR (nedan kallat det hypotetiska samriskföretagets utgångsbelopp) av vilket Toshiba fick en del som svarade mot Toshibas del av den försäljning som Toshiba och Melco haft under det år som föregick bildandet av TM T&D, det vill säga 2001. Det sålunda beräknade beloppet blev Toshibas utgångsbelopp. ( 45 )