Förslag till avgörande av generaladvokat Elmer föredraget den 17 oktober 1996. - Livia Balestra mot Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS). - Begäran om förhandsavgörande: Pretura circondariale di Genova - Italien. - Direktiv 76/207/EEG och 79/7/EEG - Likabehandling av kvinnor och män - Tillgodoräknande av extra pensionsavgifter. - Mål C-139/95.



Rättsfallssamling 1997 s. I-00549



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I förevarande mål har Pretura circondariale di Genova, Italien, begärt att domstolen skall meddela förhandsavgörande avseende tolkningen av rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor(1) (nedan kallat direktiv 76/207) och av rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet(2) (nedan kallat direktiv 79/7).

2 Frågorna är ställda med avseende på ett nationellt system som innebär att kvinnor, som är anställda i ett företag som har förklarats vara krisdrabbat, kan få förtidspension från det att de fyller 50 år och tillgodoräkna sig pensionsavgifter för perioden fram till dess att de fyller 55 år, medan motsvarande åldersgränser för män är 55 år respektive 60 år.

Relevanta nationella rättsregler

3 Enligt artikel 9 i lag nr 218/1952 får manliga arbetstagare rätt till ålderspension när de fyller 60 år, medan kvinnliga arbetstagare får motsvarande rätt när de fyller 55 år. Denna rätt är för båda kategorierna beroende av att vederbörande kan tillgodoräkna sig minst 180 månadsavgifter eller 780 veckoavgifter.

4 Corte Costituzionale har genom dom nr 371 av den 6 juli 1989(3) fastslagit att både män och kvinnor har rätt att arbeta fram till dess att de fyller 60 år. En kvinna, som väljer att inte gå i pension när hon fyller 55 år, har rätt att fortsätta att inbetala avgifter och därigenom intjäna en högre pension när hon i sinom tid lämnar arbetsmarknaden.

5 Artikel 16 i lag nr 155 av den 23 april 1981(4) (nedan kallad lagen) innehåller regler om förtidspension för arbetstagare i företag som CIPI (Comitato interministeriale per il coordinamento della politica industriale) har förklarat vara krisdrabbade. Rätt till förtidspension tillkommer i sådana företag kvinnor som har fyllt 50 år och män som har fyllt 55 år, förutsatt att de har inbetalat minst 180 månadsavgifter. Pensionen beräknas på grundval av den tid som den pensionsberättigade har förvärvsarbetat ökad med en period som motsvarar tiden mellan det datum då anställningsförhållandet upphör och det datum då vederbörande fyller 55 år, om det rör sig om en kvinna, och 60 år, om det rör sig om en man. Ålderspensioneringen tidigareläggs således med upp till fem år, varvid arbetstagaren, oavsett om det är en man eller kvinna, tillgodoräknas pensionsavgifter för tiden fram till dess att allmän ålderspensionering kan ske. Ursprungligen stod det allmänna för de utgifter som detta är förenat med. I dag skall företaget emellertid inbetala ett belopp till statskassan som motsvarar 50 procent av dessa utgifter.

Bakgrunden till målet

6 Livia Balestra var anställd i ett företag som CIPI förklarade var krisdrabbat. Hon ingav en ansökan till Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (nedan kallat INPS) om förtidspension i enlighet med artikel 16 i lagen. Livia Balestra var vid denna tidpunkt 54 år och 7 månader gammal och tillgodoräknades av INPS fem månadsavgifter motsvarande den tid som, när anställningsförhållandet upphörde, återstod fram till dess att hon fyllde 55 år och följaktligen var berättigad till ålderspension.

7 Livia Balestra har den 13 april 1993 väckt talan vid Pretura circondariale di Genova och yrkat att hon skall tillgodoräknas avgifter för hela den femårsperiod som framgår av artikel 16 i lagen. Hon har därvid gjort gällande att hon har diskriminerats på grund av kön i strid med artiklarna 3, 37 och 38 i den italienska konstitutionen.

8 Genom dom nr 404 av den 18 november 1993 i målet Miniati mot INSP(5) fastslog Corte Costituzionale att det system som följer av artikel 16 i lagen är förenligt med den italienska konstitutionen, eftersom det innebär en fullkomlig likabehandling av kvinnor och män med avseende på skillnaden i pensionsålder.

9 Livia Balestra har härefter gjort gällande att artikel 16 i lagen strider mot likabehandlingsprincipen i direktiv 76/207 och i direktiv 79/7.

Relevanta gemenskapsrättsliga bestämmelser

10 I artikel 119 första stycket fastslås principen om lika lön till kvinnor och män för lika arbete. Enligt andra stycket skall med lön förstås den gängse grund- eller minimilön samt alla övriga förmåner som arbetstagaren, direkt eller indirekt, får av arbetsgivaren på grund av anställningen.

11 Direktiv 76/207 innehåller bland annat följande bestämmelser:

"Artikel 1

1. Syftet med detta direktiv är att i medlemsstaterna realisera principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, däribland befordran, yrkesutbildning, arbetsvillkor och, enligt de villkor som nämns i punkt 2, social trygghet. Denna princip kallas härefter likabehandlingsprincipen.

2. För att säkerställa att likabehandlingsprincipen i sociala trygghetsfrågor kommer att successivt genomföras skall rådet på förslag från kommissionen anta bestämmelser som klart anger dess väsentliga innehåll, dess räckvidd och åtgärderna för dess tillämpning.

Artikel 2

1. I följande bestämmelser skall likabehandlingsprincipen innebära att det inte får förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus.

...

Artikel 5

1. Tillämpningen av likabehandlingsprincipen i fråga om arbetsvillkor, inklusive villkor för att ett anställningsförhållande skall upphöra, innebär att kvinnor och män skall vara garanterade samma villkor utan diskriminering på grund av kön.

..."

12 Direktiv 79/7 innehåller bland annat följande bestämmelser:

"Artikel 1

Avsikten med detta direktiv är att på området social trygghet och när det gäller andra inslag av socialt skydd enligt artikel 3 successivt genomföra principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet, härefter kallad 'likabehandlingsprincipen'.

Artikel 2

Detta direktiv skall gälla den förvärvsarbetande befolkningen, inklusive egna företagare, arbetstagare och egna företagare vars verksamhet avbryts av sjukdom, olycksfall eller ofrivillig arbetslöshet och personer som söker anställning samt pensionerade eller invalidiserade arbetstagare och egna företagare.

Artikel 3

1. Detta direktiv skall gälla

a) lagstadgade system som lämnar skydd vid

...

- ålderdom,

...

- arbetslöshet,

...

Artikel 4

1. Likabehandlingsprincipen innebär att det inte skall förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus, i synnerhet vad beträffar

- systemens räckvidd och villkoren för tillgång till dem,

- skyldigheten att betala avgifter och beräkningen av avgifterna,

- beräkningen av förmåner, bland annat tillägg avseende make/maka och familjemedlemmar samt de villkor som bestämmer varaktigheten och bibehållandet av rätten till bidrag.

...

Artikel 7

1. Detta direktiv skall inte hindra för medlemsstaterna att utesluta från dess tillämpningsområde

a) avgörandet av pensionsålder för att bevilja ålders- och avgångspension och de eventuella konsekvenserna härav för andra förmåner,

..."

Tolkningsfrågorna

13 Pretura circondariale di Genova har genom beslut av den 19 april 1995 begärt att domstolen skall meddela förhandsavgörande beträffande följande frågor:

"1) Strider fastställelsen av olika åldersgränser för manliga och kvinnliga arbetstagare för att få förtidspension enligt artikel 16 i lag nr 155/81, för anställningsförhållandets upphörande och för beräkningen av förmåner vid förtidspensionering mot de ovan nämnda direktiven (artiklarna 1, 2, 3, 4 och 5 i direktiv 79/7/EEG och artiklarna 1, 2 och 5 i direktiv 76/207/EEG)?

2) Strider den skillnad i behandling (vad beträffar det enskilda anställningsförhållandet och den sociala tryggheten) som följer av att det fastställs olika åldersgränser i en rättsordning - som den italienska - där åldersgränsen för yrkesverksamhet (den enda gräns som är relevant för förtidspension) är fastställd till 60 år både vad gäller män och kvinnor, mot de ovan nämnda bestämmelserna i EEG-direktiven?"

14 Dessa frågor är inte helt klart formulerade. Den första frågan förefaller att rent allmänt gälla likabehandlingsprincipens räckvidd i förhållande till uppsägning, tillträdet till förtidspension och reglerna om beräkning av förmåner. I den andra frågan upprepas i stor omfattning den första frågan vad avser tillträdet till förtidspension och beräkningen av förmåner, men på så sätt att frågan konkretiseras genom att den ställs mot bakgrund av en rättsordning som den italienska, enligt vilken både kvinnor och män har rätt att stanna kvar på arbetsmarknaden till dess att de fyller 60 år.

15 Jag skall emellertid i detta sammanhang framhålla att det framgår av målet att Livia Balestra inte har påstått att hon oberättigat har sagts upp. Däremot har hon yrkat att hon skall tillgodoräknas ytterligare pensionsavgifter så att hon kan erhålla en högre total pension. De ställda frågorna går således utanför ramarna för målet i den nationella domstolen.

16 Den nationella domstolen är i sitt beslut om att begära förhandsavgörande inne på att åldersgränsen i artikel 16 i lagen på 50 år för kvinnor och 55 år för män i praktiken leder till att kvinnor sägs upp när de fyller 50 år, medan män sägs upp först när de fyller 55 år. Även om detta skulle vara fallet, är det svårt att se att det skulle vara relevant för målet vid den nationella domstolen att få ett svar från EG-domstolen på frågan om en sådant rättsläge är förenligt med gemenskapsrätten. Av vad som har anförts framgår att Livia Balestra inte har påstått att hon oberättigat har sagts upp. Jag finner därför att domstolen inte bör ta ställning till denna fråga, vilken i förhållande till målet vid den nationella domstolen är rent hypotetisk.

Skulle domstolen mot bakgrund av sin rättspraxis, i enlighet med vilken det som utgångspunkt tillkommer den nationella domstolen att bedöma relevansen av de ställda frågorna, likväl vilja besvara denna fråga, kan det hänvisas till att domstolen i dom av den 26 februari 1986 i mål 152/84, Marshall (Rec. s. 723, punkt 38), har förklarat att artikel 5.1 om arbetsvillkor, inklusive villkor för att ett anställningsförhållande skall upphöra, i direktiv 76/207 skall tolkas så att allmänna villkor för att ett anställningsförhållande skall upphöra, som innebär att en kvinna sägs upp enbart(6) på den grunden att hon har uppnått eller överskridit den ålder som ger henne rätt till ålderspension från staten och som enligt nationell rätt är olika för män och kvinnor är förbjuden diskriminering på grund av kön enligt direktivet(7). Det strider således mot artikel 5.1 i direktiv 76/207 att fastställa en lagstadgad åldersgräns som är olika för män och kvinnor och som tvingar arbetstagaren att avgå när han eller hon har uppnått den fastställda åldersgränsen. Detta gäller även om avgången innebär att förtidspension beviljas(8). Om således systemet enligt artikel 16.1 i lagen leder till att kvinnor som är anställda i ett krisdrabbat företag generellt sägs upp när de har fyllt 50 år eller mer, medan män sägs upp först när de är 55 år eller däröver, är det fråga om diskriminering som strider mot direktiv 76/207. Detta gäller även om en sådan skillnad följer av de fastställda åldersgränserna för beviljande av ålderspension(9).

17 På motsvarande sätt är det enligt min mening svårt att se att det skulle vara relevant för målet vid den nationella domstolen att få ett svar på frågan om en åldersgräns på 50 år för kvinnor och 55 år för män för tillträde till förtidspension är förenlig med likabehandlingsprincipen. En sådan åldersgräns medför nämligen i vissa fall en diskriminering av manliga, inte av kvinnliga, arbetstagare och målet i den nationella domstolen har anhängiggjorts av en kvinnlig arbetstagare som påstår att det italienska systemet innebär att kvinnor diskrimineras. Domstolen bör därför inte heller besvara de ställda frågorna i denna del.

18 Det återstår att ta ställning till den fråga som är relevant för målet i den nationella domstolen. Det som den nationella domstolen i själva verket vill att domstolen skall ta ställning till är således om direktiv 76/207 och direktiv 79/7 skall tolkas så att de utgör hinder för ett nationellt system för förtidspension som innebär att manliga och kvinnliga arbetstagare, som är anställda i ett företag som har förklarats vara krisdrabbat, har rätt att tillgodoräkna sig pensionsavgifter i upp till fem år från tidpunkten för avgången och fram till den tidpunkt då de förvärvar rätt till ålderspension, vilken för kvinnor är 55 år och för män är 60 år.

Förfarandet vid domstolen

19 Den nationella domstolen har anfört att åldersgränsen på 55 år för kvinnor för tillgodoräknande av pensionsavgifter innebär att kvinnor över denna åldersgräns, vilka liksom män har rätt att arbeta fram till dess att de fyller 60 år, inte tillgodoräknas några avgifter. Enligt den nationella domstolen saknar dessutom undantagsbestämmelsen i artikel 7.1 i direktiv 79/7 betydelse i förevarande mål. Dels är förtidspensionering, som medför att anställningsförhållandet upphör i förtid, av betydelse för de arbetsvillkor som behandlas i direktiv 76/207, som inte innehåller en liknande undantagsbestämmelse. Dels rör förevarande mål inte bara diskriminering med avseende på åldern för förtidspensionering, utan också kriterierna för att fastställa de avgifter som tillgodoräknas arbetstagarna vid förtidspensionering.

20 INPS har anfört att ett rättsläge som innebär att kvinnor i åldersgruppen 50-55 år kan kräva att få tillgodoräkna sig fem års pensionsavgifter, oavsett deras faktiska ålder vid den tidpunkt då anställningsförhållandet upphör, medför en diskriminering av män, eftersom manliga arbetstagare bara kan erhålla tillgodoräknande i samma omfattning om de förtidspensioneras den dag de fyller 55 år. Systemet enligt artikel 16 i lagen medför att både män och kvinnor tillgodoräknas pensionsavgifter för perioden fram till dess att de uppnår den ålder vid vilken de uppnår rätt till ålderspension. Den påstådda diskrimineringen följer därför av den fördel som kvinnor har genom att de har rätt till ålderspension från det att de fyller 55 år. Vidare har INPS anfört att en eventuell diskriminering omfattas av undantagsbestämmelsen i artikel 7.1 a i direktiv 79/7. Slutligen rör det sig inte om förtidspensionering utan om pensionering när en kvinna som är 55 år eller äldre lämnar arbetsmarknaden.

21 Kommissionen har anfört att det rör sig om social trygghet - inte om lön som behandlas i artikel 119 i fördraget - och att direktiv 79/7 är den relevanta rättsakten om förtidspensioneringen är ett verkligt val. Detta direktiv omfattar förtidspension. Det system som följer av artikel 16 i lagen medför enligt kommissionens mening en diskriminering av kvinnliga arbetstagare. Efter det att kvinnan har fyllt 55 år har hon i motsats till mannen inte någon rätt att få tillgodoräkna sig pensionsavgifter. Under i övrigt lika villkor kommer den 55-årige manlige arbetstagare som väljer att ta ut förtidspension att få en högre pension utbetald än den 55-åriga kvinna som väljer att ta ut ålderspension. Kvinnan måste följaktligen arbeta fram till dess att hon fyller 60 år för att erhålla samma pension som den manlige arbetstagaren. Denna diskriminering omfattas enligt kommissionens mening inte av undantagsbestämmelsen i artikel 7.1 a i direktivet, eftersom den inte har ett objektivt och ovillkorligt samband med skillnaden i pensionsåldern. Den kvinnliga arbetstagaren skall därför enligt kommissionens mening på samma sätt som den manlige arbetstagaren ha rätt att tillgodoräkna sig upp till fem års pensionsavgifter under perioden från 55 till 60 år.

Bedömning

Vilken av gemenskapens rättsakter är den relevanta?

22 Inledningsvis skall det klaras ut vilka gemenskapsrättsliga bestämmelser som utgör grundvalen för ett svar på den ställda frågan, såsom denna har omformulerats ovan.

23 Enligt artikel 5.1 i direktiv 76/207 omfattar detta direktiv arbetsvillkor, inklusive villkor för att ett anställningsförhållande skall upphöra. Lön, som är ett väsentligt arbetsvillkor, omfattas emellertid inte av detta direktiv, eftersom lön, utöver att omfattas av artikel 119 i fördraget, särskilt behandlas i direktiv 75/117 av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män(10), där den nämnda bestämmelsen i fördraget preciseras. Domstolen har i sin rättspraxis tolkat begreppet "lön" så att det också omfattar förmåner som på grund av anställningsförhållandet utbetalas sedan detta har upphört, exempelvis i form av avgångsvederlag eller pension(11). Det är inte avgörande om förmånen är lagreglerad(12).

24 Direktiv 76/207 omfattar inte heller sociala trygghetsförmåner. Social trygghet, som är föremål för särskild behandling i artikel 1.2 i direktivet, regleras i direktiv 79/7. Vidare följer det av domstolens rättspraxis att sociala trygghetsförmåner som direkt regleras i lag och som det är obligatoriskt att tillämpa på allmänna kategorier av arbetstagare inte omfattas av artikel 119 i fördraget, eftersom sådana förmåner i mindre grad följer av anställningsförhållandet än av socialpolitiska överväganden(13). Det är följaktligen nödvändigt att göra ett val mellan dessa regeluppsättningar.

25 Vad rör förhållandet mellan artikel 119 i fördraget och direktiv 76/207 har domstolen i dom av den 16 februari 1982 i mål 19/81, Burton,(14) som gällde ett system med frivillig avgång, ansett det vara av betydelse om den föreliggande frågan avser själva avgångsvederlaget eller frågan om huruvida villkoren för tillträde till systemet - det vill säga åldersgränserna - innebär diskriminering.

26 På motsvarande sätt har domstolen beträffande avgränsningen mellan direktiv 76/207 och direktiv 79/7 i punkt 32 i den nämnda domen i målet Marshall(15) ansett det vara av betydelse om den föreliggande frågan avser frågan om tillträde till ett lagstadgat pensionssystem eller ett pensionssystem som är knutet till yrkesverksamhet, det vill säga villkoren för beviljande av ålders- eller avgångspension (direktiv 79/7), eller frågan om fastställelse av en åldersgräns för anställningsförhållandets upphörande (direktiv 76/207).

27 Enligt min mening kan det av denna rättspraxis utläsas att artikel 119 i fördraget är tillämplig på alla förmåner (i form av pengar eller in natura), inklusive pensioner och avgångsvederlag, som följer av anställningsförhållandet mellan arbetstagaren och arbetsgivaren, medan direktiv 79/7 omfattar förmåner (i form av pengar eller in natura) som ingår i allmänna lagreglerade system och som primärt har sitt ursprung i socialpolitiska överväganden. Direktiv 76/207 är enligt detta en uppsamlande rättsakt som bland annat omfattar andra anställningsvillkor och villkor för att ett anställningsförhållande skall upphöra än förmåner i form av pengar eller in natura, vare sig de följer av lag eller avtal.

28 Det kan mot denna bakgrund konstateras att direktiv 76/207 inte är relevant för denna del av den ställda frågan. Det skall härefter redas ut om en förmån, som den som anges i artikel 16 i lagen, mot bakgrund av nämnda rättspraxis skall klassificeras som lön eller som social trygghet.

29 Enligt vad som har framkommit i målet är avsikten med förmånen att främja möjligheterna att rekonstruera krisdrabbade företag. Systemet skall underlätta för ett krisdrabbat företag att göra sig av med överflödig och kostnadskrävande arbetskraft. Förmånen är således beroende av att mottagaren lämnar sin ställning i ett bestämt företag som har förklarats vara krisdrabbat. Det finns därför ett visst samband med ett konkret anställningsförhållande. När jag trots det är av den uppfattningen att ett system som det som följer av artikel 16.1 i lagen skall hänföras till social trygghet beror det på att systemet har gjorts till en integrerad del av det sociala trygghetssystemet.(16) Förmånen består i en tidigarelagd utbetalning av den lagstadgade allmänna ålderspensionen och förmånen kan därför svårligen skiljas från det allmänna sociala trygghetssystemet. Vidare inbetalas arbetsgivarens andel av de kostnader som tillgodoräknandet är förenat med som en avgift till statskassan.

30 Mot denna bakgrund är jag av den uppfattningen att frågan skall behandlas på grundval av direktiv 79/7.

Tillämpningsområdet för direktiv 79/7

31 Enligt artikel 3.1 i direktiv 79/7 omfattar detta direktiv lagstadgade system som lämnar skydd vid vissa bestämda uppräknade risker, inklusive ålderdom och arbetslöshet.

32 Enligt domstolens rättspraxis omfattar artikel 3.1 förmåner som helt eller delvis utgör ett lagstadgat system som lämnar skydd vid de uppräknade riskerna.(17) En förmån lämnar skydd vid en av de uppräknade riskerna när förmånen har ett direkt och faktiskt samband med skyddet vid den ifrågavarande risken.(18) Vad detta kriterium närmare består i har domstolen senast uttalat sig om i dom av den 11 juli 1996 i mål C-228/94, Atkins, som gällde en lokalt fastställd reseförmån i form av nedsatta avgifter för äldre och invalidiserade som nyttjade allmänna färdmedel. I punkt 16-19 i domen anges följande skäl för att en sådan förmån enligt domstolens mening inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 79/7:

"att en sådan förmån ... vilken består i nedsättning av avgifter för allmänna färdmedel som kan beviljas olika personkategorier, däribland personer som har uppnått den lagstadgade pensionsåldern, vissa unga eller handikappade samt varje annan personkategori som bestäms genom förordning, inte ger något omedelbart och faktiskt skydd vid någon av de risker som uppräknas i artikel 3.1 i direktiv 79/7.

Syftet med en sådan förmån är nämligen att underlätta tillgången till allmänna färdmedel för vissa personkategorier för vilka det är erkänt att de av olika skäl har ett tilltagande behov av att använda sig av allmänna färdmedel, samtidigt som de av samma skäl befinner sig i en ekonomiskt och materiellt bekymmersam situation.

Ålderdom och invaliditet, vilka förekommer bland de risker som uppräknas i artikel 3.1 a i direktiv 79/7, utgör således bara två av de kriterier som kan tillämpas för att bestämma de personkategorier som kan komma i åtnjutande av ett sådant system med nedsättning av avgifter för allmänna färdmedel.

Den omständigheten att mottagaren av en förmån faktiskt befinner sig i en av de situationer som avses i artikel 3.1 i direktiv 79/7 är inte tillräcklig för att förmånen som sådan skall omfattas av direktivets tillämpningsområde (se dom av den 16 juli 1992, Jackson och Cresswell, C-63/91 och C-64/91, Rec. s. I-4737, punkterna 18 och 19)."

33 Domstolen fäster således avgörande vikt vid det överordnade syftet med förmånen, vilket i det konkreta fallet var nedsatta avgifter vid nyttjandet av allmänna färdmedel. Det är inte i sig tillräckligt att de kriterier som har fastställts för tilldelningen av förmånen är de risker som räknas upp i artikel 3.1 a och att förmånen gynnar grupper som på grund av sådana risker har särskilda sociala behov. Domen kan direkt tolkas på så sätt att det skall göras en bedömning av den nationella lagstiftarens subjektiva avsikt, men en sådan tolkning av domen är inte ändamålsenlig. Det grundläggande kravet på ett direkt och faktiskt skydd är i sig det avgörande objektiva kriteriet, vilket synes framgå av punkterna 16 och 17 i domen.

34 Avgörandet i målet Atkins kan inte sägas ha bringat någon direkt klarhet i hur tillämpningsområdet för direktiv 79/7 skall avgränsas, utan har tvärtom inneburit att de nationella lagstiftarna har fått en viss frihet att genomföra system som gynnar de riskgrupper som omfattas av direktivet utan att iaktta den grundläggande likabehandlingsprincipen, så länge förmånen inte framstår som en del av det sociala trygghetssystemet, vilket i domen betraktades i snäv bemärkelse. Avgörandet kan således anses vara ett uttryck för att direktiv 79/7 endast omfattar förmåner som objektivt sett ingår i den sociala trygghetens kärna. För att omfattas av direktivets tillämpningsområde måste därför en förmån vara olösligt förenad med skyddet vid en av de risker som räknas upp i artikel 3.1 a i direktivet. Som ett exempel på en sådan förmån kan nämnas den befrielse från betalning av läkemedelskostnader som var i fråga i målet C-137/94, Richardson.(19) En sådan förmån är olösligt förenad med sjukdomsrisken, eftersom det inte är många som har lust eller möjlighet att förvärva receptbelagd medicin utan att vara sjuka. Svårare blir det om förmånen består i ett penningbelopp eller någon annan förmån och det inte, såsom i domen i målet Atkins, kan tillmätas avgörande betydelse att en av de risker som räknas upp i direktiv 79/7 utgör ett omedelbart lagstadgat tilldelningskriterium. I dessa fall måste det eftersträvas att utifrån förmånens objektiva egenskaper fastställa om den har ett direkt och faktiskt samband med skydd mot en av de risker som direktivet omfattar. Det är ett kriterium som kommer att visa sig vara särskilt svårt att tillämpa i praktiken.

35 Enligt rättspraxis innebär kravet i artikel 3.1 a på ett lagstadgat system att det skall finnas lagstöd för förmånen.(20) Själva finansieringen av förmånen tillmäts däremot inte någon betydelse. Direktiv 79/7 omfattar följaktligen såväl avgiftsfinansierade förmåner som förmåner vilka helt och hållet finansieras av allmänna medel.(21)

36 Systemet enligt artikel 16 i lagen infördes som sagt för att främja möjligheterna att rekonstruera krisdrabbade företag. För att locka arbetstagare som har uppnått en viss ålder att avgå med förtidspension tillgodoräknas dessa pensionsavgifter för perioden från det att de avgår fram till dess att de uppnår den ålder då de förvärvar rätt till ålderspension.

37 Det förhållandet att avsikten med detta system är att främja möjligheterna att rekonstruera krisdrabbade företag bör enligt min mening inte vara tillräckligt för att systemet skall falla utanför tillämpningsområdet för direktiv 79/7, även om domstolens resonemang i domen i målet Atkins kan tala i den riktningen. Denna subjektiva avsikt från lagstiftarens sida ändrar nämligen inte det förhållandet att man försöker nå detta mål med hjälp av en social förmån som skall tillförsäkra bestämda personkategorier, det vill säga kvinnor i åldern 50-54 år och män i åldern 55-59 år, en inkomst som gör det möjligt för dem att lämna arbetsmarknaden upp till fem år före det att de uppnår rätt till ålderspension. Ett sådant system med tillgodoräknande av pensionsavgifter medför i själva verket att den tidpunkt från vilken en arbetstagare uppnår rätt till ålderspension tidigareläggs med fem år, och att arbetstagaren med avseende på förmåner fortfarande anses arbeta fram till den tidpunkt då rätten till ålderspension normalt uppnås. Ålderspensionen tidigareläggs alltså med upp till fem år. Förmånen har därför avgörande likheter och samband med den allmänna ålderspensionen, vilken också har till syfte att säkerställa att personer som har uppnått en viss ålder kan lämna arbetsmarknaden och fortsätta att uppbära en viss inkomst.

38 Förmånen är villkorad av att mottagaren har uppnått en viss minimiålder. Det är inte tillräckligt att vederbörande är anställd i ett krisdrabbat företag, utan det krävs också att arbetstagaren tillhör en bestämd åldersgrupp. Förmånen utfaller när en viss händelse inträffar, nämligen då en arbetstagare lämnar arbetsmarknaden på grund av att vederbörande har uppnått en viss i lagen fastställd ålder. Enligt min mening utgör ålder därmed en grundläggande förutsättning för tilldelningen av förmånen.(22)

39 Mot denna bakgrund är jag av den uppfattningen att en förmån som den som följer av artikel 16 i lagen har ett direkt och faktiskt samband med ålderdomsrisken och därför skall anses omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 79/7.

Innebär artikel 16 i lagen att kvinnliga arbetstagare diskrimineras?

40 Som redan har påpekats är pensionsåldern i Italien 60 år för både män och kvinnor. I motsats till män har kvinnor rätt till ålderspension redan från det att de fyller 55 år. Enligt artikel 16 i lagen har kvinnor som är anställda i ett krisdrabbat företag rätt till förtidspension från det att de fyller 50 år, medan män får en motsvarande rätt först när de fyller 55 år. Såväl manliga som kvinnliga arbetstagare har rätt att tillgodoräkna sig upp till fem års pensionsavgifter motsvarande perioden från det att de avgår fram till dess att de uppnår den ålder då de uppnår rätt till ålderspension.

41 Det är uppenbart - men ovidkommande för målet i den nationella domstolen - att ett sådant system medför diskriminering av manliga arbetstagare, eftersom dessa först fem år efter kvinnorna får rätt att avgå med förtidspension. Systemet kan emellertid också ge upphov till diskriminering av kvinnor. Under i övrigt lika omständigheter får en kvinnlig arbetstagare som går i pension när hon är 55 år en lägre pension än den manliga arbetstagare som väljer att ta ut förtidspension när han är 55 år. Den manlige arbetstagaren kommer nämligen att höja sin pension med fem års avgifter och därmed erhålla en högre pension, trots att han inte har inbetalat ett större antal avgifter än den kvinnliga arbetstagaren. Uttryckt på ett annat sätt tvingas kvinnan, på grund av att hon inte som mannen har rätt att gå i förtidspension, arbeta och inbetala pensionsavgifter fram till dess att hon fyller 60 år för att uppnå samma ålderspension som mannen. Enligt min mening medför således systemet diskriminering av kvinnor, vilket behandlas i artikel 4.1 i direktiv 79/7.

Omfattas diskrimineringen av artikel 7.1 a i direktiv 79/7?

42 Enligt artikel 7.1 a utgör direktiv 79/7 inte hinder för att medlemsstaterna från direktivets tillämpningsområde kan undanta avgörandet av pensionsålder för att bevilja ålders- och avgångspension och de eventuella konsekvenserna härav för andra förmåner. I egenskap av ett undantag från en grundläggande princip skall artikel 7.1 a tolkas restriktivt.(23)

43 Enligt domstolens rättspraxis omfattar detta undantag bara särbehandling som objektivt sett är nödvändig för att säkerställa att den ekonomiska jämvikten i pensionssystemet inte äventyras eller, vad gäller andra förmånssystem, för att säkerställa dels att den finansiella balansen i hela det sociala trygghetssystemet inte rubbas, dels att kongruensen mellan systemet för avgångspensioner och ett system för andra förmåner bevaras.(24) Vidare framgår det av domstolens rättspraxis att det, för att det skall anses att den ekonomiska jämvikten har rubbats, inte är tillräckligt att medlemsstaternas samlade ekonomiska börda ökar om diskrimineringen upphör. Medlemsstaterna kan nämligen fritt bestämma de sociala förmånernas karaktär och omfattning när de fastställer sin socialpolitik, så länge de iakttar principen om likabehandling av kvinnor och män.(25)

44 En sådan förmån som den som följer av artikel 16 i lagen betalas ut i samband med att mottagaren lämnar arbetsmarknaden och baseras på den pension som har intjänats inom ramen för det allmänna systemet för ålderspension. Genom att tidpunkten för tilldelning av ålderspension tidigareläggs och genom att pensionsavgifter tillgodoräknas för perioden fram till den tidpunkt då arbetstagaren normalt förvärvar rätt till ålderspension, betraktas arbetstagaren i pensionshänseende som om vederbörande hade uppnått pensionsåldern.

45 Mot denna bakgrund ligger det nära till hands att betrakta ett sådant system för förtidspensionering som det som följer av artikel 16 i lagen som en ålders- och avgångspension. Det skall emellertid beaktas att det är fråga om en särskild förmån, vars utbetalning är tidsmässigt förskjuten i förhållande till den tidpunkt då det förvärvas rätt till allmän ålderspension. Det skall därför undersökas om diskrimineringen objektivt sett är nödvändig för att säkerställa kongruens mellan förtidspensionen och den allmänna ålderspensionen.

46 Som har påpekats finansierar företagen 50 procent av kostnaderna för tillgodoräknandet av avgifterna. En utvidgning av den period under vilken kvinnor tillgodoräknas avgifter skulle öka de samlade pensionsutgifterna och därmed den samlade kostnadsbördan för det allmänna samtidigt som den skulle påverka företagens avgiftsbörda. Enligt min mening är detta dock inte tillräckligt för att styrka att det skulle rubba den ekonomiska jämvikten i pensionssystemet, om diskrimineringen undanröjdes genom att även kvinnor i åldern 55-59 år tillgodoräknas upp till fem års pensionsavgifter.

47 Vad beträffar frågan om kongruensen mellan det allmänna systemet för ålderspension och systemet för förtidspension finns det särskilt anledning att nämna domstolens avgörande i målet Graham(26), som gällde en invaliditetspension till personer under pensionsåldern, vilken utbetalades med samma belopp som full avgångspension från staten. För personer över pensionsåldern, som var 60 år för kvinnor och 65 år för män, nedsattes förmånen till det belopp som ålderspensionen rent faktiskt utgjorde, det vill säga utan hänsyn till inbetalda avgifter.

Domstolen förklarade i punkt 14 att invaliditetsförmånerna skulle ersätta förvärvsinkomsten och att det därför inte fanns något som hindrade att en medlemsstat bestämde att dessa förmåner inte längre skulle utbetalas utan avlösas av en avgångspension vid den tidpunkt då mottagaren under alla omständigheter skulle ha slutat att arbeta på grund av att vederbörande uppnådde pensionsåldern.

I punkt 15-18 tillade domstolen att det motsatta resultatet skulle begränsa medlemsstaternas rätt att fastställa olika pensionsålder för män och kvinnor och dessutom medföra dels att medlemsstaten inte skulle kunna bevilja invalida män under pensionsåldern en högre förmån än den avgångspension som de är berättigade till, om den inte beviljade kvinnor över pensionsåldern en högre avgångspension än de faktiskt är berättigade till, dels att kvinnor mellan 60 och 65 år - alltså över pensionsåldern - skulle erhålla en högre avgångspension om de blev arbetsoförmögna före pensionsåldern än om detta inte var fallet. Domstolen, som mot denna bakgrund fann att artikel 7.1 a var tillämplig, fäste således vikt vid om förmånerna objektivt sett var avsedda att avlösa varandra och om diskrimineringens upphörande skulle ge upphov till en annan form av diskriminering.

48 En sådan förmån som den som säkerställs i artikel 16 i lagen har ett objektivt samband med åldersgränsen för beviljandet av ålderspension. För både män och kvinnor gäller att de kan avgå med förtidspension från och med fem år före den tidpunkt då de uppnår den ålder som ger dem rätt till ålderspension och att de tillgodoräknas pensionsavgifter för perioden från det att de avgår och fram till dess att de uppnår denna ålder.

49 Uttrycket "förtidspension" utvisar att det är fråga om en förmån som utbetalas före den tidpunkt då mottagaren pensioneras och därmed börjar uppbära ålderspension. Förmånen skall således säkerställa en inkomst för den person som lämnar arbetsmarknaden innan vederbörande har uppnått rätt till ålderspension. Det finns ett klart samband mellan åldersgränsen för tilldelning av ålderspension och för tilldelning av förtidspension enligt artikel 16 i lagen. Det skall dock undersökas om det med nödvändighet leder till att kvinnor som har rätt att arbeta till dess att de fyller 60 år kan nekas att få tillgodoräkna sig pensionsavgifter för hela eller en del av den period som ligger efter den tidpunkt då de fyller 55 år och därmed förvärvar rätt till ålderspension.

50 Sambandet mellan förtidspension och ålderspension medför att en kvinna över 55 år inte kan avgå med förtidspension utan är hänvisad till att motta ålderspension. Mot den bakgrunden förefaller det inte konsekvent att en kvinnlig arbetstagare som avgår när hon är 54 år skulle kunna kräva att få tillgodoräkna sig fem års pensionsavgifter och därmed uppnå en högre pension än den kvinnliga arbetstagare som avgår när hon är 55 år. Enligt min mening finns det följaktligen på denna punkt likheter med den nämnda domen i målet Graham.

51 Vidare skulle enligt min mening den rättsliga ställning som Livia Balestra önskar ge upphov till diskriminering av manliga arbetstagare. Om Livia Balestras anspråk tillgodosågs, skulle den manlige arbetstagare som avgår med förtidspension när han är 58 år enligt det italienska systemet kunna tillgodoräkna sig två års pensionsavgifter, medan den kvinnliga arbetstagare som likaledes avgår två år före den tidpunkt då hon förvärvar rätt till ålderspension - alltså när hon är 53 år - skulle kunna tillgodoräkna sig fem års avgifter.

52 Mot denna bakgrund är det min uppfattning att den diskriminering av kvinnor med avseende på tillgodoräknande av avgifter som följer av ett sådant system som det i artikel 16 i lagen är en nödvändig följd av att kvinnor förvärvar rätt till ålderspension när de fyller 55 år, medan män får en sådan rätt först när de fyller 60 år, och att diskrimineringen därför omfattas av undantagsbestämmelsen i artikel 7.1 a i direktiv 79/7. I systemet säkerställs att den arbetstagare, oavsett om det är en man eller kvinna, som avgår med förtidspension tillgodoräknas pensionsavgifter i en omfattning som i pensionshänseende ger vederbörande ställning av att ha avgått vid den tidpunkt då denne förvärvar rätt till ålderspension.

Förslag till avgörande

53 Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen skall besvara de frågor som Pretura circondariale di Genova har ställt på följande sätt:

Artikel 1.1 i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor, och artiklarna 3.1 a och 7.1 a i rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet, skall tolkas så att de inte hindrar ett nationellt system för förtidspension som innebär att manliga och kvinnliga arbetstagare, som är anställda i ett företag som har förklarats vara krisdrabbat, har rätt att tillgodoräkna sig pensionsavgifter i upp till fem år från den tidpunkt då de avgår fram till dess att de uppnår den ålder som ger rätt till ålderspension, vilken för män är 60 år och för kvinnor är 55 år.

(1) - EGT L 39, s. 40.

(2) - EGT L 6, 1979, s. 24.

(3) - Se Giust. Civ. 1989, s. 1983.

(4) - GURI nr 114 av den 27 april 1981.

(5) - Se Giust. Civ. 1994, s. 8.

(6) - Min kursivering.

(7) - Se vidare dom av den 30 mars 1993 i mål C-328/91, Thomas (Rec. 1993, s. I-1247, punkt 17), dom av den 26 februari 1986 i mål 262/84, Beets-Proper (Rec. 1986, s. 773, punkt 40) och dom av den 26 februari 1986 i mål 151/84, Roberts (Rec. 1986, s. 703, punkt 37).

(8) - Se härvid den i fotnot 7 nämnda domen i målet Roberts, punkt 32.

(9) - Se den nämnda domen i målet Marshall, punkterna 36 och 37.

(10) - EGT L 45, s. 19.

(11) - Se dom av den 17 maj 1990 i mål C-262/88, Barber (Rec. 1990, s. I-1889, punkterna 13 och 28), dom av den 28 september 1994 i mål C-7/93, Beune (Rec. 1994, s. I-4471, punkt 24) och dessutom dom av den 16 februari 1982 i mål 19/81, Burton (Rec. 1982, s. 555, punkt 8 jämförd med punkt 12).

(12) - Se exempelvis den i fotnot 11 nämnda domen i målet Barber, punkt 16.

(13) - Detta fastslog domstolen redan i dom av den 25 maj 1971 i mål 80/70, Defrenne (Rec. 1971, s. 445, punkt 8).

(14) - Nämnt i fotnot 11, punkt 8.

(15) - Se vidare de i fotnot 7 nämnda domarna i målen Beets-Proper och Roberts, punkt 34 respektive punkt 30.

(16) - Se dessutom dom av den 17 februari 1993 i mål C-173/91, kommissionen mot Belgien (Rec. 1993, s. I-673, punkt 20).

(17) - Se dom av den 24 juni 1986, Drake (150/85, Rec. 1986, s. 1995, punkt 21).

(18) - Se dom av den 4 februari 1992 i mål C-243/90, Smithson (Rec. 1992, s. I-467, punkt 14), dom av den 16 juli 1992 i förenade målen C-63/91 och C-64/91, Jackson och Cresswell (Rec. 1992, s. I-4737, punkt 15), dom av den 19 oktober 1995 i mål C-137/94, Richardson (REG. 1995, s. I-3407, punkt 9) och dom av den 11 juli 1996 i mål C-228/94, Atkins (REG 1996, s. I-3633, punkt 11).

(19) - Se den i fotnot 18 nämnda domen i målet Richardson.

(20) - Se den i fotnot 18 nämnda domen i målet Richardson, punkt 11, och den nämnda domen i målet Atkins, punkt 13.

(21) - Se den i fotnot 18 nämnda domen i målet Richardson, som gällde ett system med befrielse från betalning av läkemedelskostnader som finansierades av allmänna medel, och dom av den 7 juli 1992 i mål C-9/91, Equal Opportunities Commission (Rec. 1992, s. I-4297), som gällde ett avgiftsfinansierat system för ålderspension.

(22) - Se punkt 24 i den i fotnot 17 nämnda domen i målet Drake, som gällde en invaliditetsförmån som utbetalades till den person som skötte en invalid. Domstolen fastslog att en sådan förmån omfattas av direktiv 79/7.

(23) - Se den i fotnot 7 nämnda domen i målet Thomas, punkt 8.

(24) - Se den i fotnot 21 nämnda domen i målet Equal Opportunities Commission, punkt 18, den i fotnot 7 nämnda domen i målet Thomas, punkt 12, dom av den 11 augusti 1995 i mål C-92/94, Graham (REG. 1995, s. I-2521, punkt 12) och den i fotnot 18 nämnda domen i målet Richardson, punkt 19.

(25) - Se dom av den 24 februari 1994 i mål C-343/92, Roks m.fl. (Rec. 1994, s. I-571, punkterna 28, 29 och 37), och den i fotnot 18 nämnda domen i målet Richardson, punkt 24.

(26) - Se den i fotnot 24 nämnda domen i målet Graham.