Förslag till avgörande av generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer föredraget den 25 november 1999. - Brottmål mot Giovanni Carra m.fl. - Begäran om förhandsavgörande: Pretore di Firenze - Italien. - Dominerande ställning - Offentliga företag - Arbetsförmedling - Lagstadgat monopol. - Mål C-258/98.



Rättsfallssamling 2000 s. I-04217



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1 Pretore di Firenze (Italien) begär klargöranden rörande tolkningen av domstolens dom av den 11 december 1997 i det andra målet Job Centre (nedan kallad domen i målet Job Centre II),(1) samt om konsekvenserna av de principer som fastställs där för den nationella rättsordningen.

Den nationella domstolen undrar närmare bestämt om enskilda inför domstol kan åberopa förbuden i artiklarna 86 och 90 i EG-fördraget (nu artikel 82 EG och artikel 86 EG), med påföljd att de nationella domstolarna skall avstå från att tillämpa nationella bestämmelser som står i strid med dessa samt om vissa nationella bestämmelser skapar en situation som är oförenlig med en samlad läsning av artiklarna 86 och 90 i EG-fördraget.

II - Bakgrund

2 Giovanni Carra, Alessandra Colombo och Barbara Gianassi står åtalade för brott mot artikel 110 i strafflagen och artiklarna 1, 11 och 27 i lag nr 264 av den 29 april 1949 (nedan kallad lag nr 264/49),(2) för att tillsammans ha bedrivit arbetsförmedlingsverksamhet i vinstsyfte, de två förstnämnda åtminstone sedan december 1993 och den sistnämnda sedan april 1994. De bestämmelser som de skall ha överträtt förbehåller de offentliga arbetsförmedlingarna ensamrätt att bedriva arbetsförmedlingsverksamhet.

3 Vid den muntliga förhandlingen har de åtalade begärt att de skall frias, eftersom de straffrättsliga påföljder som föreskrivs i de ovannämnda bestämmelserna inte kan tillämpas till följd av domstolens dom i målet Job Centre II.

III - Tillämplig nationell lagstiftning

4 Den italienska arbetsmarknaden omfattas av en ordning med obligatorisk arbetsförmedling, som bedrivs av offentliga arbetsförmedlingar. Denna ordning regleras i lag nr 264/49. Dess artikel 11.1 har följande lydelse:

"All förmedling mellan utbud av och efterfrågan på avlönat arbete, även om den bedrivs utan ersättning, är förbjuden i den mån verksamheten har anförtrotts åt offentliga arbetsförmedlingar."

5 All förmedling mellan utbud av och efterfrågan på avlönat arbete som sker i strid med dessa bestämmelser, liksom anställning av arbetstagare som sker utan att arbetsförmedlingen anlitas, är enligt samma lag belagd med straffrättsliga eller administrativa påföljder. Dessutom kan domstolarna, efter klagomål från arbetsförmedlingen - vilket skall framställas inom en frist på ett år från anställningstillfället - och på begäran av åklagarmyndigheten, ogiltigförklara anställningsavtal som har ingåtts i strid med reglerna.

6 Artikel 1 första stycket 1 och 2 i lag nr 1369 av den 23 oktober 1960,(3) förbjuder genom följande formulering förmedling i anställningsförhållanden:

"Företagsledare får inte överlåta utförandet av rena arbetsprestationer åt en arbetstagare som är anställd och avlönad av entreprenören eller av förmedlaren, inte ens som entreprenad eller underentreprenad eller på annat sätt, samt inte heller till kooperativa bolag, oaktat arten av det arbete eller den tjänst som prestationerna avser.

Företagsledare får inte heller åt förmedlare, oberoende av om de är anställda, tredje man eller bolag, även om det är fråga om kooperativa bolag, överlåta arbete som skall utföras på ackord av en arbetstagare som är anställd och avlönad av sådana förmedlare."

7 Enligt artikel 2 i samma lag är överträdelser av detta förbud belagda med böter, vilket inte påverkar tillämpningen av de straffrättsliga påföljder som föreskrivs för överträdelser av lag nr 264/49.

Lag nr 196 av den 24 juni 1997 (nedan kallad lag nr 196/97),(4) om främjande av sysselsättningen föreskriver att endast företag som är inskrivna i det register som inrättats hos arbetsmarknads- och socialministeriet och som har ett tillstånd som har utfärdats av detta ministerium får tillhandahålla tillfälligt anställd personal.

8 Lagdekret nr 469 av den 23 december 1997 (nedan kallat dekret nr 469/97),(5) om regionernas och de lokala myndigheternas funktioner och uppgifter avseende arbetsmarknaden, trädde i kraft den 9 januari 1998. I artikel 10.2 i detta dekret föreskrivs att förmedling mellan utbud av och efterfrågan på arbetskraft med tillstånd från arbetsmarknads- och socialministeriet kan bedrivas av företag eller koncerner, av kooperativa företag med ett kapital på minst 200 miljoner ITL samt av icke rörelsedrivande organ som har ett kapital på minst 200 miljoner ITL. Enligt artikelns punkt 13 skall de som har tillstånd att utöva förmedling mellan efterfrågan på och utbud av arbetskraft inte omfattas av bestämmelserna i lag nr 264/49 i dess ändrade och uppdaterade lydelse.

IV - Tolkningsfrågorna

9 Genom beslut av den 20 juni 1998 har Pretore di Firenze beslutat att vilandeförklara målet samt att med stöd av artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) ställa följande två tolkningsfrågor till domstolen:

"1) Har reglerna i artiklarna 86 och 90 i fördraget, såsom de tolkats i Europeiska gemenskapernas domstols dom av den 11 december 1997, direkt effekt i den mening att de ålägger medlemsstaterna att inte införa några allmänna och absoluta förbud mot förmedling mellan utbud på och efterfrågan av arbetskraft och att de följaktligen ålägger de nationella domstolarna att anse all privat arbetsförmedling vara laglig i straffrättsligt hänseende, vilket i sin tur leder till att de påföljder som föreskrivs i den interna rättsordningen inte skall tillämpas?

2) Skall artiklarna 86 och 90 i fördraget tolkas så, att ett system av den typ som följer av de lagändringar som genomförts genom lag nr 196 av den 24 juni 1997 och lagdekret nr 469 av den 23 december 1997 utgör missbruk av dominerande ställning?"

V - Parternas synpunkter

10 Den italienska regeringen har gjort gällande att ingen av de två tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning i sak eftersom de uppenbarligen saknar relevans.

Beträffande den första frågan har den italienska regeringen framhållit att den interna lagstiftningen, till följd av domen i målet Job Centre II, ändrades genom dekret nr 469/97, som upphävde det dittills gällande absoluta förbudet. De straffrättsliga påföljder som föreskrivs i lag nr 264/49 är inte längre tillämpliga på personer som, i likhet med de tilltalade i tvisten vid den nationella domstolen, har utövat förmedlingsverksamhet innan dekretet trädde i kraft.

Den andra tolkningsfrågan kan enligt den italienska regeringen inte tas upp till prövning i sak, eftersom den avser de interna bestämmelsernas förenlighet med gemenskapsrätten. Dessutom är dessa bestämmelser inte tillämpliga på de omständigheter som är föremål för prövning på grund av retroaktivitetsprincipen.

11 Den brittiska regeringen har för sin del anmärkt att det följer av domstolens fasta rättspraxis att artikel 90.1, jämförd med artikel 86, skapar rättigheter som enskilda kan åberopa vid de nationella domstolarna. Den nationella domstolen är således skyldig att pröva om de villkor som domstolen slog fast i domen i målet Job Centre II är uppfyllda samt att, om så är fallet, avstå från att tillämpa de berörda straffrättsliga bestämmelserna.

Den brittiska regeringen har inte yttrat sig över den andra tolkningsfrågan.

12 Kommissionen har slutligen påpekat att de tre villkoren i domen i målet Job Centre II är kumulativa. Den har även framhållit att artiklarna 90.1 och 86 har direkt effekt och att gemenskapsrättens företräde medför att straffrättsliga bestämmelser som står i strid med dessa blir otillämpliga. I fråga om den andra tolkningsfrågan har kommissionen anmärkt att artiklarna 90.1 och 86 skall tolkas så, att deras direkta effekt inte automatiskt innebär att all privat arbetsförmedlingsverksamhet är lagenlig. Dessutom anser kommissionen att domstolen, då uppgifter om den period då de tilltalade bedrivit verksamhet saknas, skall förklara att frågan inte kan tas upp till prövning i sak.

VI - Den första tolkningsfrågan

13 Genom den första frågan vill Pretore di Firenze inledningsvis få klarhet i huruvida artiklarna 90 och 86 i EG-fördraget, tolkade mot bakgrund av ovannämnda dom, har direkt effekt.

14 Det följer av domstolens fasta rättspraxis att förbudet i artikel 86 i fördraget har direkt effekt även inom ramen för tillämpningen av artikel 90 och skapar rättigheter för enskilda, vilka de nationella domstolarna skall skydda.(6)

Denna slutsats framgår underförstått av en rad andra domar.(7)

15 Den fråga som Corte d'appello di Milano ställde genom sin tredje tolkningsfråga i målet Job Centre II sammanfaller väsentligen med den som prövas i förevarande mål.(8)

Generaladvokaten Elmer gav i sitt den 15 maj 1997 föredragna förslag till avgörande uttryck för samma åsikt som den som har anförts ovan. I punkt 59 framhöll han särskilt:

"Den nationella domstolen vill slutligen veta om artikel 90.1 i fördraget, jämförd med artikel 86, har direkt effekt. Denna fråga skall besvaras jakande. Det framgår nämligen av domstolens rättspraxis att enskilda kan åberopa de nämnda bestämmelserna vid de nationella domstolarna, som följaktligen är skyldiga att underlåta att tillämpa alla nationella åtgärder som är oförenliga med dessa."

Att domstolen i sin dom inte uttryckligen behandlade frågan om möjligheten att direkt åberopa det berörda förbudet, berodde troligen på att den ansåg att ett jakande svar klart framgick av domskälen i övrigt och av dess egen rättspraxis.(9)

16 Den första delen av Pretore di Firenzes första fråga bör kort sagt besvaras så, att det förbud som följer av artikel 90.1 jämförd med artikel 86 har direkt effekt på så vis att den skapar rättigheter för enskilda, vilka de nationella domstolarna skall skydda.

17 Vidare, och fortfarande avseende samma fråga, vill Pretore di Firenze få klarhet i om denna direkta effekt innebär att den nationella domstolen måste anse all privat arbetsförmedling vara laglig, vilket i sin tur leder till att de straffrättsliga påföljder för denna verksamhet som föreskrivs i den interna rättsordningen inte skall tillämpas.

18 Även svaret på denna dubbla fråga står att finna i domstolens rättspraxis.

19 Det bör i detta avseende erinras om att ett företag som åtnjuter ett lagstadgat monopol intar en dominerande ställning i den mening som avses i artikel 86 i EG-fördraget,(10) och att den medlemsstats territorium som omfattas av detta monopol kan utgöra en väsentlig del av den gemensamma marknaden, i den mening som avses i samma bestämmelse.(11)

20 Det bör även påpekas att artikel 86 i EG-fördraget inte förbjuder en dominerande ställning som sådan, utan ett missbruk av densamma. Det som således inom ramen för artikel 90.1 är oförenligt med den gemensamma marknaden är inte den dominerande ställning som följer av utövandet av en ensamrätt, utan det förhållandet att ett företag som har beviljats en sådan rätt till följd av gällande lagstiftning tvingas att missbruka denna dominerande ställning.(12)

21 Beträffande den verksamhet som är aktuell i förevarande mål, det vill säga förmedling mellan utbud av och efterfrågan på arbetskraft, har domstolen förklarat att den omständigheten att de offentliga arbetsförmedlingarna tvingas överträda bestämmelserna i artikel 86 innebär ett åsidosättande av artikel 90.1, vilket särskilt är fallet när följande tre villkor är uppfyllda:

- de offentliga arbetsförmedlingarna uppenbarligen inte kan tillgodose efterfrågan på arbetsmarknaden avseende all slags verksamhet,

- det är omöjligt för privata bolag att faktiskt bedriva arbetsförmedling på grund av bibehållandet av lagbestämmelser som förbjuder denna verksamhet vid äventyr av straffrättsliga och administrativa påföljder,

- den ifrågavarande arbetsförmedlingen kan komma att utsträckas till att omfatta andra medlemsstaters medborgare och territorier.(13)

22 Som således framgår av domen i målet Job Centre II, står det inte alltid i strid med gemenskapsrätten att, genom bestämmelser som vid äventyr av straffrättsliga eller administrativa påföljder förbjuder privata företag att bedriva arbetsförmedlingsverksamhet, ge vissa offentliga organ ensamrätt att bedriva sådan verksamhet. Det strider dock mot gemenskapsrätten om detta sker i en situation där de offentliga arbetsförmedlingarna uppenbarligen inte kan tillgodose efterfrågan på arbetsmarknaden avseende all slags verksamhet. Dessutom skall den ifrågavarande arbetsförmedlingen, för att gemenskapsrätten skall aktualiseras, eventuellt kunna komma att utsträckas till att omfatta andra medlemsstaters medborgare och territorier.

De tre villkor som domstolen har angivit i sin dom i målet Job Centre II är således uppenbarligen kumulativa. De återger de erforderliga villkoren "missbruk av dominerande ställning", "tillerkännande av ensamrätt" respektive "inverkan på handeln mellan medlemsstaterna".

23 Om, såsom det förefaller, det italienska systemet som förbehåller de offentliga arbetsförmedlingarna verksamheten, vars förenlighet med den gemensamma marknaden den nationella domstolen skall pröva, åtföljs av eventuella straffrättsliga eller administrativa påföljder, skall denna domstol även bedöma om de arbetsförmedlingar som åtnjuter det lagstadgade monopolet kan tillgodose efterfrågan på arbetsmarknaden avseende all slags verksamhet och om den berörda arbetsförmedlingsverksamheten kan komma att utsträckas till att omfatta andra medlemsstaters medborgare eller territorier.

24 Under förutsättning att dessa villkor är uppfyllda vill Pretore di Firenze ha klarhet i vilka följder gemenskapsrättens företräde har för den nationella rätten.

25 Det är tillräckligt att erinra om att domstolen i domen av den 13 juli 1972 i målet kommissionen mot Italien(14) fastslog att gemenskapsrätten innebär "att det är förbjudet för de behöriga nationella myndigheterna att tillämpa en nationell föreskrift som förklarats oförenlig med fördraget och att de, i förekommande fall, är skyldiga att vidta varje åtgärd för att underlätta det fulla förverkligandet av gemenskapsrätten".

Följderna av gemenskapsrättens företräde kom till särskilt klart och entydigt uttryck i domen av den 9 mars 1978 i målet Simmenthal.(15) Domstolen klargjorde där att "[e]n nationell domstol, som inom ramen för sin behörighet skall tillämpa gemenskapsrättsbestämmelserna, är skyldig att säkerställa att dessa regler ges full verkan genom att med stöd av sin egen behörighet, om det behövs, underlåta att tillämpa varje motstridande - även senare - bestämmelse i nationell lagstiftning, utan att domstolen behöver begära eller avvakta ett föregående undanröjande av en sådan bestämmelse genom lagstiftning eller något annat konstitutionellt förfarande".

26 I den del som är relevant här förutsätter gemenskapsrättens företräde med andra ord att den nationella domstolen, om den konstaterar att de tre villkor som anges i domen i målet Job Centre II är uppfyllda, avstår från att tillämpa varje nationell bestämmelse, av vilket slag det vara må, som står i strid med denna.

27 Den italienska regeringen förordar ånyo att domstolen skall förklara att denna fråga inte kan tas upp till prövning i sak, eftersom de straffrättsliga påföljder som föreskrivs i lag nr 264/49 enligt denna regerings uppfattning inte är tillämpliga på personer som, i likhet med de tilltalade i målet vid den nationella domstolen, har bedrivit arbetsförmedlingsverksamhet innan dekret nr 469/97 trädde i kraft. För min del anser jag inte att handlingarna i målet innehåller sådana uppgifter att dekret nr 469/97 entydigt kan tolkas så att det har den straffbefriande effekt som det tillskrivs av den italienska regeringen. Under dessa omständigheter ankommer det på den nationella domstolen att pröva detta påföljdssystems giltighet och räckvidd inom den nationella rätten.

28 Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen skall besvara den första tolkningsfråga som ställts av Pretore di Firenze så, att det förbud som följer av artiklarna 90.1 och 86 i EG-fördraget skall tolkas på så sätt att de skapar rättigheter för enskilda, vilka de nationella domstolarna skall skydda. Av detta följer att den nationella domstolen kan vara skyldig att avstå från att tillämpa nationella bestämmelser som står i strid med detta förbud.

Dessutom åsidosätter en medlemsstat artikel 90.1 när den skapar en situation i vilken de offentliga arbetsförmedlingarna tvingas överträda bestämmelserna i artikel 86. Detta är särskilt fallet när de tre ovannämnda villkoren är uppfyllda: uppenbar oförmåga att tillgodose efterfrågan, förbud mot privat arbetsförmedlingsverksamhet och en eventuell utvidgning till andra medlemsstaters medborgare och territorier.

VII - Den andra tolkningsfrågan

29 Genom sin andra fråga vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artiklarna 86 och 90 i EG-fördraget utgör hinder för ett sådant system som det som har införts genom lag nr 196/97 och dekret nr 469/97.

30 Pretore di Firenze har inte preciserat vilka konkreta aspekter av 1997 års system som skulle föranleda ett företag, som har anförtrotts ensamrätt, att missbruka sin dominerande ställning. Den har heller inte uppgivit skälet till att den anser att prövningen av systemets förenlighet med gemenskapsrätten är relevant för lösningen av tvisten vid den nationella domstolen, som uppkom innan det nationella systemet antogs.

31 Under dessa omständigheter bör domstolen förklara att den andra tolkningsfrågan inte kan tas upp till prövning i sak, eftersom den nationella domstolen inte med tillräcklig precision har klargjort i vilket rättsligt sammanhang den begärda tolkningen skall ingå,(16) och det inte heller har visats att svaret uppfyller ett objektivt behov för att lösa tvisten vid den nationella domstolen.(17)

32 Eftersom svaret på den andra tolkningsfrågan, under alla omständigheter, inte förefaller kunna skilja sig från det svar jag föreslår på den första föredrar jag emellertid att hänvisa till detta.(18) När jag gör detta tänker jag särskilt på tolkningsfrågans faktiska lydelse, den abstrakta karaktär som måste prägla svaret, liksom den presumtion, som domstolen erkänner, för att tolkningsfrågor som ställs av de nationella domstolarna är relevanta.(19)

33 Sådana nationella bestämmelser som de som införts genom lag nr 196/97 och genom dekret nr 469/97 strider således mot det förbud som följer av artiklarna 90.1 och 86 i fördraget när de tre ovannämnda villkoren är uppfyllda: uppenbar oförmåga att tillgodose efterfrågan, förbud mot privat arbetsförmedlingsverksamhet och en eventuell utvidgning till andra medlemsstaters medborgare och territorier. Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera om dessa tre villkor verkligen är uppfyllda.

VIII - Förslag till avgörande

34 Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen skall besvara de tolkningsfrågor som ställts av Pretore circondariale di Firenze på följande sätt:

1) Det förbud som följer av artiklarna 90.1 i EG-fördraget (nu artikel 86.1 EG) och 86 i EG-fördraget (nu artikel 82 EG) skall tolkas så, att det skapar rättigheter för enskilda, vilka de nationella domstolarna skall skydda. Av detta följer att den nationella domstolen kan vara skyldig att avstå från att tillämpa nationella bestämmelser som står i strid med detta förbud.

2) En medlemsstat åsidosätter artikel 90.1 i fördraget när den skapar en situation i vilken de offentliga arbetsförmedlingarna tvingas överträda bestämmelserna i artikel 86 i fördraget. Detta är särskilt fallet när följande villkor är uppfyllda:

- de offentliga arbetsförmedlingarna uppenbarligen inte kan tillgodose efterfrågan på arbetsmarknaden avseende all slags verksamhet,

- det är omöjligt för privata bolag att faktiskt bedriva arbetsförmedling på grund av bibehållandet av lagbestämmelser som förbjuder denna verksamhet vid äventyr av straffrättsliga och administrativa påföljder,

- den ifrågavarande arbetsförmedlingen kan komma att utsträckas till att omfatta andra medlemsstaters medborgare och territorier.

(1) - Mål C-55/96 (REG 1997, s. I-7119).

(2) - Tillägg till GURI nr 125 av den 1 juni 1949.

(3) - GURI nr 289 av den 25 november 1960.

(4) - Tillägg till GURI nr 136 av den 4 juli 1997.

(5) - GURI nr 5 av den 8 januari 1997.

(6) - Dom av den 30 april 1974 i mål 155/73, Sacchi (REG 1974, s. 409; svensk specialutgåva, volym 2, s. 269), punkt 18, om ett nationellt monopol på sändning av tv-reklam, och av den 10 december 1991 i mål C-179/90, Merci convenzionali Porto di Genova (REG 1991, s. I-5889; svensk specialutgåva, volym 11, s. 507), punkt 23, och av den 17 juli 1997 i mål C-242/95, GT-Link (REG 1997, s. I-4449), punkt 57, av den 16 september 1999 i mål C-22/98, Becu (REG 1999, s. I-5665), punkt 21, om hamnarbete inom ramen för ett monopolsystem.

(7) - Se, till exempel, dom av den 12 februari 1998 i mål C-163/96, Raso m.fl. (REG 1998, s. I-533), av den 18 juni 1991 i mål C-260/89, ERT (REG 1991, s. I-2925; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-209), och av den 19 maj 1993 i mål C-320/91, Corbeau (REG 1993, s. I-2533; svensk specialutgåva, volym 14), där det medgavs att en tilltalad i ett straffrättsligt förfarande till sitt försvar kunde åberopa att artiklarna 86 och 90 om nationella monopol var tillämpliga på områdena hamnarbete, radio och television respektive posttjänster.

(8) - Den nationella domstolens tredje tolkningsfråga hade följande lydelse: "Om nämnda italienska lagstiftning som förbjuder arbetsförmedling strider mot de gemenskapsrättsliga principer som nämns i föregående fråga, skall då den berörda medlemsstatens dömande myndigheter och förvaltning anses skyldiga att direkt tillämpa dessa principer och tillåta att myndigheter och företag - offentliga eller privata - bedriver verksamhet bestående i förmedling av utbud och efterfrågan på arbete och tillfälligt tillhandahållande av arbetskraft, under förutsättning att verksamheten bedrivs i enlighet med bestämmelserna i arbets- och sociallagstiftningen samt är underkastad sådan kontroll som föreskrivs i lagen?"

(9) - Så förefaller Corte d'appello ha uppfattat saken i sitt beslut av den 11 mars 1998, genom vilket den som överinstans behandlade ansökan från Job Centre coop. arl. om godkännande av dess stiftelseurkund avseende en verksamhet - arbetsförmedling - som var förbjuden enligt italiensk rätt. Även om domstolen begränsade sig till att konstatera att sökanden hade återkallat sin talan, så påpekade den italienska domstolen dock att "Europeiska gemenskapernas domstol har i sin dom av den 11 december 1997 i förevarande mål förklarat att dessa förbud, på grund av att de är absoluta, står i strid med gemenskapsrätten. Eftersom denna har företräde, förfaller de skäl som har anförts av [den nationella domstolen] till grund för dess beslut. Denna uppfattning delas även av allmänna åklagaren, som har yrkat att talan skall bifallas".

(10) - Se till exempel dom av den 3 oktober 1985 i mål 311/84, CBEM (REG 1985, s. 3261), punkt 16, och - i fråga om arbetsförmedlingsverksamhet - av den 23 april 1991 i mål C-41/90, Höfner och Elser (REG 1991, s. I-1979; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-135), punkt 28.

(11) - Se dom av den 9 november 1983 i mål 322/81, Michelin mot kommissionen (REG 1983, s. 3461; svensk specialutgåva, volym 7, s. 351), punkt 28, och domen i det ovannämnda målet Höfner och Elser, punkt 28.

(12) - Se bland annat domarna i de ovannämnda målen CBEM, punkt 17, Höfner och Elser, punkt 29, Corbeau, punkt 11 och Job Centre, punkt 31, samt dom av den 5 oktober 1994 i mål C-323/93, Centre d$insémination de la Crespelle (REG 1994, s. I-5077; svensk specialutgåva, volym 16), punkt 18.

(13) - Se domen i målet Job Centre II och, i tillämpliga delar, domen i målet Höfner och Elser.

(14) - Mål 48/71 (REG 1972, s. 529), punkt 7.

(15) - Mål 106/77 (REG 1978, s. 629; svensk specialutgåva, volym 4, s. 75). Se, avseende en liknande formulering av senare datum, dom av den 5 mars 1998 i mål C-347/96, Solred (REG 1998, s. I-937), punkt 30.

(16) - Dom av den 12 juli 1979 i mål 244/78, Union laitière normande (REG 1979, s. 2663), punkt 5, och av den 10 mars 1981 i de förenade målen 36/80 och 71/80, Irish Creamery Milk Suppliers Association (REG 1981, s. 735; svensk specialutgåva, volym 6, s. 29), punkt 6.

(17) - Se, till exempel, dom av den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia (REG 1981, s. 3045; svensk specialutgåva, volym 6, s. 243), punkt 17, av den 12 juni 1986 i de förenade målen 98/85, 162/85 och 258/85, Bertini m.fl. (REG 1986, s. 1885), punkt 6, och av den 17 maj 1994 i mål C-18/93, Corsica Ferries (REG 1994, s. I-1783; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-113), punkt 14.

(18) - Kommissionens representant har vid förhandlingen hävdat att de principer som slås fast i domen i målet Job Centre II inte kan tillämpas på 1997 års bestämmelser, eftersom det genom dessa införs ett "konkurrenssystem". Om så är fallet - och det ankommer inte på domstolen att avkunna ett första, allmänt och hypotetiskt, avgörande - så kommer den nationella domstolen att komma till slutsatsen att villkoret avseende förbudet för enskilda att bedriva arbetsförmedlingsverksamhet i alla händelser inte är uppfyllt.

(19) - Dom av den 7 september 1999 i mål C-355/97, Beck m.fl. (REG 1999, s. I-4977), punkt 22.