Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Begäran om förhandsavgörande — Upptagande till sakprövning — Nödvändighet att lämna tillräckliga uppgifter till domstolen beträffande den faktiska och rättsliga bakgrunden

(Artikel 234 EG; EG-stadgan för domstolen, artikel 23)

2. Begäran om förhandsavgörande — Domstolens behörighet — Gränser — Den nationella domstolens behörighet — Fastställande och bedömning av omständigheterna i målet — Nödvändigheten av ett förhandsavgörande och relevansen av frågorna — Den nationella domstolens bedömning

(Artikel 234 EG)

3. Social trygghet för migrerande arbetstagare — Gemenskapsbestämmelser — Tillämpningsområde — Vård som tillhandahålls utanför gemenskapens territorium — Saknar betydelse — Bedömningskriterier — Den berördes anslutning till ett socialt trygghetssystem i en medlemsstat

(Rådets förordningar nr 1408/71 och 574/72)

4. Social trygghet för migrerande arbetstagare — Sjukförsäkring — Arbetstagare som vistas i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten — Den behöriga institutionens utfärdande av en E 111- eller E 112-blankett — Den behöriga institutionens skyldighet att, förutom om missbruk föreligger, erkänna de medicinska bedömningar som gjorts och beslut som fattats av läkare som legitimerats av institutionen i vistelsemedlemsstaten beträffande akut vård

(Rådets förordning nr 1408/71, artikel 22.1 a i och 22.1 c i)

5. Social trygghet för migrerande arbetstagare — Sjukförsäkring — Arbetstagare som vistas i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten — Den behöriga institutionens utfärdande av en E 111- eller E 112-blankett — Medicinska bedömningar som gjorts av läkare som legitimerats av institutionen i vistelsemedlemsstaten om att behov föreligger av behandling i en annan stat — Rätt till vårdförmåner bekostade av den behöriga institutionen — Villkor — Skyldighet enligt den nationella lagstiftningen för den behöriga institutionen i vistelsemedlemsstaten att tillhandahålla personer som är försäkrade där ovannämnda förmåner

(Rådets förordning nr 1408/71, artikel 22.1 c i)

6. Social trygghet för migrerande arbetstagare — Sjukförsäkring — Arbetstagare som vistas i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten — Den behöriga institutionens utfärdande av en E 111- eller E 112-blankett — Medicinska bedömningar som gjorts av läkare som legitimerats av institutionen i vistelsemedlemsstaten om att behov föreligger av behandling i ett tredjeland — Bekostande av vården — Vården bekostas av institutionen i vistelsemedlemsstaten, i enlighet med dess lagstiftning, och därefter erhåller den ersättning från institutionen i den behöriga medlemsstaten för sådan vård som utges enligt den sistnämnda medlemsstatens lagstiftning, eller också utgår, om så inte sker, ersättning från institutionen i den behöriga medlemsstaten direkt till den person som är försäkrad där — Former

(Rådets förordning nr 1408/71, artiklarna 22.1 a i, 22.1 c i och 36)

Sammanfattning

1. Det krävs att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen.

De uppgifter som lämnas i begäran om förhandsavgörande skall inte bara göra det möjligt för domstolen att lämna användbara svar, utan skall också ge såväl medlemsstaternas regeringar som berörda parter möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 23 i EG-stadgan för domstolen. Det åligger domstolen att se till att denna möjlighet finns, eftersom det enligt nyss nämnda bestämmelse endast är begäran om förhandsavgörande som delges de berörda parterna.

(se punkterna 29–30)

2. I ett förfarande enligt artikel 234 EG, vilken grundar sig på en tydlig funktionsfördelning mellan de nationella domstolarna och EG-domstolen, är det den nationella domstolen som skall bedöma omständigheterna i målet. Det ankommer också uteslutande på den nationella domstol vid vilken tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet att mot bakgrund av omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Följaktligen är domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som har ställts avser tolkningen av gemenskapsrätten.

(se punkt 33)

3. Endast den omständigheten att vård har tillhandahållits utanför gemenskapens territorium innebär inte att förordningarna nr 1408/71 och 574/72 i deras lydelse enligt förordning nr 2001/83 inte skall tillämpas. Det avgörande kriteriet för deras tillämplighet är nämligen att den försäkrade är ansluten till ett socialt trygghetssystem i en medlemsstat.

(se punkt 38)

4. Artikel 22.1 a i och 22.1 c i i förordning nr 1408/71 och artikel 22.1 och 22.3 i förordning nr 574/72, i deras lydelse enligt förordning nr 2001/83, skall tolkas så att en behörig institution som genom att utfärda en E 111- eller E 112-blankett har samtyckt till att en av dess försäkrade erhåller vård i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten är, förutom om missbruk föreligger, bunden av bedömningar av behovet av akut vård av livsavgörande betydelse som gjorts under blankettens giltighetsperiod av läkare som legitimerats av institutionen i vistelsemedlemsstaten, samt av det beslut som dessa läkare fattat, under samma period, på grundval av dessa bedömningar och med hänsyn till den medicinska kunskapsnivån vid den aktuella tidpunkten, om att flytta över den berörde till en annan stat, även om det rör sig om en stat som inte är medlem i Europeiska unionen.

Under sådana förhållanden kan den behöriga institutionen varken kräva av den berörde att denne återvänder till den behöriga medlemsstaten för att där genomgå en läkarundersökning, låta honom genomgå en undersökning i vistelsemedlemsstaten eller kräva att ovannämnda bedömningar och beslut skall bli föremål för institutionens godkännande.

(se punkterna 50, 53–54, 56–57, 63, samt punkt 1 i domslutet)

5. När det, under pågående behandling av den försäkrade i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten dit han fått den behöriga institutionens tillåtelse att bege sig av medicinska skäl, visar sig att den diagnostiserade sjukdom som den berörde lider av kräver akut vård av livsavgörande betydelse som de läkare som har legitimerats av institutionen i vistelsemedlemsstaten med hänsyn till den medicinska kunskapsnivån vid den aktuella tidpunkten bedömer endast kan ges av en sjukvårdsinrättning som finns i ett annat land, skall artikel 22.1 c i i förordning nr 1408/71 och artikel 22.1 och 22.3 i förordning nr 574/72 i deras lydelse enligt förordning nr 2001/831, tolkas så att den försäkrades rätt till vårdförmåner som utges för den behöriga institutionens räkning innefattar vård som ges vid denna sjukvårdsinrättning, under förutsättning att institutionen i vistelsemedlemsstaten enligt den lagstiftning som den tillämpar är skyldig att tillhandahålla en person som är försäkrad där sådana vårdförmåner som den ifrågavarande vården.

(se punkterna 60, 63, samt punkt 1 i domslutet)

6. För det fall läkare som har legitimerats av institutionen i vistelsemedlemsstaten, av brådskande skäl av livsavgörande betydelse och med hänsyn till den medicinska kunskapsnivån vid den aktuella tidpunkten, har valt att flytta över den försäkrade till en sjukvårdsinrättning i ett tredjeland, skall artikel 22.1 a i och 22.1 c i i förordning nr 1408/71, i dess lydelse enligt förordning nr 2001/83, tolkas så att, försåvitt institutionen i vistelsemedlemsstaten inte har något skäl att på allvar betvivla att läkarnas beslut är välgrundat, den vård som har getts i detta tredjeland skall bekostas av institutionen i vistelsemedlemsstaten i enlighet med den lagstiftning som den institutionen tillämpar, på samma villkor som dem som gäller för de försäkrade som omfattas av denna lagstiftning. Om vården är en förmån som utges enligt lagstiftningen i den behöriga medlemsstaten, ankommer det sedan på institutionen i den sistnämnda medlemsstaten att bära kostnaden för dessa vårdförmåner, genom att utge ersättning till institutionen i vistelsemedlemsstaten på de villkor som föreskrivs i artikel 36 i förordning nr 1408/71.

Då vård som har getts vid en sjukvårdsinrättning i ett tredjeland inte har bekostats av institutionen i vistelsemedlemsstaten, men det har fastställts att personen i fråga hade rätt till en sådan ersättning, och denna vård är en förmån som utges enligt lagstiftningen i den behöriga medlemsstaten, ankommer det på den behöriga institutionen att direkt ersätta den berörda personen, eller personens rättsinnehavare, för kostnaderna för denna vård, på så sätt att en ersättningsnivå säkerställs som är likvärdig med den som skulle ha gällt för denna person om bestämmelserna i artikel 22.1 i förordning nr 1408/71 hade tillämpats.

(se punkterna 67, 69–70, samt punkt 2 i domslutet)