Förstainstansrättens dom (tredje avdelningen) av den 19 mars 2003. - CMA CGM m.fl. mot Europeiska kommissionen. - Konkurrens - Avtal mellan medlemmar i en linjekonferens och fristående rederier - Avgifter och tilläggsavgifter - Rättslig grund - Förordning (EEG) nr 4056/86 - Förordning (EEG) nr 1017/68 - Relevant marknad - Bevis för att det skett en överträdelse - Preskription - Bötesbelopp. - Mål T-213/00.



Rättsfallssamling 2003 s. II-00913



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Institutionernas rättsakter - Val av rättslig grund - Angivande av flera rättsliga grunder - Vissa av de rättsliga grunderna är olämpliga - Saknar betydelse att skadliga verkningar uppkommit för den som rättsakten är riktad till

2. Konkurrens - Sjötransporter - Förordning nr 4056/86 - Horisontella avtal om fastställande av priser vilka ingåtts av medlemmarna i en linjekonferens och fristående rederier - Förbud - Gruppundantag för sådana avtal mellan medlemmarna i en linjekonferens är inte tillämpligt

(Artikel 81.1 a EG; rådets förordningar nr 1017/68, artikel 2 a, och nr 4056/86, artikel 3)

3. Konkurrens - Administrativt förfarande - Iakttagande av rätten till försvar - Meddelande om anmärkningar - Erforderligt innehåll

(Rådets förordningar nr 17, artikel 19.1, nr 1017/68, artikel 26.1, och nr 4056/86, artikel 23.1)

4. Konkurrens - Administrativt förfarande - Iakttagande av rätten till försvar - Rätt för berörda parter att få yttra sig när deras egna argument beaktas - Föreligger inte

5. Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Inverkan på konkurrensen - Avtal mellan rederier enligt vilket rabatter på avgifter och tilläggsavgifter förbjuds - Konkurrensbegränsande syfte och märkbar begränsning - Konkurrensbegränsande syfte och faktisk tillämpning av avtalet - Saknar relevans

(Artikel 81.1 a EG; rådets förordning nr 1017/68, artikel 2 a)

6. Talan om ogiltigförklaring - Rättsakter mot vilka talan kan väckas - Begrepp - Rättsakter som kan påverka en viss rättslig situation - Talan som väckts mot en rättsakts motivering - Kan inte prövas

(Artikel 230 EG)

7. Konkurrens - Administrativt förfarande - Beslut genom vilket en överträdelse fastställs - Skyldighet att avgränsa den ifrågavarande marknaden - Räckvidd

(Artikel 81 EG)

8. Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Avtal mellan företag - Inverkan på handeln mellan medlemsstater - Kriterier - Obetydlig inverkan på marknaden - Avtalet inte förbjudet

(Artikel 81.1 EG)

9. Konkurrens - Transporter - Konkurrensbegränsande samverkan - Förbud - Undantag - Kumulativa villkor för beviljande - Påverkan på skyldigheten att avgränsa de ifrågavarande marknaderna

(Artikel 81.3 EG; rådets förordning nr 1017/68, artikel 5)

10. Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier som anges i de riktlinjer som fastställts av kommissionen - Tillämpning på överträdelserna av konkurrensreglerna inom transportområdet

(EKSG-fördraget, artikel 65.5; rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, nr 1017/68, artikel 22.2 och nr 4056/86, artikel 19.2)

11. Konkurrens - Böter - Belopp - Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning - Domstolsprövning - Full prövningsrätt - Verkan

(Artikel 229 EG; rådets förordningar nr 17, artikel 17, nr 1017/68, artikel 24, och nr 4056/86, artikel 21)

12. Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställande - Beräkningsmetod som fastställs i riktlinjerna som fastställts av kommissionen - Kommissionens beslut att följa riktlinjerna i ett visst fall - Följder - Skyldighet att motivera varje överträdelse

(EKSG-fördraget, artikel 65.5; rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

13. Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier - Frågan hur länge överträdelserna pågått - Avtal som godtagits på grund av sitt konkurrensbegränsande syfte oberoende av dess verkningar - Beaktande av förekomsten av ett avtal utan att ta hänsyn till att det inte tillämpats

(Rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, nr 1017/68, artikel 22.2, och nr 4056/86, artikel 19.2)

14. Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier - Överträdelsernas allvarliga karaktär - Förmildrande omständigheter - Avtalet har inte tillämpats - Beaktande av denna förmildrande omständighet vid prövningen av överträdelsens allvarlighet - Tillåtlighet

(EKSG-fördraget, artikel 65.5; rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, nr 1017/68, artikel 22.2, och nr 4056/86, artikel 19.2)

15. Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier - Företaget har samarbetat under det administrativa förfarandet - Begrepp

(Rådets förordning nr 17, artikel 11.4 och 11.5)

16. Konkurrens - Administrativt förfarande - Kommissionens skyldigheter - Iakttagande av en skälig tidsfrist

(Rådets förordningar nr 17, nr 1017/68 och nr 4056/86)

17. Konkurrens - Administrativt förfarande - Preskriptionstider i fråga om böter - Tillämpning av endast förordning nr 2988/74 - Övervägandena avseende iakttagande av en skälig tidsfrist kan inte tillämpas

(Rådets förordning nr 2988/74, artiklarna 2.1 och 3)

18. Konkurrens - Böter - Åläggande av böter - Nödvändigt att överträdelsen medför en fördel för företaget - Föreligger inte

(EKSG-fördraget, artikel 65.5; rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

19. Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier - Det berörda företagets finansiella situation - Beaktande - Skyldighet - Föreligger inte

(Rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, nr 1017/68, artikel 22.2, och nr 4056/86, artikel 19.2)

20. Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier - Överträdelsernas allvarliga karaktär - Förmildrande omständigheter - Skyldighet för kommissionen att följa sin tidigare beslutspraxis - Föreligger inte

(Rådets förordning nr 17, artikel 15)

21. Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställande - Fördelning av det totala beloppet mellan olika företagsgrupper som upprättats på grundval av verksamhetens omfattning i de berörda sektorerna för de företag som deltagit i överträdelsen - Tillåtlighet - Villkor

(Rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, nr 1017/68, artikel 22.2, och nr 4056/86, artikel 19.2)

22. Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier - Överträdelsens allvar - Bedömning med utgångspunkt från det berörda företagets totala omsättning - Tillåtlighet - Beaktande av vilken roll varje företag har haft

(Rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, nr 1017/68, artikel 22.2, och nr 4056/86, artikel 19.2)

23. Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställande - Kriterier - Överträdelsens allvar - Bedömning mot bakgrund av den faktiska ekonomiska situationen vid tidpunkten för överträdelsen

(Artikel 81.1 EG; rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, nr 1017/68, artikel 22.2, och nr 4056/86, artikel 19.2)

24. Konkurrens - Administrativt förfarande - Preskriptionstider i fråga om förfaranden - Avbrott - Begäran om upplysningar - Villkor - Begäran om upplysningar - Nödvändigt samband mellan de upplysningar som begärs och den överträdelse som påtalats

(Rådets förordningar nr 17, artikel 11.1, nr 1017/68, artikel 19, nr 2988/74, artiklarna 1.1 b och 2.1 a och 2.3, och nr 4056/86, artikel 16)

Sammanfattning

1. Om kommissionen har fattat ett beslut enligt vilket en överträdelse av konkurrensreglerna fastställs och de som har begått överträdelsen åläggs böter med stöd av flera rättsliga grunder, kan ett eventuellt felaktigt angivande av någon av dessa rättsliga grunder, då de berörda ekonomiska aktörerna inte bestrider en av de angivna grunderna, endast rättfärdiga att nämnda beslut ogiltigförklaras om det eventuella felet har fått negativa följder för de berörda aktörerna.

( se punkt 85 )

2. Ett avtal som ingåtts mellan medlemmarna i en linjekonferens och fristående rederier skall anses vara ett horisontellt avtal om gemensamt fastställande av priser. Horisontella samordnade förfaranden som gäller fastställande av priser, förutom att de är uttryckligen förbjudna enligt artikel 81.1 a EG och artikel 2 a i förordning nr 1017/68 om tillämpning av konkurrensregler på transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar, utgör uppenbara överträdelser av de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna. Så är även fallet inom ramen för förordning nr 4056/86 om fastställande av tillämpningsföreskrifter för artiklarna [81 EG] och [82 EG] i fördraget avseende sjötransporter, eftersom ett sådant avtal om fastställande av priser, på grund av att det har ingåtts mellan medlemmarna i en linjekonferens och fristående rederier, inverkar menligt på den faktiska konkurrensen från rederier utanför linjekonferenser, medan det enligt ordalydelsen i åttonde skälet i förordning nr 4056/86 huvudsakligen är förekomsten av en faktisk konkurrens från icke-konferensansluten linjetrafik som rättfärdigar det gruppundantag som föreskrivs i artikel 3 i nämnda förordning.

( se punkterna 100 och 210 )

3. Det meddelande om anmärkningar som kommissionen skall översända enligt konkurrensreglerna skall innehålla en redogörelse för anmärkningarna som, även om den är kortfattad, är så klar att de som berörs av meddelandet verkligen kan få kännedom om vilka beteenden kommissionen klandrar dem för. Det är nämligen endast under denna förutsättning som meddelandet om anmärkningar kan fylla den funktion som avses i gemenskapsförordningarna, och som består i att tillhandahålla samtliga de uppgifter som företagen och företagssammanslutningarna behöver för att på ett ändamålsenligt sätt kunna försvara sig innan kommissionen fattar ett slutligt beslut. Detta krav iakttas om parterna inte anklagas för andra överträdelser i beslutet än dem som nämns i redogörelsen för anmärkningarna och om det i beslutet endast tas hänsyn till faktiska omständigheter som parterna har haft tillfälle att yttra sig över.

( se punkt 109 )

4. Omständigheten att kommissionen har beaktat ett argument som framförts av ett företag under ett administrativt förfarande som avslutats genom att kommissionen fattat ett beslut som går företaget emot, utan att företaget kunnat framföra synpunkter vad avser detta beaktande innan det slutliga beslutet antogs, kan inte i sig utgöra ett åsidosättande av rätten till försvar.

( se punkt 113 )

5. Ett avtal avseende reguljära sjötransporttjänster för containerfrakter mellan Nordeuropa och Fjärran Östern mellan medlemmarna i en linjekonferens och fristående rederier som innehåller ett förbud för de berörda företagen att lämna rabatter till sina kunder på offentliggjorda avgifter och tilläggsavgifter, har till syfte att, genom att indirekt fastställa priser, begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 81.1 a EG eller artikel 2 a i förordning nr 1017/68 om tillämpning av konkurrensregler på transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar, eftersom nämnda företag på grund av detta avtal ömsesidigt avstått från friheten att kunna lämna rabatter på de offentliggjorda tarifferna.

Den omständigheten att nämnda avtal inte förbjuder de berörda företagen att individuellt ändra tariffen för tilläggen eller frakterna kan inte medföra att konkurrensbegränsningen i fråga inte skall anses vara märkbar, eftersom avtalsparterna stod för mer än 90 procent av all trafik på linjerna i fråga och eftersom medlemmarna i linjekonferensen tillämpar en enhetlig tariff. Det är nämligen klarlagt att avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga kan utgöra en väsentlig del av den totala transportkostnaden.

Detta konkurrensbegränsande syfte och den omständigheten att begränsningen är märkbar innebär att kommissionen inte behöver bevisa parternas avsikt att begränsa konkurrensen eller avtalets konkurrensbegränsande verkningar.

( se punkterna 175, 177-179 och 183 )

6. Oavsett vilka skäl som anförts i en rättsakt som går någon emot, är det endast den bindande delen i beslutet som har rättsverkningar och som följaktligen kan gå någon emot. Bedömningarna i skälen i det ifrågasatta beslutet kan inte som sådana bli föremål för en talan om ogiltigförklaring, såvida de inte såsom skäl i en rättsakt som går någon emot utgör ett nödvändigt stöd för den bindande delen i beslutet.

( se punkt 186 )

7. Vid tillämpningen av artikel 81 EG är det för att avgöra om ett avtal, ett beslut av en företagssammanslutning eller samordnat förfarande kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den gemensamma marknaden som den relevanta marknaden i förekommande fall skall definieras. Kommissionen är följaktligen skyldig att avgränsa marknaden i ett beslut enligt artikel 81 EG endast när det utan en sådan avgränsning inte är möjligt att avgöra huruvida avtalet, beslutet av en företagssammanslutning eller det samordnade förfarandet i fråga kan påverka handeln mellan medlemsstater och har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden.

( se punkt 206 )

8. Ett avtal omfattas inte av förbudet i artikel 81.1 EG då det endast obetydligt hindrar eller påverkar konkurrensen mellan medlemsstaterna.

( se punkt 207 )

9. Det är endast för att avgöra om ett avtal kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den gemensamma marknaden som den relevanta marknaden i förekommande fall skall definieras.

Däremot är det inte nödvändigt att göra en exakt avgränsning av alla marknaderna i fråga för att fastställa om ett avtal uppfyller de fyra villkor för beviljande av individuellt undantag som anges i artikel 81.3 EG och artikel 5 i förordning nr 1017/68 om tillämpning av konkurrensregler på transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar. För att kontrollera att det fjärde villkoret som föreskrivs i artikel 81.3 b EG och artikel 5 b i nämnda förordning är uppfyllt förutsätts visserligen att kommissionen undersöker huruvida avtalet i fråga enligt de tillämpliga bestämmelserna kan leda till att konkurrensen begränsas för en betydande del av produkterna i fråga eller transportmarknaden i fråga. Det skall emellertid erinras om att de fyra villkoren för att bevilja undantag enligt fast rättspraxis är kumulativa, och det är således tillräckligt att ett av villkoren inte är uppfyllt för att en begäran om undantag skall avslås.

Eftersom kommissionen har konstaterat att de tre första villkoren för beviljande av ett individuellt undantag inte är uppfyllda och att det inte är nödvändigt att uttala sig om det fjärde villkoret, konstaterar förstainstansrätten följaktligen att den i förevarande fall inte är skyldig att först göra en definition av alla marknaderna i fråga för att kontrollera om avtalet i fråga kan omfattas av ett individuellt undantag. För att fastställa om de tre första villkoren är uppfyllda skall det beaktas vilka konkurrensfördelar som avtalet medför, inte särskilt för den relevanta marknaden utan för varje marknad på vilken avtalet i fråga kan ha gynnsamma verkningar. Det framgår således såväl av artikel 81.3 EG som av artikel 5 i förordning nr 1017/68 att det är möjligt att göra undantag för bland annat avtal som bidrar till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande utan att det krävs ett särskilt samband med den relevanta marknaden.

( se punkterna 225-227 )

10. Även om kommissionens meddelande om riktlinjerna för beräkning av de bötesbelopp som åläggs med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget formellt sett endast avser de bötesbelopp som åläggs med stöd av dessa båda artiklar, skall det på grund av ordalydelsen i de relevanta bestämmelserna i förordningarna nr 4056/86 om fastställande av tillämpningsföreskrifter för artiklarna [81 EG] och [82 EG] i fördraget avseende sjötransporter och nr 1017/68 om tillämpning av konkurrensregler på transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar medges att kommissionen kan grunda sig analogt på riktlinjerna för att beräkna bötesbeloppen inom ramen för en tillämpning av förordningarna nr 4056/86 och nr 1017/68.

( se punkt 242 )

11. Vid fastställandet av varje bötesbelopp för överträdelser av konkurrensreglerna förfogar kommissionen över ett utrymme för skönsmässig bedömning och kan av den anledningen inte anses skyldig att tillämpa en exakt matematisk formel. Enligt artikel 17 i förordning nr 17, artikel 24 i förordning nr 1017/68 om tillämpning av konkurrensregler på transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar och artikel 21 i förordning nr 4056/86 om fastställande av tillämpningsföreskrifter för artiklarna [81 EG] och [82 EG] i fördraget avseende sjötransporter, har förstainstansrätten emellertid en obegränsad behörighet i den mening som avses i artikel 229 EG avseende en talan som väckts mot beslut genom vilka kommissionen ålägger böter och kan, följaktligen, upphäva, sätta ned eller höja det ålagda bötesbeloppet.

( se punkt 252 )

12. När kommissionen beslutar att tillämpa den metod som anges i riktlinjerna för att fastställa det bötesbelopp som skall åläggas de ekonomiska aktörer som har överträtt konkurrensbestämmelserna, är den, mot bakgrund av vad den förband sig att göra då metoden offentliggjordes, skyldig att följa den, förutom om den särskilt anger de skäl som i förekommande fall rättfärdigar att inte följa dem i ett visst avseende.

( se punkt 271 )

13. Eftersom kommissionen inte bevisat ett avtals följder och inte heller var skyldig att göra detta, eftersom avtalet i fråga hade ett konkurrensbegränsande syfte, är inte den omständigheten att avtalet i fråga hade eller inte hade trätt i kraft relevant för beräkningen av överträdelsens varaktighet. För att beräkna varaktigheten av en överträdelse som har ett konkurrensbegränsande syfte, skall det nämligen endast fastställas hur länge detta avtal har funnits, det vill säga hur lång tid som förflutit mellan datumet då det ingicks och datumet då det upphörde.

( se punkt 280 )

14. Det saknar betydelse att den omständigheten att ett konkurrensbegränsande avtal inte tillämpats vid fastställandet av bötesbeloppet inte särskilt beaktades i den del av beslutet som avser undersökningen av förmildrande omständigheter, utan i stället i det skede då överträdelsens allvar undersöktes, eftersom det förhållandet att omständigheten beaktades då bötesbeloppet fastställdes i alla händelser fick till följd att grundbeloppet för böterna sattes ned i enlighet med vad som föreskrivs i punkt 3 första stycket andra strecksatsen i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget.

( se punkt 293 )

15. Inom ramen för ett administrativt förfarande för tillämpning av konkurrensreglerna vid kommissionen rättfärdigar inte ett samarbete vid utredningen som inte går utöver vad som följer av företagens skyldigheter enligt artikel 11.4 och 11.5 i förordning nr 17 en nedsättning av bötesbeloppet, vilket föreskrivs i kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden.

Då ett företag bestrider de faktiska omständigheter på vilka kommissionen grundar sina anmärkningar bidrar det inte heller till att underlätta kommissionens uppgift att fastställa och beivra överträdelser av konkurrensreglerna.

( se punkterna 303 och 304 )

16. Att kommissionen skall handla inom rimlig tid då den fattar beslut efter administrativa förfaranden inom området för konkurrenspolitiken är en allmän gemenskapsrättslig princip som sammanhänger med principen om god förvaltning. Kommissionen kan således inte uppskjuta sitt ställningstagande på obestämd tid och den är skyldig att fatta ett beslut eller att, för det fall en sådan begärts, utfärda en administrativ skrivelse inom rimlig tid.

För att bedöma huruvida förfarandet tog rimlig tid i anspråk skall hänsyn tas till de särskilda omständigheterna i varje ärende och i synnerhet till sådana faktorer som sammanhanget, parternas uppträdande under förfarandet, ärendets betydelse för de olika berörda företagen samt dess komplexitet.

( se punkterna 317-318 )

17. Även om överskridande av en rimlig tidsfrist, särskilt då det medför att de berörda parternas rätt till försvar åsidosätts, rättfärdigar ogiltigförklaring av ett beslut i vilket det fastställs att konkurrensreglerna överträtts, är så inte fallet då det bötesbelopp som åläggs enligt detta beslut har bestritts, eftersom kommissionens befogenhet att ålägga böter regleras i förordning nr 2988/74 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler. Genom denna förordning inrättades nämligen heltäckande bestämmelser i vilka det i detalj fastställs inom vilka frister kommissionen har rätt att ålägga företag som är föremål för förfaranden med tillämpning av de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna böter, utan att gå emot det grundläggande kravet på rättssäkerhet. I artikel 2.3 i förordningen föreskrivs att preskriptionstiden under alla omständigheter utlöper efter tio år när preskriptionstiden avbrutits enligt artikel 2.1 i denna förordning. Detta innebär att kommissionen inte under obestämd tid kan dröja med att fatta sitt beslut om böter, eftersom den då riskerar att preskriptionstiden löper ut. Mot bakgrund av dessa bestämmelser kan inte något övervägande som avser kommissionens skyldighet att utöva sin befogenhet att ålägga böter inom rimlig tid godtas.

( se punkterna 321 och 324 )

18. Även om det ålagda bötesbeloppet för överträdelse av konkurrensreglerna skall stå i proportion till varaktigheten av överträdelsen och övriga faktorer som kan vara relevanta vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen varit, däribland den vinst som det berörda företaget kunnat göra genom sitt förfarande, kan inte den omständigheten att överträdelsen inte medfört någon vinst för ett företag hindra att böter åläggs, eftersom böterna annars skulle förlora sin avskräckande verkan.

Av detta följer att kommissionen inte är skyldig att styrka att överträdelsen har medfört en otillåten fördel för de berörda företagen eller att i förekommande fall beakta att överträdelsen inte medförde någon vinst, vilket den inte heller förbundit sig att göra i meddelande om riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget.

( se punkterna 340-343 )

19. På konkurrensområdet kan kommissionen under vissa omständigheter anse att det inte skall åläggas några böter eller att bötesbeloppet skall sättas ned på grund av ekonomiska svårigheter hos företaget i fråga.

Den är emellertid inte skyldig att beakta att ett företag har ett ekonomiskt underskott då den fastställer bötesbeloppet, eftersom godtagandet av en sådan skyldighet skulle medföra att de företag som var sämst anpassade till marknadsvillkoren gavs en oberättigad konkurrensfördel.

( se punkterna 351 och 352 )

20. På konkurrensområdet innebär inte den omständigheten att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis har ansett att vissa omständigheter utgör förmildrande omständigheter vid fastställandet av bötesbeloppets storlek att kommissionen är skyldig att göra samma bedömning i ett senare beslut.

( se punkt 353 )

21. När det gäller fastställandet av det bötesbelopp som de olika företag som deltagit i samma överträdelse av konkurrensreglerna skall åläggas, har kommissionen rätt att först fastställa det totala bötesbeloppet som skall åläggas och därefter fördela detta mellan de berörda företagen genom att dela upp dem i grupper på grundval av deras verksamhet på det berörda området. Gränsvärdena för de olika grupperna skall emellertid fastställas enhetligt och vara objektivt motiverade i enlighet med likabehandlingsprincipen, och fastställandet skall vara tillräckligt motiverat.

Denna metod medför visserligen att det inte tas hänsyn till storleksskillnader mellan företag i en och samma grupp men gör det möjligt att uppnå det syfte som består i att de stora företagen skall åläggas strängare sanktionsåtgärder.

( se punkterna 384, 385, 416 och 437 )

22. Beträffande fastställandet av de bötesbelopp som skall åläggas de olika företag som deltagit i samma överträdelse, är den metod som består i att fastställa överträdelsens allvar genom en justering, i förhållande till de ifrågavarande företagens storlek, av ett grundbelopp som fastställts på grundval av överträdelsens art förenlig med de bestämmelser som är tillämpliga på sanktionsåtgärderna, vilka anges i artikel 15.2 i förordning nr 17 och i de motsvarande bestämmelserna i förordningarna nr 1017/68 om tillämpning av konkurrensregler på transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar och förordning nr 4056/86 om fastställande av tillämpningsföreskrifter för artiklarna [81 EG] och [82 EG] i fördraget avseende sjötransporter.

För att fastställa överträdelsens allvar kan kommissionen även beakta andra roller som varje företag eventuellt kan ha haft, exempelvis ledande företag och efterföljare.

( se punkterna 398-403 )

23. På konkurrensområdet skall bedömningen av en överträdelses allvar göras med hänsyn till det verkliga ekonomiska läget då överträdelsen begicks. För att bedöma varje företags storlek och ekonomiska styrka samt omfattningen av den överträdelse som vart och ett av dem begått, vilket utgör relevanta omständigheter för att bedöma allvaret av den överträdelse som begåtts av vart och ett av företagen, skall kommissionen hänvisa till omsättningen för vart och ett av de ifrågavarande företagen under den period då överträdelsen begicks.

( se punkt 460 )

24. I artikel 1.1 b i förordning (EEG) nr 2988/74 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler, uppställs principen om en femårig preskriptionstid, med hänsyn till vilken det preskriptionsavbrott som avses i artikel 2 i nämnda förordning utgör ett undantag som skall tolkas restriktivt.

Det framgår emellertid av artikel 2.1 a första stycket att det för att kommissionens skriftliga begäran om upplysningar, som uttryckligen nämns i denna bestämmelse som exempel på åtgärder som avbryter preskriptionen, skall avbryta preskriptionen i den mening som avses i nämnda förordning krävs att begäran har till "syfte att få till stånd en förundersökning eller ett förfarande beträffande en överträdelse".

I enlighet med artikel 11 i förordning nr 17 och, vad beträffar området för transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar och sjötransporter, artikel 19 i förordning nr 1017/68 och artikel 16 i förordning nr 4056/86, skall begärda upplysningar enligt första punkten i dessa bestämmelser vara "nödvändiga". Begärda upplysningar är "nödvändiga" i den mening som avses i artikel 11.1 i förordning nr 17 och i de ovannämnda artiklarna 19 och 16 med samma lydelse, om de med fog kan anses ha ett samband med den presumerade överträdelsen.

Av ovannämnda överväganden framgår att en begäran om upplysningar, för att med giltig verkan avbryta den femåriga preskriptionstid som föreskrivs i artikel 1.1 b i förordning nr 2988/74, skall vara nödvändig för att få till stånd en förundersökning eller ett förfarande beträffande en överträdelse.

Även om den omständigheten att begäran om upplysningar översänds kan avbryta preskriptionen i fråga om böter, då begäran har till syfte att göra det möjligt för kommissionen att iaktta sina skyldigheter under den fas då bötesbeloppet fastställs, kan det inte tillåtas att kommissionen exempelvis översänder begäran om upplysningar vars enda syfte är att på ett konstlat sätt förlänga preskriptionstiden i syfte att bevara sin befogenhet att ålägga böter. En begäran om upplysningar som endast har detta syfte är nämligen inte nödvändig för att få till stånd ett förfarande beträffande en överträdelse. Att tillerkänna kommissionen en befogenhet att avbryta preskriptionen genom att flera gånger översända begäran om upplysningar, utan att det är nödvändigt för att få till stånd ett förfarande beträffande en överträdelse, skulle innebära att den tilläts att systematiskt förlänga preskriptionstiden upp till den längsta preskriptionstid om tio år som föreskrivs i artikel 2.3 i förordning nr 2988/74, vilket skulle förta den ändamålsenliga verkan av den femåriga preskriptionstid som föreskrivs i artikel 1.1 i nämnda förordning genom att den omvandlades till en tioårig preskriptionstid.

( se punkterna 484-488 )

Parter

I mål T-213/00,

CMA CGM, Marseille (Frankrike),

Cho Yang Shipping Co. Ltd, Seoul (Sydkorea),

Evergreen Marine Corp. Ltd, Taipei (Taiwan),

Hanjin Shipping Co. Ltd, Taipei,

Hapag-Lloyd Container Linie GmbH, Seoul,

Kawasaki Kisen Kaisha Ltd, Tokyo (Japan),

Malaysia International Shipping Corporation Berhad, Kuala Lumpur (Malaysia),

Mitsui OSK Lines Ltd, Tokyo,

Neptune Orient Lines Ltd, Singapore (Singapore),

Nippon Yusen Kaisha, Tokyo,

Orient Overseas Container Line Ltd, Wanchai (Hong-kong),

P & O Nedlloyd Container Line Ltd, London (Förenade kungariket),

Senator Lines GmbH, som har övertagit DSR-Senator Lines GmbH:s rättigheter, Bremen (Tyskland),

Yangming Marine Transport Corp., Taipei,

inledningsvis företrädda av advokaterna J. Pheasant, C. Barlen, M. Levitt, D. Waelbroeck och U. Zinsmeister och därefter av advokaterna J. Pheasant, M. Levitt, D. Waelbroeck och U. Zinsmeister, med delgivningsadress i Luxemburg,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, inledningsvis företrädd av P. Oliver och E. Gippini Fournier och därefter av P. Oliver, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande,

angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2000/627/EG av den 16 maj 2000 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget (ärende IV/34-018 - Far East Trade Tariff Charges and Surcharges Agreement (FETTCSA)), (EGT L 268, s. 1).

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)

sammansatt av ordföranden M. Jaeger samt domarna K. Lenaerts och J. Azizi,

justitiesekreterare: byrådirektören J. Plingers,

med hänsyn till det skriftliga förfarandet och efter förhandlingen den 2 maj 2002,

följande

Dom

Domskäl

1 Rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar [81] och [82] (EGT 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), var ursprungligen tillämplig på samtliga verksamheter som omfattades av EEG-fördraget. Rådet ansåg emellertid att det inom ramen för den gemensamma transportpolitiken med hänsyn till detta områdes särskilda karaktär var nödvändigt att införa konkurrensregler som skiljde sig från de regler som antagits för andra delar av näringslivet och antog därför förordning nr 141/62 av den 26 november 1962 om undantag från tillämpning av rådets förordning nr 17 för transportområdet (EGT 124, 1962, s. 2751; svensk specialutgåva, område 7, volym 1, s. 36).

1. Förordning nr 1017/68

2 Den 19 juli 1968 antog rådet förordning (EEG) nr 1017/68 om tillämpning av konkurrensregler på transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar (EGT L 175, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 1, s. 54).

3 I artikel 1 i förordning nr 1017/68 föreskrivs att denna förordning skall tillämpas i fråga om transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar på alla avtal, beslut och samordnade förfaranden som har till syfte eller resultat "att fastställa transportpriser och -villkor, begränsa eller kontrollera transportutbudet, dela upp transportmarknader, utnyttja tekniska förbättringar eller åstadkomma tekniskt samarbete eller gemensam finansiering eller gemensamt köp av transportutrustning eller tillbehör, där sådan verksamhet har direkt samband med tillhandahållandet av transporttjänster och behövs för transportverksamhet som drivs gemensamt av en sådan grupp av företag inom trafiken på landsväg och inre vattenvägar som avses i artikel 4, samt missbruk av en dominerande ställning på transportmarknaden". Enligt samma bestämmelse skall förordning nr 1017/68 även tillämpas på "den verksamhet som drivs av dem som tillhandahåller transportrelaterade tjänster och som har ovannämnda syfte eller resultat".

4 I artikel 2 i förordning nr 1017/68 föreskrivs följande:

"Om inte annat följer av artikel 3-6 förbjuds följande såsom oförenliga med den gemensamma marknaden utan att det krävs ett föregående beslut: alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden, särskilt de som innebär att

a) transportpriser och -villkor eller andra affärsvillkor direkt eller indirekt fastställs,

..."

5 I artikel 3.1 i förordning nr 1017/68 föreskrivs emellertid följande:

"Förbudet enligt artikel 2 gäller inte avtal, beslut och samordnade förfaranden som har till syfte och resultat att utnyttja tekniska förbättringar eller uppnå tekniskt samarbete genom

...

c) organisation och utförande av successiva, kompletterings-, ersättnings- eller kombinerade transporter och fastställande och tillämpning av totalpriser och -villkor för sådan verksamhet, inklusive särskilda priserbjudanden,

...

g) uppställande av enhetliga regler för tariffernas struktur och villkoren för tillämpningen av dessa, förutsatt att dessa regler inte omfattar transportpriser och -villkor."

6 I artikel 5 i förordning nr 1017/68 föreskrivs följande:

"Förbudet i artikel 2 kan förklaras inte tillämpligt med retroaktiv verkan beträffande

- varje avtal eller grupp av avtal mellan företag,

- varje beslut eller grupp av beslut som fattas av en företagssammanslutning, eller

- varje samordnat förfarande eller grupp av samordnade förfaranden

som bidrar till

- att förbättra kvaliteten på transporttjänster, eller

- att främja större kontinuitet och stabilitet när det gäller att tillgodose transportbehoven på marknader där tillgång och efterfrågan är underkastade avsevärda tidsmässiga svängningar, eller

- att öka företagens produktivitet, eller

- att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande,

och samtidigt tar rimlig hänsyn till transportkonsumenternas intressen och varken

a) ålägger de berörda transportföretagen begränsningar som inte är nödvändiga för att nå ovannämnda mål eller

b) gör det möjligt för dessa företag att sätta konkurrensen ur spel när det gäller en väsentlig del av den berörda transportmarknaden."

7 I förordning nr 1017/68 fastställs även tillämpningsföreskrifter för de ovannämnda materiella reglerna. Enligt denna förordning är det särskilt tillåtet för företag att ingå eller tillämpa avtal utan att de behöver anmäla dem till kommissionen. Det föreligger således en risk att sådana avtal kan förklaras ogiltiga med retroaktiv verkan om de skulle undersökas till följd av en anmälan eller på kommissionens eget initiativ, men detta utesluter inte att de med retroaktiv verkan kan förklaras lagliga i händelse av en sådan senare undersökning (artikel 11.4 i förordning nr 1017/68). De företag som vill åberopa bestämmelserna i artikel 5 kan emellertid enligt artikel 12 i förordning nr 1017/68 framställa en ansökan om detta till kommissionen.

2. Förordning nr 4056/86

8 Den 22 december 1986 antog rådet förordning (EEG) nr 4056/86 om fastställande av tillämpningsföreskrifter för artiklarna [81] och [82] i fördraget avseende sjötransporter (EGT L 378, s. 4).

9 I artikel 1.2 i förordning nr 4056/86 anges att denna förordning "endast avser internationella sjötransporter från eller till en eller flera av gemenskapens hamnar ...".

10 I artikel 2.1 i nämnda förordning föreskrivs emellertid följande:

"Förbudet i artikel [81].1 i fördraget skall inte tillämpas på avtal, beslut och samordnade förfaranden, som endast har till syfte eller resultat att utnyttja tekniska förbättringar eller uppnå tekniskt samarbete genom

...

c) organisation och utförande av successiva och kompletteringstransporter och fastställande och tillämpning av totalpriser och -villkor för sådan verksamhet,

...

f) uppställande och tillämpning av enhetliga regler för tariffernas struktur och villkoren för tillämpningen av dessa."

11 I sjunde skälet i förordning nr 4056/86 anger rådet att dessa avtal, beslut och samordnade förfaranden av teknisk art kan undantas från förbudet mot konkurrensbegränsande samverkan "eftersom de i allmänhet inte är konkurrensbegränsande".

12 I artikel 3 i förordning nr 4056/86 föreskrivs ett gruppundantag för

"avtal, beslut och samordnade förfaranden mellan alla eller vissa medlemmar i en eller flera linjekonferenser i syfte att fastställa priser och transportvillkor". Med linjekonferens avses enligt artikel 1.3 b i förordning nr 4056/86:

"en grupp om minst två rederier som tillhandahåller internationell linjetrafik för transport av last på en eller flera rutter inom angivna geografiska gränser och som har ingått någon sorts avtal eller överenskommelse som innebär att de tillämpar enhetliga eller gemensamma fraktsatser och andra villkor som de kommit överens om för sin reguljära linjetrafik."

13 Enligt förordning nr 4056/86 har företagen rätt att ingå och tillämpa avtal utan att de är skyldiga att anmäla dem till kommissionen. Det föreligger således en risk att sådana avtal kan förklaras ogiltiga med retroaktiv verkan om de skulle undersökas till följd av en anmälan eller på kommissionens eget initiativ, men detta utesluter inte att de med retroaktiv verkan kan förklaras lagliga i händelse av en sådan senare undersökning (artikel 11.4 i förordning nr 4056/86). De företag som vill åberopa bestämmelserna i artikel 81.3 i fördraget kan emellertid enligt artikel 12 i förordning nr 4056/86 framställa en ansökan till kommissionen.

Bakgrund till tvisten

14 Sökandena är rederier som har deltagit i Far East Trade Tariff Charges and Surcharges Agreement (nedan kallad FETTCSA eller FETTCSA-avtalet). FETTCSA är ett avtal mellan rederier som trafikerade traden mellan Nordeuropa och Fjärran Östern, vilket ingicks den 5 mars 1991. Avtalet trädde i kraft den 4 juni 1991 och upphävdes den 10 maj 1994. FETTCSA har inte anmälts till kommissionen.

15 FETTCSA bestod ursprungligen av dels fjorton medlemmar i Far Eastern Freight Conference (nedan kallad FEFC), det vill säga linjekonferensen mellan Nordeuropa och Sydost- och Ostasien och som avses i kommissionens beslut 94/985/EG av den 21 december 1994 om ett förfarande enligt artikel [81] i EG-fördraget (IV/33.218 - Far Eastern Freight Conference) (EGT L 378, s. 17), vilket behandlades i det mål som ledde till förstainstansrättens dom av den 28 februari 2002 i mål T-86/95, Compagnie générale maritime m.fl. mot kommissionen (REG 2002, s. II-1011), dels sex rederier som var fristående från FEFC.

16 De medlemmar i FEFC som var parter i FETTCSA var Ben Line Container Holdings Ltd, Compagnie générale maritime (nedan kallat CGM), East Asiatic Company, Hapag-Lloyd AG, Kawasaki Kisen Kaisha (nedan kallat K Line), A.P. Møller - Maersk Line (nedan kallat Maersk), Malaysia International Shipping Corporation Bhd (nedan kallat MISC), Mitsui OSK Lines Ltd (nedan kallat MOL), Nedlloyd Lijnen BV (nedan kallat Nedlloyd), Neptune Orient Lines Ltd (nedan kallat NOL), Nippon Yusen Kaisha (nedan kallat NYK), Orient Overseas Container Line Ltd (nedan kallat OOCL), P & O Containers Ltd (nedan kallat P& O) och Polish Ocean Line (nedan kallat POL). De fristående rederier som var parter i FETTCSA var Cho Yang Shipping Co. Ltd (nedan kallat Cho Yang), Deutsche Seereederei Rostock (nedan kallat DSR), Evergreen Marine Corp (Taiwan) Ltd (nedan kallat Evergreen), Hanjin Shipping Co. Ltd (nedan kallat Hanjin), Senator Linie GmbH & Co. KG (nedan kallat Senator Lines) och Yangming Marine Transport Corp (nedan kallat Yangming).

17 Enligt avsnitt 2 i avtalet hade FETTCSA som mål

- att skapa enhetliga standarder för beräkning och fastställande av avgifter och tilläggsavgifter genom gemensamma förfaranden, och

- att använda en gemensam mekanism för beräkning och fastställande av avgifter och tilläggsavgifter för annat än sjö- och landtransporter.

18 De avgifter och tilläggsavgifter som avsågs i FETTCSA är tillägg till den kostnad för sjötransport som rederierna fakturerar avlastare för att täcka vissa kostnader, däribland kostnader till följd av kursförändringar eller förändringar i bränslepriset och kostnader som avser hantering av containrar i hamnar och terminaler. Det är ostridigt att avgifterna och tilläggsavgifterna motsvarar en betydande del av den totala sjötransportkostnaden, och kan uppgå till 60 procent av denna på traderna i västlig och östlig riktning.

19 Den 1 mars 1991 informerade FEFC-sekretariatet kommissionen om det möte som skulle hållas i Singapore den 5 mars 1991 mellan representanter för FEFC och rederier som var fristående från FEFC för att ingå FETTCSA.

20 Den 25 mars 1991 bekräftade FEFC-sekretariatet för kommissionen att ett principavtal "om en gemensam mekanism för beräkning och fastställande av avgifter och tilläggsavgifter för annat än sjö- och landtransporter" ingåtts den 5 mars 1991.

21 Den 15 juli 1991 lämnade European Shippers' Councils (nedan kallat ESC) ett klagomål avseende FETTCSA-avtalet till kommissionen.

22 Den 28 september 1992 meddelade kommissionen FETTCSA-sekretariatet sin preliminära rättsliga bedömning avseende FETTCSA-avtalet av den 5 mars 1991. Kommissionen ansåg att detta avtal omfattades av artikel 81.1 EG och inte utgjorde något "tekniskt avtal" i den mening som avses i artikel 2 i förordning nr 4056/86. Kommissionen föreslog således FETTCSA-parterna att anmäla detta avtal till kommissionen enligt artikel 12 i förordning nr 4056/86.

23 Den 19 april 1994 riktade kommissionen ett meddelande om anmärkningar till FETTCSA-parterna, enligt vilket FETTCSA-avtalet dels inte omfattades av begreppet tekniskt avtal i den mening som avses i artikel 2 i förordning nr 4056/86 och i artikel 3 i förordning nr 1071/68, dels stred mot artikel 81.1 EG och artikel 2 i förordning nr 1071/68, eftersom det innehöll följande konkurrensbegränsande avtal: ett avtal om förbud mot rabatter, ett avtal om växelkurser, ett avtal om beräkning av avgifter och tilläggsavgifter och ett avtal om informationsutbyte. I meddelandet om anmärkningar angavs dessutom att det för dessa konkurrensbegränsande avtal varken gällde ett gruppundantag enligt artikel 3 i förordning nr 4056/86 eller ett individuellt undantag enligt artikel 81.3 EG eller artikel 5 i förordning nr 1017/68. Eftersom det inte hade gjorts någon anmälan, angavs dessutom i meddelandet om anmärkningar att kommissionen avsåg att ålägga böter.

24 Den 16 september 1994 översände FETTCSA-parterna till kommissionen sitt svar på meddelandet om anmärkningar. I en bilaga till svarsskrivelsen fanns den slutgiltiga texten till en anslutningsförklaring i vilken angavs en förteckning över de konkurrensrättsliga principer som var relevanta i förevarande fall och vilka FETTCSA-parterna inte bestred. Samtidigt vidtog FETTCSA-parterna olika åtgärder vid kommissionen för att förfarandet eventuellt skulle avslutas.

25 Den 24 mars 1995 översände kommissionen till FETTCSA en begäran om information för att få uppgifter om FETTCSA-parternas omsättning avseende åren 1993 och 1994.

26 På grund av olika bestående meningsskiljaktigheter bland FETTCSA-parterna i fråga om de relevanta omständigheterna informerade kommissionen den 8 augusti 1995 FETTCSA-representanten om att den avsåg att anta ett formellt beslut. Kommissionen frågade i detta sammanhang FETTCSA-representanten om FETTCSA-parterna inte skulle bestrida de faktiska omständigheterna i de anmärkningar som riktats mot dem.

27 Det är ostridigt att det efter sistnämnda begäran från kommissionen inte förekom någon skriftväxling mellan kommissionen och FETTCSA-parterna före den 30 juni 1998. Detta datum framställde kommissionen en ny begäran om information till FETTCSA-representanten i syfte att få uppgifter om FETTCSA-parternas omsättning avseende år 1997.

28 Den 11 oktober 1999 framställde kommissionen en begäran om information till FETTCSA-representanten i syfte att få uppgifter om FETTCSA-parternas omsättning avseende år 1998.

29 Kommissionen antog med stöd av förordningarna nr 17, nr 1017/68 och nr 4056/86 den 16 maj 2000 beslut 2000/627/EG om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget (IV/34-018 - Far East Trade Tariff Charges and Surcharges Agreement (FETTCSA)) (EGT L 268, s. 1, nedan kallat beslutet eller det ifrågasatta beslutet).

Det ifrågasatta beslutet

30 Enligt det ifrågasatta beslutet anklagas FETTCSA-parterna för att ha ingått ett avtal om att inte lämna rabatter på offentliggjorda tariffer för avgifter och tilläggsavgifter (nedan även kallade tillägg), oavsett om dessa tariffer offentliggjorts som en del av en FEFC-tariff eller av en särskild bortfraktare (skäl 133 i det ifrågasatta beslutet). Enligt kommissionen beskrivs nämnda avtal i protokollet från FETTCSA-parternas möte som hölls den 9 juni 1992 (skäl 33-39 i det ifrågasatta beslutet).

31 De avgifter och tilläggsavgifter som avses i avtalet beskrivs i bilaga II till beslutet (se även skäl 28-30, 37, 42-53 och 126-139). De huvudsakliga avgifterna och tilläggsavgifterna är de följande:

- Bränsleavgift ("Bunker Adjustment Factor", nedan kallad BAF). Det är ostridigt att BAF är en prisjustering som görs av bortfraktaren genom att nukostnaden för fartygsbränsle jämförs med en grundkostnad som ingår i fraktsatsen.

- Valutatillägg ("Currency Adjustment Factor", nedan kallad CAF). Det är ostridigt att varje valuta i CAF-korgen vägs i förhållande till de valutor i vilka rederierna har sina intäkter och utgifter, vilket syftar till att kompensera för kursförändringar mellan den valuta i vilken bortfraktarna fakturerar avlastarna och de valutor i vilka bortfraktarna ådrar sig kostnader.

- Terminalhanteringsavgift ("Terminal Handling Charges", nedan kallad THC). I bilaga II i beslutet beskrivs THC som avgifter som betalas av avlastare

a) för att bortfraktaren tar emot och lagrar containergods för export eller gods som skall lastats i container i terminalen samt levererar detta gods till fartyget för lastning,

b) för att bortfraktaren tar emot containergods för import från fartyget och ombesörjer lagringen av godset i terminalen samt flyttar det från terminalen, och för

c) dokumentation som uppstår till följd av punkt a och b.

- Less-than-container-load-avgifter (nedan kallade LCL-avgifter). Det är ostridigt att LCL är avgifter som betalas av avlastare för att

a) bortfraktaren tar emot LCL-gods för export i containerdepån och för att detta gods lagras och hanteras enligt bortfraktarens instruktioner,

b) bortfraktaren tar emot LCL-gods för import och för lagring och hantering av godset innan det lämnas till åkaren, och

c) dokumentation som uppstår till följd av punkt a och b.

- Kvarhållandeavgifter : I bilaga II till beslutet beskrivs de som avgifter som påförs laster och/eller utrustning som hålls kvar sedan den tillåtna avgiftsfria tiden för att ta emot lasten i hamnen/terminalen/containerområdet har löpt ut.

- Demurrage: I bilaga II till beslutet beskrivs de som avgifter som betalas av avlastare som uppehåller bortfraktarens containrar/underreden längre än den föreskrivna avgiftsfria tiden.

32 Bland övriga avgifter och tilläggsavgifter som avses i beslutet ingår påslag för särskild utrustning, tilläggsavgifter i händelse av krig, avgifter för särskilda lyft, valfria destinationer, ändrad destination, ändrad leveransform och paket med ett värde som överstiger bortfraktarens normala skyldigheter enligt konossementet (skäl 37 i det ifrågasatta beslutet).

33 Vad beträffar tillämpliga konkurrensregler konstateras i beslutet att de ifrågavarande avgifterna och tilläggsavgifterna gäller sjötransporter som omfattas av förordning nr 4056/86, transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar (eller kringtjänster i samband med detta) som omfattas av förordning nr 1017/68 och tjänster som inte omfattas av någon av förordningarna och som därför omfattas av förordning nr 17 (skäl 123 och 126-130 i det ifrågasatta beslutet).

34 Kommissionen har således angett att den i förevarande mål tillämpat de förfaranden som var i kraft enligt förordningarna nr 17, nr 1017/68 och nr 4056/86 (skäl 124 i det ifrågasatta beslutet). Kommissionen har således angett att även om den skulle ha misstagit sig när det gäller vilka förordningar som var tillämpliga för var och en av avgifterna och tilläggsavgifterna, har parterna fått del av de formella rättigheter som fastställs i alla eventuellt tillämpliga förordningar (skäl 124 i det ifrågasatta beslutet).

35 Den relevanta produktmarknaden för att bedöma avtalet mellan FETTCSA-parterna (nedan kallat avtalet i fråga) om att inte lämna rabatter var enligt kommissionen marknaden "för reguljära sjötransporttjänster för containerfrakter mellan Nordeuropa och Fjärran Östern" (skäl 55 i det ifrågasatta beslutet).

36 Efter bedömningen i sak har kommissionen kommit till slutsatsen att avtalet i fråga begränsar priskonkurrensen i strid med artikel 81.1 a EG och artikel 2 a i förordning nr 1017/68, även om parterna inte uttryckligen kommer överens om nivån på sina offentliggjorda priser (skäl 131-144 i det ifrågasatta beslutet).

37 Kommissionen har även konstaterat att parternas verksamhet inom ramen för FETTCSA gick utöver sådan verksamhet som är förenlig med ett tekniskt avtal enligt artikel 2.1 i förordning nr 4056/86 och artikel 3 i förordning nr 1017/68, och att avtalet om att inte lämna rabatter inte heller var ett sådant tekniskt avtal (skäl 145-161 i det ifrågasatta beslutet).

38 Vad beträffar tillämpningen av artikel 81.3 EG har kommissionen kommit till slutsatsen att gruppundantaget i artikel 3 i förordning nr 4056/86 inte är tillämpligt, eftersom varken FETTCSA eller avtalet om att inte lämna rabatter utgör ett avtal eller arrangemang inom ramen för vilka parterna tillämpar enhetliga eller gemensamma fraktsatser. FETTCSA är därför inte en linjekonferens i den mening som avses i artikel 1.3 b i förordning nr 4056/86 (skäl 162 i det ifrågasatta beslutet).

39 Vad beträffar möjligheten att få ett individuellt undantag, har kommissionen med hänsyn till sin skyldighet i artikel 11.4 i förordning nr 4056/86 och artikel 11.4 i förordning nr 1017/68, trots att det inte ansökts om individuellt undantag för något avtal som ingåtts inom ramen för FETTCSA, undersökt om villkoren för ett sådant undantag är uppfyllda. Efter undersökningen drog den emellertid slutsatsen att avtalet om att inte lämna rabatter inte uppfyller villkoren i artikel 81.3 EG (skäl 163-174 i det ifrågasatta beslutet) och att FETTCSA inte uppfyller villkoren i artikel 5 i förordning nr 1017/68 (skäl 175 i det ifrågasatta beslutet).

40 Eftersom den fastställda överträdelsen enligt det ifrågasatta beslutet begåtts avsiktligen åläggs var och en av FETTCSA-parterna böter enligt artikel 15.2 i förordning nr 17, artikel 22.2 i förordning nr 1017/68 och artikel 19.2 i förordning nr 4056/86 (skäl 176-207 i det ifrågasatta beslutet).

41 Den bindande delen av beslutet har följande lydelse:

"Artikel 1

Det avtal om att inte lämna rabatter på tariffer för offentliggjorda avgifter och tilläggsavgifter som ingicks av de företag som var de tidigare medlemmarna i ... (FETTCSA) och som detta beslut riktar sig till utgjorde ett brott mot bestämmelserna i artikel 81.1 i EG-fördraget och artikel 2 i förordning (...) nr 1017/68.

Artikel 2

Villkoren i artikel 81.3 i EG-fördraget och i artikel 5 i förordning (...) nr 1017/68 är inte uppfyllda.

Artikel 3

De företag som detta beslut riktar sig till skall i framtiden avhålla sig från varje avtal eller samordnat förfarande som har samma eller liknande syfte eller effekt som de överträdelser om anges i artikel 1.

Artikel 4

De företag som detta beslut riktar sig till åläggs härmed följande böter:

CMA CGM SA 134 000 EUR

Hapag-Lloyd Container Linie GmbH 368 000 EUR

Kawasaki Kisen Kaisha Limited 620 000 EUR

A.P. Møller-Maersk Sealand 836 000 EUR

Malaysia International Shipping Corporation

Berhad 134 000 EUR

Mitsui O.S.K. Lines Ltd 620 000 EUR

Neptune Orient Lines Ltd 368 000 EUR

Nippon Yusen Kaisha 620 000 EUR

Orient Overseas Container Line Ltd 134 000 EUR

P& O Nedlloyd Container Line Ltd 1 240 000 EUR

Cho Yang Shipping Co., Ltd 134 000 EUR

DSR-Senator Lines GmbH 368 000 EUR

Evergreen Marine Corp. (Taïwan) Ltd 368 000 EUR

Hanjin Shipping Co., Ltd 620 000 EUR

Yangming Marine Transport Corp. 368 000 EUR"

Förfarandet och parternas yrkanden

42 Sökandena har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 11 augusti 2000, väckt förevarande talan om ogiltigförklaring.

43 Efter en begäran från sökandena daterad den 28 mars 2001 anmodade förstainstansrätten dem genom skrivelse av den 4 april 2001 att inkomma med kompletterande yttranden i frågan om huruvida domstolens dom av den 15 februari 2001 i mål C-99/98, Österrike mot kommissionen (REG 2001, s. I-1101) var relevant. Sökandena inkom med sina yttranden till förstainstansrättens kansli den 25 april 2001. Kommissionens yttrande i detta avseende återfinns i dess duplik.

44 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (tredje avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet. Såsom en processledningsåtgärd anmodade förstainstansrätten parterna att inkomma med vissa handlingar och svara på skriftliga frågor. Parterna efterkom dessa förelägganden.

45 Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens muntliga frågor vid förhandlingen den 2 maj 2002.

46 Sökandena har yrkat att förstainstansrätten skall:

- ogiltigförklara beslutet i dess helhet eller, i andra hand, åtminstone till den del det antagits med stöd av förordningarna nr 17 och nr 1017/68,

- upphäva de böter som de ålagts eller, i andra hand, nedsätta bötesbeloppet,

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

47 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall:

- ogilla talan,

- förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

48 Sökandena har anfört sex grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser den rättsliga grunden för det ifrågasatta beslutet och ett åsidosättande av rätten till försvar i detta avseende. Den andra grunden avser en felaktig tillämpning av artikel 81.1 EG och artikel 2 i förordning nr 1017/68. Den tredje grunden avser avsaknad av eller en felaktig definition av de ifrågavarande marknaderna. Den fjärde grunden avser böterna. Den femte grunden avser preskription. Den sista grunden avser åsidosättande av motiveringsskyldigheten i vissa avseenden som åberopats i vissa andra grunder.

1. Felaktig rättslig grund för det ifrågasatta beslutet och åsidosättande av rätten till försvar i detta avseende

49 Sökandena har gjort gällande att det ifrågasatta beslutet till den del det antagits med stöd av förordningarna nr 17 och nr 1017/68 har antagits med stöd av en felaktig rättslig grund. De har även gjort gällande att deras rätt till försvar har åsidosatts i detta avseende.

Den rättsliga grunden för det ifrågasatta beslutet

a) Parternas argument

50 Sökandena anser att det ifrågasatta beslutet innehåller en felaktig tolkning av de förordningar med stöd av vilka det antagits. De har anfört att de avgifter och tilläggsavgifter som avses i det ifrågasatta beslutet i sin helhet omfattas av förordning nr 4056/86 och att kommissionen således felaktigt har grundat sig samtidigt på förordningarna nr 4056/86, nr 1017/68 och nr 17.

51 Sökandena har för det första gjort gällande att FETTCSA var ett avtal som endast avsåg avgifter och tilläggsavgifter avseende sjöfart. FETTCSA gav inte parterna behörighet att diskutera avgifter och tilläggsavgifter som avsåg landtransporter.

52 Sökandena har dessutom gjort gällande att begreppet "sjötransporter" som det hänvisas till i artikel 1.2 och 1.3 i förordning nr 4056/86 inte utesluter att förordningen tillämpas på vissa landtransporter. De har således påpekat att artikel 2.1 i förordning nr 4056/86 avser avtal som hänför sig till vissa landtransporter när det där hänvisas till "a) ett enhetligt fastställande eller en enhetlig tillämpning av regler eller standarder för ... fasta installationer", "b) utbyte eller gemensam användning av ... fasta installationer för utförandet av transporttjänster ", e) sammanslagning av enstaka försändelser. Sökandena har dessutom hänvisat till artikel 5.4 i förordning nr 4056/86, i vilken det föreskrivs att tarifferna skall ange villkoren avseende lastning och lossning och närmare ange de tjänster som omfattas av varje annan avgift än avgiften för sjötransport.

53 Sökandena anser följaktligen, förutom vad avser BAF, vilken kommissionen med rätta har ansett omfattas av förordning nr 4056/86, att den analys som kommissionen gjort avseende de bestämmelser som är tillämpliga på var och en av de andra avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga är felaktig av de skäl som anges nedan.

54 För det första anser sökandena, vad beträffar CAF, att kommissionen felaktigt har dragit slutsatsen att CAF omfattas av förordningarna nr 4056/86, nr 17 och nr 1017/68, i den mån den tillämpas på priserna för sjötransport, hamntjänster och landtransporter. Sökandena har understrukit att de under den period då FETTCSA var i kraft endast tillämpade CAF på fraktsatsen på sjötransporter. Sökandena har vidare uppmärksammat den omständigheten att CAF per definition endast kan tillämpas på avgifter som faktureras i den valuta i vilken sjötarifferna anges, nämligen amerikanska dollar (USD). Eftersom landtransporter och hamntjänster emellertid faktureras i lokala valutor kan inte någon CAF tillämpas på dem, därför att det i detta fall inte finns någon förändring i växelkursen som kan kompenseras.

55 För det andra, vad beträffar THC, har sökandena gjort gällande att kommissionen felaktigt har dragit slutsatsen att denna avgift inte omfattas av förordning nr 4056/86 utan av förordning nr 17 eller av förordning nr 1017/68.

56 Vad beträffar de faktiska omständigheterna har sökandena inledningsvis gjort gällande att THC, till skillnad från vad som anges i det ifrågasatta beslutet, inte avser mottagandet av gods som skall lastats i container, lagring av containrar och flyttning av containrarna från terminalen. Den första tjänsten omfattas nämligen av LCL-avgifter, medan den andra beläggs med demurrage efter utgången av en viss tidsperiod. Sökandena har därefter förklarat att de endast har tillämpat THC på de tjänster i hamnområdet som har ett samband med lastning av gods på fartyget eller lossning av godset. Vid fastställandet av storleken på THC skall kostnaden för landtransporter inte beaktas. Slutligen varierar inte storleken på THC beorende på om bortfraktaren tillhandahåller landtransporten eller inte.

57 Vad beträffar den rättsliga bedömningen har sökandena gjort gällande att det, eftersom THC omfattar verksamheter som "har ett nära samband med" tillhandahållandet av sjötransporttjänster och som är "nödvändiga" för detta tillhandahållande, framgår av förstainstansrättens dom av den 6 juni 1995 i mål T-14/93, Union internationale des chemins de fer mot kommissionen (REG 1995 s. II-1503) att de omfattas uteslutande av förordning nr 4056/86. Kommissionen själv har för övrigt i parallella förfaranden (det avskrivna målet C-339/95, Compagnia di Navigazione Marittima, och domen i det ovan i punkt 15 nämnda målet Compagnie générale maritime m.fl. mot kommissionen) medgett att lastning och lossning av fartyg är en nödvändig del av sjötransporten och utgör en integrerad del i denna. Det har således skett en felaktig rättstillämpning i det ifrågasatta beslutet, för det första eftersom de verksamheter som "hör samman med och är absolut nödvändiga" för den landtransport som THC avser inte identifieras. För det andra anges i beslutet att hamntjänster inte omfattas av förordning nr 4056/86, eftersom det inte är fråga om "sjötransporter" (skäl 128), trots att en avgift som uttas av ett rederi för en hamntjänst nödvändigtvis, utan att tjänstens art behöver beaktas, omfattas av tillhandahållandet av sjötransporter. För det tredje hänvisas felaktigt till kommissionens beslut 98/190/EG av den 14 januari 1998 om ett förfarande för tillämpning av artikel [82] i fördraget (IV/34.801 FAG - Flughafen Frankfurt/Main AG, (EGT L 72, s. 30), eftersom frågan om tillhandahållandet av ramptjänster till lufttrafikföretag, vilka enligt kommissionen omfattas av förordning nr 17, skiljer sig från frågan om att kostnaden för dessa tjänster skall täckas genom avgifter och tilläggsavgifter som bortfraktaren tar ut av passageraren eller av ägaren till lasten.

58 För det tredje anser sökanden, vad beträffar LCL-avgifter, att kommissionen felaktigt har dragit slutsatsen att LCL-avgifter kunde omfattas av förordningarna nr 17 och nr 1017/68 men inte av förordning nr 4056/86. Enligt sökandena har det i kommissionens analys skett samma felaktiga rättstillämpning som i dess analys av THC. Sökandena har särskilt upprepat att det saknar betydelse att de tjänster som LCL-avgifterna hänför sig till inte utgör sjötransporter, eftersom tjänsterna i fråga har ett nära samband med och är absolut nödvändiga för sjötransporttjänster. Samlastverksamheten utgör emellertid en väsentlig del av containerfarten. Med beaktande av att hamnkostnader och kostnader för lastning/lossning av varor i hamnen ända sedan systemet för linjekonferenser inleddes alltid varit täckta av tariffer som fastställts gemensamt för rederierna och som ingår i konferenstarifferna, skall ett avtal om kostnader för att genomföra motsvarande tjänster för containerfrakt anses ingå i de sjötransporter som omfattas av förordning nr 4056/86. Sökandena anser att om en LCL-avgift kan omfattas av förordning nr 1017/68 i den mån den tillämpas på landtransporter, vilket kommissionen har medgett, borde den även kunna omfattas av förordning nr 4056/86 i den mån den tillämpas på sjötransporter. Sökandena har i detta avseende understrukit att avtal mellan bortfraktare avseende "sammanslagning av enstaka försändelser" omfattas av artikel 2.1 e i förordning nr 4056/86.

59 För det fjärde anser sökandena, vad beträffar kvarhållandeavgifter och demurrage på vilka kommissionen har ansett att förordning nr 17 och nr 1017/68 men inte förordning nr 4056/86 eventuellt kan tillämpas, har sökandena för det första påpekat att dessa två typer av avgifter sammanblandas i det ifrågasatta beslutet. Sökandena har angett att demurrage är en avgift som åläggs den som containern är avsedd för på grund av att containern inte avlägsnats från hamnen eller terminalen inom den överenskomna tiden, medan kvarhållandeavgift är en avgift som åläggs bortfraktaren och/eller den som containern är avsedd för på grund av att de containrar som finns i dennes lokaler hålls kvar längre än den avtalade tidsperioden för lastning eller lossning. Dessa avgifter motsvarar således inte en tjänst eller en verksamhet som tillhandahålls av bortfraktaren utan syftar till att kompensera för de kostnader eller förluster som bortfraktaren haft till följd av att kunden tagit emot varorna för sent eller återlämnat containern för sent. Det är således inte relevant att, såsom kommissionen har gjort, hävda att dessa avgifter inte hänför sig till sjötransporter. Sökandena anser att dessa avgifter per definition hänför sig direkt till sjötransport och till varuleverans, varför de nödvändigtvis omfattas av förordning nr 4056/86.

60 Enligt sökandena rättfärdigar användningen av en felaktig rättslig grund att det ifrågasatta beslutet helt eller delvis ogiltigförklaras utan att det är nödvändigt att beakta eventuella praktiska följder som följer av det fel som begåtts av kommissionen. Av domstolens domar av den 28 maj 1998 i mål C-22/96, parlamentet mot rådet (REG 1998, s. I-3231) och av den 5 oktober 2000 i mål C-376/98, Tyskland mot parlamentet och rådet (REG 2000, s. I-8419), i vilka domstolen ogiltigförklarade de ifrågasatta direktiven på grund av deras felaktiga rättsliga grund, framgår att förekomsten av "praktiska följder" inte är ett villkor för att en rättsakt som antagits på en felaktig rättslig grund skall kunna ogiltigförklaras. I detta avseende saknar domen i det ovan i punkt 57 nämnda målet Union internationale des chemins de fer mot kommissionen som åberopats av kommissionen relevans, eftersom förstainstansrätten i denna dom, även om den hänvisar till negativa följder i förfarandet till följd av att en felaktig rättslig grund valts, inte anser att nämnda följder är ett nödvändigt villkor för att den rättsakt som innehåller detta fel skall kunna ogiltigförklaras. Dessutom framgår inte av domstolens dom av den 11 mars 1997 i mål C-264/95, kommissionen mot UIC (REG 1997, s. I-1287), som meddelades efter överklagande, att domstolen ansåg att den felaktiga rättsliga grund som angetts av kommissionen inte var ett tillräckligt fel för att rättfärdiga ogiltigförklaring.

61 Under alla omständigheter anser sökandena att det felaktiga valet av rättslig grund för det ifrågasatta beslutet har medfört negativa praktiska följder för dem.

62 För det första anser de att de enligt det ifrågasatta beslutet har ålagts böter med stöd av förordningarna nr 1017/68 och nr 17. I den mån det ifrågasatta beslutet felaktigt grundar sig på dessa förordningar saknas emellertid rättslig grund för de böter som har åläggs enligt beslutet. Det saknar i detta avseende betydelse att det ifrågasatta beslutet även grundar sig på förordning nr 4056/86. Sökandena anser att om kommissionen misstog sig då den ansåg att avtalet i fråga omfattades av förordningarna nr 17 och/eller nr 1017/68, får detta till följd att varje bestämmelse i det ifrågasatta beslutet som antagits med stöd av dessa förordningar saknar rättslig grund. Följaktligen ger inte nämnda förordningar någon rättslig grund för bestämmelserna i det ifrågasatta beslutet, inklusive fastställande av överträdelser, åläggande att upphöra med dessa och tillämpningen av böter avseende avgifter och tilläggsavgifter vilka kommissionen felaktigt har ansett omfattas av förordningarna nr 17 och/eller nr 1017/68. Enligt sökandena skall de ålagda böterna upphävas åtminstone till denna del och det saknar betydelse att kommissionen för andra delar av det ifrågasatta beslutet har angett förordning nr 4056/86 som grund.

63 För det andra har sökandena påpekat att om det ifrågasatta beslutet blev en del av det gemenskapens regelverk, skulle inte de som utför reguljära sjötransporter längre kunna åberopa det gruppundantag som föreskrivs i förordning nr 4056/86 för sina avtal om avgifter och tilläggsavgifter och skulle således vara skyldiga att anmäla dem för att få ett individuellt undantag enligt förordningarna nr 17 och nr 1017/68.

64 För det tredje har sökandena gjort gällande att det eftersom förordningarna nr 17, nr 1017/68 och nr 40/86 ger uttryck för olika uppfattningar i fråga om ekonomisk politik och lagstiftning inte kan presumeras att bedömningen av ett avtal enligt förordningarna nr 1017/68 eller nr 17 innefattar en riktig värdering av samtliga omständigheter som är relevanta för en analys av avtalet mot bakgrund av förordning nr 4056/86 och det ekonomiska och praktiska sammanhanget.

65 Av samtliga dessa skäl har sökandena gjort gällande att artiklarna 1 och 2 i det ifrågasatta beslutet skall ogiltigförklaras i sin helhet eller åtminstone delvis i den mån de grundar sig på förordningarna nr 17 och nr 1017/68. I sistnämnda fall har sökandena dessutom ansökt om att de böter som de ålagts enligt det ifrågasatta beslutet skall upphävas i den mån detta skett enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 22.2 i förordning nr 1017/68. Enligt sökandena skall en ogiltigförklaring av den rättsliga grund på vilken böter har ålagts leda till att dessa böter upphävas, eftersom de i så fall skulle sakna rättslig grund. Mot bakgrund av att det av det ifrågasatta beslutet framgår att böterna har ålagts med tillämpning av tre förordningar samtidigt, antagligen till lika stora delar, anser sökandena att dessa böter skall upphävas med två tredjedelar av det belopp som de uppgår till.

66 Senator Lines har vidare för egen del gjort gällande att den felaktiga rättstillämpning som kommissionen har gjort sig skyldig till i sig rättfärdigar en ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet. Senator Lines har gjort gällande att kommissionen har åsidosatt principen om inget straff utan lag som framgår av artikel 7 i konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950 (EKMR) och som är stadfäst i gemenskapens rättspraxis (se särskilt domstolens dom av den 25 september 1984 i mål 117/83, Könecke, REG 1984, s. 3291).

67 Kommissionen anser att parternas argumentation avseende en felaktig rättslig grund inte kan godtas.

b) Förstainstansrättens bedömning

68 Förstainstansrätten erinrar för det första om att det ifrågasatta beslutet enligt dess ingress har antagits med stöd av förordning nr 17, särskilt artiklarna 3.1 och 15.2, förordning nr 1017/68, särskilt artiklarna 11.1 och 22.2, och förordning nr 4056/86, särskilt artiklarna 11.1 och 19.2.

69 Förstainstansrätten påpekar därefter att kommissionen i skäl 123 i det ifrågasatta beslutet har angett att "[d]e avgifter och tilläggsavgifter som omfattas av FETTCSA gäller sjötransporter som omfattas av förordning (...) nr 4056/86, transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar (eller kringtjänster i samband med detta) som omfattas av förordning (...) nr 1017/68 och tjänster som inte omfattas av någon av förordningarna och som därför omfattas av förordning nr 17".

70 Slutligen konstaterar förstainstansrätten att kommissionen i skäl 125-130 i det ifrågasatta beslutet har undersökt i vilken mån de olika relevanta förordningarna är tillämpliga på de huvudsakliga avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga. Kommissionen har i detta avseende dragit följande slutsatser:

- "BAF gäller sjötransporter och ett begränsande avtal om BAF omfattas därför av förordning (...) nr 4056/86" (skäl 126).

- "Om en CAF tillämpas på priset för antingen sjötransporter, hamntjänster eller transporter på inre vattenvägar, omfattas ett begränsande avtal om CAF av förordning (...) nr 4056/86, förordning nr 17 respektive förordning (...) nr 1017/68" (skäl 127).

- "[E]tt begränsande avtal om [THC] [omfattas] ..., [åtminstone delvis], av förordning nr 17 och inte av förordning (...) nr 4056/86. I den mån ett avtal om [THC] har till syfte eller resultat att fastställa avgifter och villkor för landtransporter, kommer förordning (...) nr 1017/68 att vara tillämplig i stället för förordning nr 17" (skäl 128).

- "[E]tt konkurrensbegränsande avtal beträffande LCL-avgifter [omfattas] ... av förordning nr 17 och inte av förordning (...) nr 4056/86. I den utsträckning ett avtal om en LCL-avgift syftar till eller påverkar fastställandet av fraktsatser och villkor för landtransporter tillämpas förordning (...) nr 1017/68 och inte förordning nr 17" (skäl nr 129).

- "[E]tt konkurrensbegränsande avtal om [kvarhållandeavgifter eller demurrage omfattas] av förordning nr 17 och inte av förordning (EEG) nr 4056/86. I den utsträckning ett avtal om kvarhållandeavgifter eller demurrage syftar till eller påverkar fastställandet av fraktsatser och villkor för landtransporter så tillämpas förordning (EEG) nr 1017/68 och inte förordning nr 17" (skäl 130).

71 Sökandena har gjort gällande att det ifrågasatta beslutet uteslutande skall grundas på förordning nr 4056/86 och inte samtidigt på denna förordning och förordningarna nr 17 och nr 1017/68, eftersom var och en av de ovannämnda avgifterna och tilläggsavgifterna endast omfattas av förordning nr 4056/86. Enligt sökandena skall den felaktiga användningen av förordningarna nr 17 och nr 1017/68 som rättslig grund för det ifrågasatta beslutet leda till att beslutet ogiltigförklaras.

72 Förstainstansrätten påpekar att det för att fastställa vilken förordning som skall tillämpas på de avgifter och tilläggsavgifter som omfattas av det ifrågavarande avtalet som avses i det ifrågasatta beslutet skall fastställas vilken förordning som är tillämplig på de tjänster som är föremål för nämnda avgifter och tilläggsavgifter. Avgifterna och tilläggsavgifterna omfattas nämligen av tillämpningsområdet för de förordningar som kan tillämpas på de tjänster till vilka nämnda avgifter och tilläggsavgifter hänför sig. Det är således med rätta som kommissionen i skäl 123 konstaterat att de avgifter och tilläggsavgifter som avser sjötransporter omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 4056/86, att de som avser transporter på järnväg, landsväg och inre vattenvägar eller kringtjänster i samband med detta omfattas av förordning nr 1017/68 och att tjänster som inte omfattas av någon av förordningarna omfattas av förordning nr 17.

73 För att fastställa vilken förordning som är tillämplig på de tjänster som är föremål för avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga är det viktigt att undersöka nämnda tjänster mot bakgrund av de bestämmelser som avgränsar tillämpningsområdet för förordningarna i fråga (domen i det ovan i punkt 15 nämnda målet Compagnie générale maritime m.fl. mot kommissionen, punkt 260).

74 I förevarande mål skall förstainstansrätten, eftersom sökandena har uppgett att samtliga de avgifter och tilläggsavgifter som omfattas av avtalet i fråga omfattas helt av tillämpningsområdet för förordning nr 4056/86 och inte av förordningarna nr 17 och nr 1017/68, fastställa i vilken utsträckning det ifrågasatta beslutet utesluter att förordning nr 4056/86 tillämpas på avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga och därefter undersöka om kommissionen genom att utesluta tillämpningen av förordning nr 4056/86 på dessa har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.

75 Vad beträffar tillämpningen av förordning nr 4056/86 på avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga, påpekar förstainstansrätten att det är ostridigt mellan parterna att BAF omfattas av tillämpningsområdet för nämnda förordning.

76 Vad beträffar CAF påpekar förstainstansrätten därefter att förordningarna nr 17 och nr 1017/68 enligt skäl 127 i det ifrågasatta beslutet eventuellt kan tillämpas i den mån CAF är tillämplig på priserna för hamntjänster respektive landtransporttjänster, och att kommissionen enligt detta skäl dessutom ansett att CAF omfattas av förordning nr 4056/86 i den mån den tillämpas på sjötransportpriserna. Av detta följer att kommissionen uttryckligen avsåg att tillämpa förordning nr 4056/86 på CAF, även om den utgick från att var och en av förordningarna skulle kunna tillämpas på olika tjänster. Förstainstansrätten konstaterar följaktligen, utan att det är nödvändigt att beakta sökandenas kritik avseende den felaktiga tillämpningen av förordningarna nr 17 och nr 1017/68 på CAF, att det fel som eventuellt begåtts av kommissionen i detta avseende inte kan medföra att det ifrågasatta beslutet blir felaktigt.

77 Vad beträffar THC kan inte, till skillnad från vad kommissionen har gjort gällande, den slutsatsen dras av fastställandet i skäl 128 i det ifrågasatta beslutet, enligt vilket ett konkurrensbegränsande avtal om dessa avgifter "[åtminstone delvis] omfattas ... av förordning nr 17 och inte av förordning (EEG) nr 4056/86", att nämnda beslut innebär att förordning nr 4056/86 delvis skall tillämpas på dessa tillägg. Det framgår nämligen tydligt av detta stycke i det ifrågasatta beslutet att uttrycket "[delvis]" inte hänför sig till tillämpningen av förordning nr 4056/86 utan till tillämpningen av förordning nr 17. Denna tolkning bekräftas genom den följande meningen i samma skäl, i vilken anges att "[i] den mån ett avtal om terminalhanteringsavgifter har till syfte eller resultat att fastställa avgifter och villkor för landtransporter, kommer förordning (...) nr 1017/68 att vara tillämplig i stället för förordning nr 17".

78 Det framgår således av skäl 126-130 i det ifrågasatta beslutet att kommissionen har uteslutit tillämpning av förordning nr 4056/86 enbart vad beträffar THC, LCL-avgifter, kvarhållandeavgifter och demurrage.

79 Förstainstansrätten skall således kontrollera om kommissionen genom att utesluta tillämpningen av förordning nr 4056/86 på dessa avgifter och tilläggsavgifter har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.

80 Förstainstansrätten erinrar i detta avseende om att valet av rättslig grund för en rättsakt inte enbart kan bero på en institutions uppfattning om det eftersträvade målet, utan skall ske utifrån objektiva kriterier som kan bli föremål för domstolsprövning (domstolens dom av den 26 mars 1987 i mål 45/86, kommissionen mot rådet, REG 1987, s. 1493, punkt 11, svensk specialutgåva, volym 9, s. 55, och förstainstansrättens dom av den 7 juli 1999 i mål T-106/96, Wirtschaftsvereinigung Stahl mot kommissionen, REG 1999, s. II-2155, punkt 109). Enligt fast rättspraxis är kommissionen dessutom enligt artikel 253 EG skyldig att motivera sina individuella beslut för att ge den berörde parten de upplysningar som är nödvändiga för att denne skall kunna bedöma om beslutet är välgrundat eller om det eventuellt är behäftat med ett sådant fel att det är möjligt att ifrågasätta dess giltighet, och för att göra det möjligt för gemenskapsdomstolarna att pröva beslutets lagenlighet, med det tillägget att omfattningen av denna skyldighet beror på rättsaktens art och det sammanhang i vilket den har antagits (se särskilt förstainstansrättens dom av den 11 december 1996 i mål T-49/95, Van Megen Sports mot kommissionen, REG 1996, s. II-1799, punkt 51).

81 I förevarande mål påpekar förstainstansrätten inledningsvis att det av skäl 125 i det ifrågasatta beslutet framgår att kommissionen inte har angett vilken förordning som är tillämplig på alla avgifter och tilläggsavgifter som omfattas av avtalet i fråga, utan endast vilken som är tillämplig på de viktigaste av dem. Såsom det konstaterats ovan beskrivs i det ifrågasatta beslutet tillämpningen av de relevanta förordningarna endast vad avser de sex avgifter och tilläggsavgifter som omfattas av avtalet i fråga, nämligen BAF, CAF, THC, LCL-avgifter, kvarhållandeavgifter och demurrage. Enligt det ifrågasatta beslutet är det emellertid enligt avtalet, som anses utgöra en överträdelse av artikel 81.1 EG, inte endast förbjudet att bevilja rabatter särskilt på de ovannämnda avgifterna och tilläggsavgifterna, utan på alla avgifter och tilläggsavgifter som tillämpas av sökandena på traderna mellan Nordeuropa och Fjärran Östern. I detta avseende framgår det av skäl 28 och 29 i det ifrågasatta beslutet, varav det sistnämnda hänvisar till bilaga II i beslutet, att avtalet i fråga även avsåg andra avgifter och tilläggsavgifter såsom påslag för särskild utrustning och tilläggsavgifter i händelse av krig samt ytterligare avgifter för valfria destinationer, ändrad destination, ändrad leveransform och transport av paket med ett värde som överstiger bortfraktarens normala skyldigheter enligt konossementet.

82 Förstainstansrätten konstaterar att även om föremålet för var och en av de ovannämnda avgifterna och tilläggsavgifterna beskrivs i bilaga II till det ifrågasatta beslutet, anges däremot inte vilka förordningar som är tillämpliga på vissa av dem. Det framgår emellertid av skäl 126-130 i det ifrågasatta beslutet att vad avser de sex avgifter och tilläggsavgifter som behandlas där, kan flera olika förordningar i förekommande fall tillämpas samtidigt.

83 Vad därefter beträffar THC, LCL-avgifter, kvarhållandeavgifter och demurrage, påpekar förstainstansrätten att det i det ifrågasatta beslutet endast anges att förordning nr 4056/86 inte är tillämplig av det skälet att de tjänster som omfattas av dessa tillägg inte är sjötransporttjänster. I detta avseende anges i det ifrågasatta beslutet på sin höjd vad beträffar de två förstnämnda avgifterna att de avser stuveritjänster i hamnen eller terminalen och, vad beträffar de två följande avgifterna, att de avser tjänster som kan jämställas med magasinering respektive hyra av utrustning.

84 Förstainstansrätten konstaterar emellertid att dessa allmänna påståenden inte ger de exakta skälen till att, med beaktande av artikel 1.1. och 1.2 i förordning nr 4056/86, avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga inte omfattas av tillämpningsområdet för nämnda förordning såsom det anges i dessa bestämmelser. Kommissionen har emellertid i skäl 142 i det ifrågasatta beslutet själv angett att hamntjänster, landtransporttjänster och stuveritjänster utgör kringtjänster till sjötransport. Under dessa omständigheter ankom det i än högre grad på kommissionen att i det ifrågasatta beslutet ange skälen till att sådana kringtjänster till sjötransport, som dessutom faktureras av bortfraktarna inom ramen för sjöfartstariffen, inte utgör sjötransport som omfattas av förordning nr 4056/86.

85 Med beaktande av att det i det ifrågasatta beslutet inte anges vilken rättslig grund som valts för vissa avgifter och tilläggsavgifter som omfattas av avtalet i fråga och av att det inte anges några skäl till att förordning nr 4056/86 inte tillämpas på THC, LCL-avgifter, kvarhållandeavgifter och demurrage, kan förstainstansrättten således inte utesluta att kommissionen i det ifrågasatta beslutet felaktigt tillämpat förordningarna nr 17 och nr 1017/68 på de avgifter och tilläggsavgifter som omfattas av avtalet i fråga. Det är emellertid inte nödvändigt att uttala sig i denna fråga i detta skede, utan det skall först fastställas huruvida kommissionens i förekommande fall felaktiga val av rättslig grund har medfört negativa följder för sökandena. Under omständigheterna i förevarande fall är det, eftersom det ifrågasatta beslutet grundas på tre rättsliga grunder varav en inte har bestritts av sökandena, enbart om det fel som kommissionen gjort sig skyldig till får sådana negativa följder för sökandena som det rättfärdigar en ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 57 nämnda målet Union internationale des chemins de fer mot kommissionen, punkt 58).

86 Förstainstansrätten erinrar emellertid om att det av skäl 124 i det ifrågasatta beslutet framgår att kommissionen i förevarande fall samtidigt har tillämpat förfarandena enligt förordningarna nr 17, nr 1017/68 och nr 4056/86. Det är nämligen ostridigt att kommissionen innan den antog det ifrågasatta beslutet iakttog alla processuella formföreskrifter som föreskrivs i förordningarna nr 17, nr 1017/68 och nr 4056/86. Kommissionen rådfrågade således de tre rådgivande kommittéer för kartell- och monopolfrågor som inrättats genom förordningarna nr 17, nr 1017/68 och nr 4056/86. Den väntade även till efter utgången av en frist på tjugo dagar från den dag när de rådgivande kommittéerna avgett sina yttranden, i enlighet med artikel 17 i förordning nr 1017/68. Det är följaktligen med rätta som kommissionen i skäl 124 i det ifrågasatta beslutet konstaterat att även om kommissionen skulle ha misstagit sig när det gäller vilka förordningar som var tillämpliga på var och en av avgifterna och tilläggsavgifterna, har parterna fått del av de formella rättigheter som fastställs i alla eventuellt tillämpliga förordningar. Den felaktiga användningen av förordningarna nr 17 och nr 1017/68 som rättslig grund för det ifrågasatta beslutet kan i detta avseende inte ha medfört skada för sökandena.

87 Sökandena har emellertid gjort gällande att den felaktiga rättsliga grund som kommissionen angett har fått tre slags negativa följder för dem som kan rättfärdiga en ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet.

88 För det första har de anfört att de enligt det ifrågasatta beslutet åläggs böter med stöd av förordningarna nr 17 och nr 1017/68. Eftersom kommissionen endast har befogenhet att ålägga böter med stöd av tillämpningsförordningarna till artikel 81 EG och inte direkt med stöd av denna sistnämnda bestämmelse, anser sökandena att de böter som åläggs enligt beslutet saknar rättslig grund, då kommissionen felaktigt har angett dessa förordningar som grund för den konstaterade överträdelsen, åtminstone delvis med två tredjedelar.

89 Sökandenas uppfattning grundar sig på antagandet att det ifrågasatta beslutet skall förstås som ett antal individuella beslut som vart och ett avser en av avgifterna eller tilläggsavgifterna i fråga. Varje beslut som felaktigt grundats på förordning nr 17 eller nr 1017/68 saknar under dessa omständigheter rättslig grund till den del det däri åläggs böter och skall följaktligen ogiltigförklaras.

90 Förstainstansrätten konstaterar emellertid att det inte finns något stöd för denna uppfattning i det ifrågasatta beslutet.

91 Förstainstansrätten påpekar för det första att det i det ifrågasatta beslutet, särskilt i skäl 133 i detta, anges att sökandena har åsidosatt artikel 81 EG inte på grund av att det finns flera skilda avtal som vart och ett har till syfte att förbjuda rabatter på en viss avgift eller tilläggsavgift, utan på grund av att det förekom ett enda avtal som syftade till att förbjuda rabatter på alla avgifter och tilläggsavgifter som fakturerades av de rederier som var parter i FETTCSA. Enligt skäl 35 och 36 beskrivs nämnda avtal i ett enda dokument, nämligen i protokollet från ett FETTCSA-möte som hölls den 9 juni 1992.

92 För det andra understryker förstainstansrätten att de böter som påfördes till följd av den överträdelse som fastställts i det ifrågasatta beslutet påfördes på grund av att syftet med avtalet i fråga var att begränsa konkurrensen, utan att det beaktades vilka följder det fick för prisnivån för de tjänster som var föremål för avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga. Det framgår särskilt av skäl 176 och179 i det ifrågasatta beslutet att böterna påfördes med stöd av de tre förordningarna samtidigt. Sökandena medgav under förhandlingen att de inte kunde ange något bevis eller någon uppgift i det ifrågasatta beslutet som kunde stödja påståendet att det gjorts en fördelning av bötesbeloppet beroende på vilken följd avtalet i fråga hade haft på var och en av de tjänster som omfattas av de relevanta förordningarna.

93 För det tredje påpekar förstainstansrätten att det ifrågasatta beslutet antogs efter ett enda administrativt förfarande med iakttagande av kraven enligt var och en av de tillämpliga förordningarna. Det har särskilt inte bestritts att var och en av de rådgivande kommittéerna som inrättats genom förordningarna nr 17, nr 1017/68 och nr 4056/86 har rådfrågats avseende samtliga avgifter och tilläggsavgifter som avses i det ifrågasatta beslutet.

94 Under dessa omständigheter drar förstainstansrätten slutsatsen att eftersom sökandena själva har medgett att förordning nr 4056/86 utgör en riktig rättslig grund för det ifrågasatta beslutet, är artikel 19.2 i förordning nr 4056/86 tillräcklig för att grunda kommissionens befogenhet att ålägga samtliga böter till följd av att avtalet i fråga har ingåtts, även om vissa avgifter och tilläggsavgifter som omfattas av det ifrågasatta beslutet inte omfattas av förordningarna nr 17 och nr 1017/68.

95 Sökandena har därefter gjort gällande att om det ifrågasatta beslutet blev en del av gemenskapens regelverk, skulle inte de som utför reguljära sjötransporter längre kunna åberopa det gruppundantag som föreskrivs i förordning nr 4056/86 för sina avtal om avgifter och tilläggsavgifter och skulle således vara skyldiga att anmäla dem för att få ett individuellt undantag enligt förordningarna nr 17 och nr 1017/68.

96 I detta avseende skall det emellertid erinras om att det är ostridigt mellan parterna att FETTCSA inte är en linjekonferens i den mening som avses i artikel 1.3 b i förordning nr 4056/86 och att de rederier som undertecknat avtalet i fråga således inte kan åberopa gruppundantaget i artikel 3 i nämnda förordning till förmån för vissa avtal om fastställande av priser. Följaktligen kan inte det ifrågasatta beslutet, i motsats till vad sökandena anser, bli en del av gemenskapens regelverk och göras gällande som sådant mot linjekonferenser. Oavsett innebörden i kommissionens konstateranden i skäl 123-130 i det ifrågasatta beslutet avseende tillämpningen av förordning nr 4056/86 på de avgifter och tilläggsavgifter som avses i avtalet i fråga, är det tillräckligt att påpeka, utan att det är nödvändigt att uttala sig om huruvida nämnda konstateranden är välgrundade, att det står sökandena fritt att inte anmäla till kommissionen de avtal som de ingår inom ramen för linjekonferenser för att fastställa beloppet av avgifter och tilläggsavgifter om de anser att de omfattas av det gruppundantag som föreskrivs i artikel 3 i förordning nr 4056/86. De har under alla omständigheter kvar rätten att vid förstainstansrätten bestrida varje eventuell framtida bedömning som kommissionen kan komma att vidta i detta avseende.

97 Slutligen har sökandena gjort gällande att det eftersom förordningarna nr 17, nr 1017/68 och nr 4056/86 ger uttryck för olika uppfattningar i fråga om ekonomisk politik och lagstiftning inte kan presumeras att bedömningen av ett avtal i den mening som avses i förordningarna nr 17 eller nr 1017/68 innefattar en riktig bedömning av samtliga omständigheter för en analys av avtalet mot bakgrund av förordning nr 4056/86 och det ekonomiska och praktiska sammanhanget.

98 Det skall i detta avseende medges att förordning nr 4056/86 enligt femte skälet i förordningen inrättades i syfte att beakta nödvändigheten av att föreskriva tillämpningsbestämmelser som gör det möjligt för kommissionen att dels försäkra sig om att konkurrensen på den gemensamma marknaden inte sätts ur spel, dels undvika en överdriven reglering på området. Förstainstansrätten har således redan understrukit att det i artikel 3 i förordning nr 4056/86 föreskrivs ett gruppundantag av undantagskaraktär för horisontella avtal om fastställande av priser för sjötransport vilka ingåtts av medlemmarna i linjekonferenser på grund av linjekonferensernas stabiliserande roll (domen i det ovan i punkt 15 nämnda målet Compagnie générale maritime m.fl. mot kommissionen, punkt 254). Under dessa omständigheter kan det således i princip inte uteslutas, såsom sökandena med rätta har gjort gällande, att bedömningen av ett avtal eller ett förfarande inom ramen för förordning nr 4056/86 åtminstone i vissa avseenden kan skilja sig från den som skall göras inom ramen för förordningarna nr 17 eller nr 1017/68.

99 I förevarande mål konstaterar emellertid förstainstansrätten att sökandena, även om de åberopat möjligheten deras avtal skulle kunna ha bedömts annorlunda om det hade bedömts uteslutande på grundval av förordning nr 4056/86, inte angett på vilket sätt denna bedömning hade kunnat vara annorlunda och inte någon omständighet som stödjer deras påstående.

100 Förstainstansrätten erinrar vidare om att den överträdelse som i förevarande mål fastställts i det ifrågasatta beslutet består i ett avtal som ingåtts mellan medlemmarna i en linjekonferens, FEFC, och fristående rederier, och enligt vilket rabatter på avgifter och tilläggsavgifter förbjuds. Av de skäl som kommer att anges inom ramen för grunden avseende en felaktig tillämpning av artikel 81.1 EG och av artikel 2 i förordning nr 1071/68, skall ett sådant avtal anses vara ett horisontellt avtal om gemensamt fastställande av priser. Förstainstansrätten erinrar emellertid om att horisontella samordnade förfaranden som gäller fastställande av priser, förutom att de är uttryckligen förbjudna enligt artikel 81.1 a EG och artikel 2 a i förordning nr 1017/68, utgör uppenbara överträdelser av de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna (förstainstansrättens domar av den 10 mars 1992 i mål T-14/89, Montedipe mot kommissionen, REG 1992, s. 1155, punkt 265, och av den 6 april 1995 i mål T-14/89, Tréfilunion mot kommissionen, REG 1995, s. II-1063, punkt 109). Så är även fallet inom ramen för förordning nr 4056/86, eftersom avtalet om fastställandet av priserna i fråga har ingåtts mellan medlemmarna i en linjekonferens och fristående rederier och därför inverkar menligt på den faktiska konkurrensen från rederier utanför linjekonferenser. Enligt ordalydelsen i åttonde skälet i förordning nr 4056/86 är det huvudsakligen förekomsten av en faktisk konkurrens från icke-konferensansluten linjetrafik som rättfärdigar det gruppundantag som föreskrivs i artikel 3 i nämnda förordning. Enligt artikel 7.2 b i förordning nr 4056/86 kan således varje åtgärd av en konferens som hindrar en effektiv eller potentiell konkurrens utanför konferensen rättfärdiga att kommissionen återkallar gruppundantaget.

101 Förstainstansrätten anser således att sökandena inte har visat på vilket sätt användningen av förordningarna nr 17 och nr 1017/68 i stället för förordning nr 4056/86 som rättslig grund för det ifrågasatta beslutet vad gäller vissa av avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga har kunnat medföra en annan bedömning av avtalet i fråga.

102 Av detta följer att ingen av de negativa följder som sökandena åberopat kan anses föreligga.

103 Utan att det är nödvändigt att undersöka om kommissionen gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att grunda det ifrågasatta beslutet på förordningarna nr 17 och nr 1017/68 anser förstainstansrätten således att talan inte kan bifallas på sökandenas grund avseende en felaktig rättslig grund, eftersom det påstådda felet inte har berövat sökandena det processrättsliga skydd som föreskrivs i de relevanta förfarandereglerna och inte har lett till några negativa följder för sökandenas rättsliga ställning.

Åsidosättande av rätten till försvar

a) Parternas argument

104 Sökandena har kritiserat kommissionen för att den inte någon gång under det administrativa förfarandet gjort en noggrann prövning av de bestämmelser som är tillämpliga på de olika avgifter och tilläggsavgifter som är föremål för det ifrågasatta beslutet.

105 Sökandena har gjort gällande att kommissionen i ett första skede ansåg att FETTCSA in sin helhet ingick i tillämpningsområdet för förordning nr 4056/86. Således informerade den parterna i en skrivelse av den 28 september 1992 om att sökandena löpte en risk att åläggas böter om de inte anmälde FETTCSA för att ansöka om ett individuellt undantag enligt förordning nr 4056/86. Kommissionen ändrade sedan sitt ställningstagande i meddelandet om anmärkningar av den 19 april 1994, i vilket den fastställde att de avgifter och tilläggsavgifter som omfattas av FETTCSA omfattas samtidigt av förordningarna nr 4056/86, nr 1017/68 och nr 17, utan att ange vilka bestämmelser som var tillämpliga på var och en av de avgifter eller tilläggsavgifter avseende vilka det påstods att sökandena inte lämnade rabatter. Det var först i det ifrågasatta beslutet, i skäl 123-130, som kommissionen för första gången gjorde en särskild analys av vilka bestämmelser som var tillämpliga på avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga.

106 Sökandena anser följaktligen att deras rätt till försvar har åsidosatts eftersom de inte haft möjlighet att kommentera eller bestrida skälen till kommissionens val att grunda sitt beslut på förordningarna nr 17, nr 1017/68 och nr 4056/86. Av rättspraxis framgår att meddelandet om anmärkningar inte endast skall innehålla de viktigaste sakomständigheterna utan även de huvudsakliga rättsliga omständigheter som utgör stöd och som är nödvändiga för att kommissionens resonemang skall bli begripligt (domstolens dom av den 4 juli 1963 i mål 24/62, Tyskland mot kommissionen, REG 1963, s. 131, och av den 15 juli 1970 i mål 41/69, ACF Chemiefarma mot kommissionen, REG 1970, s. 661, svensk specialutgåva, volym 1, s. 457).

107 Senator Lines har för egen del understrukit att det av rättspraxis från Europakommissionen för de mänskliga rättigheterna med stöd av artikel 6.3 EKMR framgår att en person som anklagats för brott har rätt att bli underrättad om inte endast skälet till att han anklagas, det vill säga de sakomständigheter som tillskrivs honom och på vilka anklagelsen grundar sig, utan även anklagelsernas art, det vill säga den rättsliga kvalificeringen av sakomständigheterna. Kommissionen har i förevarande fall således inte angett alla rättsliga argument på vilka den avsåg att grunda sitt beslut.

108 Kommissionen anser att talan inte kan bifallas på den grunden att rätten till försvar har åsidosatts.

b) Förstainstansrättens bedömning

109 Förstainstansrätten påpekar att meddelandet om anmärkningar enligt fast rättspraxis skall innehålla en redogörelse för anmärkningarna som, även om den är kortfattad, är så klar att de som berörs av meddelandet verkligen kan få kännedom om vilka beteenden kommissionen klandrar dem för. Det är nämligen endast under denna förutsättning som meddelandet om anmärkningar kan fylla den funktion som avses i gemenskapsförordningarna, och som består i att tillhandahålla samtliga de uppgifter som företagen och företagssammanslutningarna behöver för att på ett ändamålsenligt sätt kunna försvara sig innan kommissionen fattar ett slutligt beslut (se bland annat förstainstansrättens domar av den 14 maj 1998 i mål T-352/94, Mo och Domsjö mot kommissionen, REG 1998, s. II-1989, punkt 63, och i mål T-348/94, Enso Española mot kommissionen i mål T-348/94, REG 1998, s. II-1875, punkt 83). Det framgår vidare av fast rättspraxis att detta krav är uppfyllt, om parterna inte anklagas för andra överträdelser i beslutet än de som nämns i redogörelsen för anmärkningarna och om det i beslutet endast tas hänsyn till faktiska omständigheter som parterna har haft tillfälle att yttra sig över (domen i det ovan i punkt 106 nämnda målet ACF Chemiefarma mot kommissionen, punkterna 26 och 94).

110 Förstainstansrätten påpekar i förevarande mål för det första att även om kommissionen i det ifrågasatta beslutet dragit tillbaka tre av de fyra anmärkningar som den tidigare framfört, är det utrett att den inte har lagt till någon och att den inte har tagit hänsyn till andra bevis än de som nämns i meddelandet om anmärkningar, nämligen protokollet av den 9 juni 1992. Sökanden har inte heller bestritt att de genom nämnda meddelande har kunnat få kännedom om den överträdelse som fastställts i det ifrågasatta beslutet, nämligen att ett avtal ingåtts om att inte lämna rabatter på offentliggjorda tariffer för avgifter och tilläggsavgifter. Denna överträdelse nämns särskilt i punkterna 20-24, 47, 78-81, 119, 124 och 128 i meddelandet om anmärkningar. Under dessa omständigheter kan det således inte bestridas att sökandena genom meddelandet om anmärkningar verkligen kunnat få kännedom om vilka beteenden kommissionen klandrade den för.

111 Vad därefter särskilt beträffar valet av rättslig grund, understryker förstainstansrätten att det i punkt 5 i meddelandet om anmärkningar uttryckligen anges att FETTCSA enligt kommissionen omfattas av förordningarna nr 4056/86, nr 1017/68 och nr 17. Dessutom har kommissionen i punkt 97 i meddelandet om anmärkningar förklarat att avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga avser sjötransport som omfattas av förordning nr 4056/86, landtransporter som omfattas av förordning nr 1017/68 och hamntjänster som omfattas av förordning nr 17. Denna punkt motsvaras av skäl 123 i det ifrågasatta beslutet. Slutligen anges i punkterna 144-149 i meddelandet om anmärkningar att artiklarna 2, 3 och 5 i förordning nr 1017/68 skall tillämpas samt att förordning nr 17 skall tillämpas på avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga. Dessa punkter motsvaras av skäl 144, 161 och 163-175 i det ifrågasatta beslutet. Det skall således konstateras att det i meddelandet om anmärkningar tydligt anges på vilken rättslig grund kommissionen avsåg att anta det ifrågasatta beslutet.

112 Sökandena har emellertid gjort gällande att kommissionen i meddelandet om anmärkningar inte ingående undersökt vilka bestämmelser som är tillämpliga på de olika avgifter och tilläggsavgifter som är föremål för det ifrågasatta beslutet. De har således hellre gentemot kommissionen gjort gällande att skäl 125-130 i det ifrågasatta beslutet, i vilka det anges i vilken mån förordning nr 17, nr 1017/68 och nr 4056/86 är tillämpliga på avgifterna och tilläggsavgifterna i fråga, är nya i förhållande till meddelandet om anmärkningar.

113 Förstainstansrätten understryker emellertid att skäl 125-130 i