STÄLLNINGSTAGANDE AV GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

föredraget den 6 augusti 2008 ( 1 )

Mål C-296/08 PPU

Utlämningsförfarande

mot

Ignacio Pedro Santesteban Goicoechea

”Polissamarbete och straffrättsligt samarbete — Rambeslut 2002/584/RIF — Artiklarna 31 och 32 — Europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna — Möjlighet för den stat som verkställer framställningen om utlämning att tillämpa en konvention som antagits före den 1 januari 2004, men som är tillämplig i den staten sedan ett senare datum”

I – Inledning

1. Ignacio Santesteban Goicoechea ( 2 ) har nyligen, till följd av en begäran om utlämning som framställdes den 2 juni 2008 på grundval av konventionen av den 27 september 1996 ( 3 ), blivit omhändertagen i Frankrike i avvaktan på utlämning. ( 4 )

2. Enligt de upplysningar som den hänskjutande domstolen har lämnat är Ignacio Santesteban Goicoechea medlem i terroristorganisationen Euskadi Ta Askatasuna/Tierra Vasca y Libertad/Baskerlandet och friheten (ETA). De gärningar som han anklagas för begicks i Spanien i februari och mars 1992. De har kvalificerats som förvaring av krigsmateriel, olovligt innehav av sprängmedel, olovligt brukande av annan tillhörigt motorfordon, utbyte av registreringsskylt (märkesförfalskning) samt medlemskap i en terroristorganisation. ( 5 )

3. Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (Frankrike) (nedan kallad den hänskjutande domstolen), vilken har att ta ställning till begäran om utlämning, är osäker på huruvida 1996 års konvention är tillämplig. Den hänskjutande domstolen anser att en tillämpning av denna konvention av Republiken Frankrike skulle kunna strida mot rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna ( 6 ) och mot förfarandena för utlämning mellan medlemsstaterna (nedan kallat rambeslutet). Mot denna bakgrund har Chambre d’instruction de la cour d’appel de Montpellier beslutat att vilandeförklara målet och till domstolen ställa följande frågor angående tolkningen av rambeslutet: ”1) Medför tillämpningen av uttrycket ”ersätta” i artikel 31 i rambeslutet … att en medlemsstat – i detta fall Konungariket Spanien – som inte har lämnat någon underrättelse enligt artikel 31.2 i nämnda rambeslut angående bilaterala eller multilaterala avtal som de avser att fortsätta tillämpa inte kan tillämpa andra förfaranden än förfarandet med en europeisk arresteringsorder i förhållande till en medlemsstat – i detta fall Republiken Frankrike – som har gjort ett uttalande enligt artikel 32 i rambeslutet? 2) Om den föregående frågan ska besvaras nekande: Medför den verkställande statens förbehåll att denna stat kan tillämpa 1996 års konvention, som alltså ingicks före den 1 januari 2004 men inte trädde i kraft i den verkställande staten förrän efter det i artikel 32 i rambeslutet angivna datumet den 1 januari 2004?”

4. Eftersom den enda grunden för de franska myndigheternas frihetsberövande av Ignacio Santesteban Goicoechea är den begäran om utlämning som de spanska myndigheterna har gjort, har den hänskjutande domstolen begärt, och domstolens tredje avdelning beslutat, att förevarande mål ska handläggas enligt ett förfarande för brådskande mål (artikel 104b i domstolens rättegångsregler).

II – Upptagande till sakprövning

5. Frågan huruvida förevarande begäran om förhandsavgörande kan upptas till sakprövning ska avgöras mot bakgrund av artiklarna 234 EG och 35 EU. Det ska i detta hänseende göras en åtskillnad mellan i huvudsak två frågor, nämligen dels huruvida den hänskjutande domstolen är en ”nationell domstol” i den mening som avses i domstolens fasta rättspraxis på området förhandsavgöranden, ( 7 ) dels frågan huruvida denna domstol i förevarande fall utövar domstolsfunktioner och inte en administrativ funktion. ( 8 )

6. Vad avser den första frågan råder det inga tvivel om att chambre de l’instruction vid en fransk cour d’appel, vid vilken en begäran om utlämning gjorts, kan anses vara en ”nationell domstol” i den mening som avses i de bestämmelser i fördraget som gäller förförandet för förhandsavgörande. Enligt de förklaringar som den franska regeringen har gett i sina skriftliga yttranden i detta avseende är nämnda chambre ett permanent organ som inrättats enligt lag. Det utgörs av domare vars självständighet och oavsättlighet är garanterade och det fullgör sina uppgifter inom ramen för ett obligatoriskt och kontradiktoriskt förfarande och tillämpar rättsregler.

7. Beträffande den andra frågan skulle man visserligen kunna fråga sig huruvida det utlämningsförfarande genom vilket Chambre de l’instruction de la cour d’appel verkligen är av rättskipningskaraktär. Franska Conseil d’Etat har tidigare ansett att det enligt fransk rätt rör sig om en administrativ funktion och inte en domstolsfunktion. ( 9 ) En sådan bedömning enligt nationell rätt kan emellertid inte ligga till grund för avgörandet av frågan huruvida den hänskjutande domstolen har en domstolsfunktion enligt gemenskapsrätten.

8. Den franska regeringen har med rätta påpekat att det rör sig om en tvist som Chambre de l’instruction de la Cour d’appel de Montpellier ska avgöra. Denna tvist är mellan åklagarmyndigheten och den person som begäran om utlämning avser. Förfarandets tvistekaraktär är särskilt uppenbar i förevarande mål, eftersom den berörde inte uttryckligen har samtyckt till sin egen utlämning utan tvärtom har bestritt lagligheten av denna.

9. Chambre de l’instruction de la cour d’appel beslutar visserligen inte ensam om utlämningen, eftersom en administrativ myndighet sedan tillkallas för att anta utlämningsdekretet. Det ankommer emellertid på Chambre de l’instruction de la cour d’appel att helt självständigt och inom ramen för ett kontradiktoriskt förfarande bedöma huruvida den begärda utlämningen är laglig. Om den domstolen motsätter sig utlämningen kan den berörda personen inte utlämnas och vederbörande ska då friges ex officio.

10. Mer allmänt ska det fästas vikt vid den omständigheten att det enligt olika nationella utlämningsförfaranden, vilka för övrigt inbegriper sådana som har införts för att genomföra rambeslutet, ofta på ett eller annat sätt föreskrivs ett ingripande av en administrativ myndighet, ( 10 ) i likhet med det förfarande som tillämpas i förevarande fall i Frankrike. En överdrivet restriktiv tolkning av kriterierna för upptagande till sakprövning av begäran om förhandsavgöranden skulle riskera att i sådana fall hindra möjligheten till prövning av EG-domstolen och följaktligen äventyra en enhetlig tolkning av rambeslutet.

11. Slutligen skulle, mot bakgrund av rambeslutets art, domstolens behörighet att svara på tolkningsfrågor kunna ifrågasättas. Enligt artikel 34.2 b EU ska rambeslut inte ha direkt effekt. Härav följer att rambeslutet inte kan utgöra hinder för tillämpningen av de nationella bestämmelserna om utlämning. Följaktligen kan användbarheten av domstolens svar i förevarande fall ifrågasättas.

12. Det ska emellertid erinras om att de tolkningsfrågor som de nationella domstolarna ställer presumeras vara relevanta förutom i undantagsfall. Ett sådant fall är när det uppenbart framgår att den efterfrågade tolkningen av de av Europeiska unionens bestämmelser som avses i dessa frågor inte har något samband med verkligheten eller föremålet för tvisten vid den nationella domstolen eller när frågorna är hypotetiska eller domstolen inte har fått de upplysningar om de faktiska omständigheterna och rättsreglerna som krävs för att kunna ge ett användbart svar på tolkningsfrågorna. Med undantag för sådana situationer, har domstolen i princip en skyldighet att besvara frågorna angående tolkningen av de rättsakter som avses i artikel 35.1 EU ( 11 ). Det är inte a priori uppenbart uteslutet att domstolens svar bland annat beträffande den direktivkonforma tolkningen av den franska lagstiftningen är användbart.

13. Av samtliga dessa skäl bör förevarande begäran om förhandsavgörande upptas till sakprövning.

III – Bedömning av tolkningsfrågorna

A – Inledande anmärkningar

14. Den hänskjutande domstolens osäkerhet beträffande tillämpligheten av 1996 års konvention grundar sig i huvudsak på följande omständigheter: — För det första föreskrivs i rambeslutet att detta ersätter 1996 års konvention (se artikel 31.1 d i rambeslutet) och Konungariket Spanien har inte underrättat Europeiska unionens råd och Europeiska gemenskapernas kommission om att det önskar fortsätta att tillämpa den (artikel 31.2 fjärde stycket i rambeslutet). — För det andra har Republiken Frankrike i enlighet med artikel 32 i rambeslutet förklarat att den kommer att fortsätta att behandla framställningar om utlämning som gäller gärningar som begåtts före den 1 november 1993 inte enligt arresteringsordern, utan enligt det utlämningssystem som gällde före den 1 januari 2004. 1996 års konvention började dock tillämpas i Frankrike först från och med den 1 juli 2005.

15. Mot denna bakgrund skulle det kunna visa sig att det finns en ”lucka” i det utlämningssystem som tillämpas mellan Republiken Frankrike och Konungariket Spanien när det gäller sådana gärningar som dem som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, som begåtts före den 1 november 1993. De båda tolkningsfrågorna har till syfte att få klarhet i huruvida en sådan lucka föreligger.

B – Den första tolkningsfrågan

16. Den hänskjutande domstolen har genom sin första tolkningsfråga i huvudsak önskat få klarhet i huruvida artikel 31.1 i rambeslutet förbjuder behandling av en begäran om utlämning enligt de regler som föreskrivs i en internationell konvention när den medlemsstat som framställt begäran inte i den mening som avses i artikel 31.2 fjärde stycket i rambeslutet har lämnat någon underrättelse om sin avsikt att tillämpa nämnda internationella konvention, medan den verkställande medlemsstaten för sin del genom ett uttalande enligt artikel 32 i rambeslutet har uteslutit tillämpning av förfarandet för en europeisk arresteringsorder.

17. Det ska genast påpekas att de framställningar om utlämning som inkommit från och med den 1 januari 2004 i princip styrs av förfarandet för en europeisk arresteringsorder. ( 12 ) Detta är den allmänna regel som fastställts i artikel 32 andra meningen i rambeslutet. Härav följer att en sådan begäran om utlämning som den som Konungariket Spanien framställde den 2 juni 2008 i princip ska behandlas enligt reglerna för förfarandet för en europeisk arresteringsorder. ( 13 )

18. Det förekommer emellertid undantag från nämnda allmänna regel, vilka föreskrivs i artiklarna 31.2, 31.3 och 32 i rambeslutet. I synnerhet har medlemsstaterna frihet att inte tillämpa förfarandet för en europeisk arresteringsorder på framställningar genom vilka utlämning begärs för gärningar som begåtts före en viss angiven tidpunkt (artikel 32 tredje–sjätte meningarna i rambeslutet). Republiken Frankrike har såtillvida förklarat sin avsikt att fortsätta att behandla framställningar som avser gärningar som begåtts före den 1 november 1993 enligt det utlämningssystem som gällde före den 1 januari 2004. Eftersom de gärningar som åtalet mot Ignacio Santesteban Goicoechea avser begicks år 1992 ska Republiken Frankrike således behandla förevarande begäran om utlämning enligt det system som gällde före den 1 januari 2004 och inte enligt förfarandet för en europeisk arresteringsorder.

19. Det återstår emellertid att undersöka huruvida tillämpningen av detta tidigare system utöver ett uttalande av den verkställande medlemsstaten (Republiken Frankrike) enligt artikel 32 i rambeslutet även kräver en underrättelse från den begärande medlemsstaten (Konungariket Spanien) med stöd av artikel 31.2 fjärde stycket i rambeslutet.

20. Enligt de upplysningar som den hänskjutande domstolen har lämnat har Konungariket Spanien inte lämnat någon underrättelse om att denna medlemsstat önskar tillämpa sådana tidigare avtal som 1996 års konvention, vilken utgjorde grund för förevarande begäran om utlämning, eller konventionen av den 13 december 1957. ( 14 )

21. Vid en första anblick skulle man av denna avsaknad av underrättelse från Konungariket Spanien kunna dra slutsatsen att 1996 års konvention – liksom för övrigt 1957 års konvention – har ersatts av rambeslutet (se artikel 31.1 i detta beslut) och att den således inte kan tillämpas i förevarande fall. Ett sådant resultat förefaller emellertid inte vara förenligt med den allmänna systematiken i rambeslutet och målen med detta.

22. För det första är det underrättelsesystem som föreskrivs i artikel 31.2 i rambeslutet inte avsett att tillämpas på sådana instrument som 1996 års konvention. Som kommissionen har påpekat utgör de multilaterala instrument som uttryckligen uppräknas i nämnda artikel 31.1, och däribland 1996 års konvention, redan en del av gemenskapens regelverk, ( 15 ) och existensen av dessa är välkänd i medlemsstaterna. Republiken Frankrike har med rätta tillagt att artikel 31.2 i rambeslutet i realiteten endast avser utlämningsförfaranden som är mer ambitiösa än förfarandet för en europeisk arresteringsorder och kan komplettera och förbättra detta, såsom exempelvis det utlämningssystem som finns mellan länderna inom det nordiska samarbetet. ( 16 )

23. Även om 1996 års konvention kan vara föremål för en underrättelse enligt artikel 31.2 i rambeslutet kan inte avsaknaden av en sådan underrättelse anses som ett hinder för en faktisk tillämpning av nämnda konvention i förevarande fall. Till skillnad från sådana uttalanden som avses i artikel 32 i rambeslutet ska underrättelser enligt artikel 31.2 fjärde och femte styckena i rambeslutet nämligen inte offentliggöras i Europeiska unionens offentliga tidning och inte meddelas de övriga medlemsstaterna. Härav kan slutsatsen dras att dessa underrättelser ska förstås som rena förklaringar som inte utgör en förutsättning för tillämpning av tidigare eller nya överenskommelser.

24. Vidare ska artikel 31 i rambeslutet tolkas mot bakgrund av det huvudsakliga syftet med rambeslutet vilket är att bidra till skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, vilket förutsätter en förbättring och ett påskyndande av utlämningsförfarandena. ( 17 ) Det ersättande av vissa tidigare konventioner som föreskrivs i artikel 31.1 i rambeslutet har således även det till syfte att förbättra och påskynda utlämningsförfarandena och har synnerligen inte som mål att göra dem långsammare eller mer komplicerade. ( 18 ) Det förefaller otänkbart att artikel 31.1 i rambeslutet skulle medföra en försämring av det utlämningssystem som tillämpas mellan två medlemsstater vid tidpunkten för rambeslutets ikraftträdande.

25. Följaktligen kan, i bilaterala relationer mellan två medlemsstater, tidigare avtal såsom 1996 års konvention och 1957 års konvention endast anses ha ersatts av rambeslutet i den mån rambeslutet faktiskt tillämpas mellan dessa medlemsstater. Så länge en av de två medlemsstaterna, i detta fall Republiken Frankrike, inte tillämpar rambeslutet på vissa framställningar om utlämning kan dessa framställningar formuleras och behandlas med tillämpning av tidigare avtal, under de villkor som föreskrivs i artikel 32 i ramavtalet.

26. Av samtliga ovan angivna skäl bör den första tolkningsfrågan besvaras nekande.

C – Den andra tolkningsfrågan

27. Den hänskjutande domstolen har genom sin andra tolkningsfråga i huvudsak önskat få klarhet i huruvida det är tillåtet för en medlemsstat som har gjort ett uttalande enligt artikel 32 i ramavtalet att behandla framställningarna om utlämning med tillämpning av en konvention som undertecknats före den 1 januari 2004 men börjat tillämpas efter detta datum i nämnda medlemsstat. Det framgår av sammanhanget i begäran om förhandsavgörande, och av parternas yttranden, att denna fråga avser 1996 års konvention på vilken Konungariket Spanien i förevarande fall har grundat sin begäran om utlämning av den 2 juni 2008.

28. 1996 års konvention undertecknades visserligen före den 1 januari 2004, det datum som anges i artikel 32 i rambeslutet, men blev tillämplig för Republiken Frankrike först den 1 juli 2005, ( 19 ) och tillämplig på de framställningar om utlämning som mottagits sedan det datumet ( 20 ). Således uppkommer frågan huruvida 1996 års konvention kan anses omfattas av ”det utlämningssystem som gällde före den 1 januari 2004” beträffande relationerna mellan Konungariket Spanien och Republiken Frankrike.

29. Vid en första anblick kan det förefalla nödvändigt att besvara tolkningsfrågan nekande, eftersom 1996 års konvention inte var tillämplig i Frankrike den 1 januari 2004, den dag till vilken det hänvisas i artikel 32 i rambeslutet. Det borde således vara 1957 års konvention och inte 1996 års konvention som skulle tillämpas i förevarande fall.

30. Ett sådant svar skulle emellertid inte i tillräcklig utsträckning ta i beaktande den allmänna systematiken i och målen med rambeslutet. Som angetts ovan ( 21 ) är det huvudsakliga målet med rambeslutet att bidra till skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, vilket innebär en förbättring och ett påskyndande av utlämningsförfarandena. ( 22 )

31. Eftersom det i artikel 32 i rambeslutet föreskrivs en möjlighet till undantag från förfarandet för en europeisk arresteringsorder, utesluter inte denna artikel att medlemsstaterna utvecklar de utlämningsförfaranden som tillämpas dem emellan genom att gradvis förbättra och påskynda dem. Den enda omständigheten att en medlemsstat, genom ett uttalande enligt artikel 32 i rambeslutet, undantar vissa framställningar om utlämning från förfarandet för en europeisk arresteringsorder medför inte någon skyldighet för denna medlemsstat att ”frysa” sitt nationella rättssystem i det tillstånd i vilket det tillämpades på sådana framställningar före den 1 januari 2004. Det kan inte hävdas att den berörda medlemsstaten är begränsad till en enda valmöjlighet mellan antingen status quo den 1 januari 2004 eller förfarandet för en europeisk arresteringsorder. Mot bakgrund av målet med rambeslutet finns det ingenting som hindrar att medlemsstaten gradvis anpassar det utlämningsförfarande som är tillämpligt på de äldre ärenden som avses i dess uttalande enligt nämnda artikel 32.

32. Tvärtom får en medlemsstat gradvis förbättra sin gällande processlagstiftning avseende framställningar om utlämning på vilka den inte genast har önskat tillämpa förfarandet för en europeisk arresteringsorder. Den kan i detta syfte bland annat använda en sådan internationell konvention som 1996 års konvention, vilken redan hade undertecknats före den 1 januari 2004 men fortfarande behövde ratificeras och göras tillämplig. ( 23 ) En sådan förbättring av de tillämpliga förfarandena är fullt förenlig med den allmänna systematiken i och målet med rambeslutet. ( 24 )

33. Artikel 32 i rambeslutet bör i vart fall tolkas så, att den inte utgör hinder för en senare förbättring av utlämningssystemet i den verkställande medlemsstaten före den 1 januari 2004.

34. Det är ett sådant tidigare utlämningssystem som förbättrades den 1 juli 2005 genom tillämpning för Republiken Frankrike av 1996 års konvention. 1996 års konvention har nämligen till syfte att komplettera bestämmelserna i och underlätta tillämpningen av 1957 års konvention (se artikel 1.1 första strecksatsen i 1996 års konvention och näst sista skälet i konventionens ingress). ( 25 ) På samma sätt föreskrevs redan i 1957 års konvention, i artikel 28, en möjlighet för de kontrakterande parterna att dem emellan ingå bilaterala och multilaterala avtal för att komplettera bestämmelserna i denna eller för att underlätta tillämpningen av de principer som ingår i densamma.

35. Konstaterandet att 1996 års konvention kompletterar och förbättrar ett tidigare utlämningssystem i den mening som avses i artikel 32 i rambeslutet bekräftas dessutom av själva rambeslutet i vilket nämnda konvention uppräknas bland de internationella instrument som omfattas av Europeiska unionens regelverk. ( 26 )

36. Av samtliga ovan angivna skäl bör den andra tolkningsfrågan besvaras jakande.

D – Allmänna principer

37. Ignacio Santesteban Goicoechea har i sitt yttrande, som inlämnats till domstolen, gjort gällande att en tillämpning av 1996 års konvention i förevarande fall strider mot allmänna rättsprinciper och grundläggande rättigheter.

38. Enligt artikel 6 EU bygger Europeiska unionen på rättsstatsprincipen och på de grundläggande rättigheterna såsom de garanteras i Europakonventionen ( 27 ) och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner, såsom allmänna gemenskapsrättsliga principer. Härav följer att medlemsstaterna är föremål för kontroller av att deras rättsakter är förenliga med fördragen och de allmänna rättsprinciperna när de genomför unionsrätten ( 28 ) (se även artikel 51.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som tillkännagavs i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, s. 1).

39. Det skulle således kunna hävdas att medlemsstaterna inte kan göra gällande artikel 32 i rambeslutet för att tillämpa ett utlämningssystem som inte är förenligt med de grundläggande rättigheterna. ( 29 ) Det är emellertid inte nödvändigt att domstolen uttalar sig angående denna fråga inom ramen för detta förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande. För det första omfattas inte frågan av begäran om förhandsavgörande. Vidare förefaller inte, som ska visas nedan, de allmänna principerna ha åsidosatts.

40. Det föreskrivs visserligen inte i Europakonventionen i sig någon rättighet att inte utlämnas ( 30 ) och den innehåller inga bestämmelser vare sig angående under vilka förutsättningar en utlämning kan beviljas eller vilket förfarande som ska tillämpas. ( 31 ) Vidare gäller inte utlämningsförfarandet prövning av sökandens civilrättsliga rättigheter och skyldigheter eller anklagelse mot honom för brott i den mening som avses i artikel 6 i Europakonventionen. ( 32 )

41. Det återstår emellertid att undersöka huruvida Europeiska unionens allmänna rättsprinciper utgör hinder för att Republiken Frankrike behandlar den framställning om utlämning som Konungariket Spanien har gjort med tillämpning av 1996 års konvention. Ignacio Santesteban Goicoechea har bland annat hänvisat till legalitetsprincipen och principen om förbud mot retroaktiv tillämpning av allvarligare straffrättsliga bestämmelser samt till rättssäkerhetsprincipen.

Den straffrättsliga legalitetsprincipen

42. Vad gäller den straffrättsliga legalitetsprincipen (nullum crimen, nulla poena sine lege), ska det erinras om att denna princip ingår bland de allmänna rättsprinciper som utgör grunden för medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner. Den kommer till uttryck i olika internationella fördrag, såsom i artikel 7.1 i Europakonventionen ( 33 ) och mer nyligen i artikel 49 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.

43. Denna princip skulle kunna äventyras genom den omständigheten att en medlemsstat, trots lydelsen i artikel 32 i rambeslutet i vilken det hänvisas till det ”utlämningssystem som gällde före den 1 januari 2004”, önskade tillämpa regler som blivit tillämpliga efter den dagen.

44. Principen nullum crimen, nulla poena sine lege innebär att brotten och de påföljder som de leder till tydligt måste definieras i lag. ( 34 ) Den har ett nära samband med principen om förbud mot retroaktiv tillämpning av straffrättsliga bestämmelser (nullum crimen, nulla poena sine lege praevia), enligt vilken lagstiftaren inte retroaktivt får instifta ett brott eller en påföljd eller öka en påföljd.

45. Principen nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) gäller emellertid endast den materiella rätten, det vill säga frågan huruvida en gärning kan leda till påföljd eller inte. Nämnda princip gäller emellertid inte det straffrättsliga förfarandets gång. ( 35 ) På en person kan således, utan att principen nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) åsidosätts, tillämpas processrättsliga bestämmelser som instiftats eller ändrats efter tidpunkten för de gärningar för vilka han anklagas. Så är i synnerhet fallet med de bestämmelser som gäller utlämning av personer mellan stater, ( 36 ) eftersom de är av rent processrättslig karaktär.

46. Härav följer att Ignacio Santesteban Goicoechea inte med framgång kan åberopa principen nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) i syfte att undvika att 1996 års konvention tillämpas på den aktuella begäran om utlämning som Konungariket Spanien har framställt.

Rättssäkerhetsprincipen och principen ne bis in idem

47. Dessa båda principer har i förevarande fall åberopats till stöd för att Ignacio Santesteban Goicoecheas situation skulle ha ”fastställts definitivt” genom avslag på en tidigare begäran om utlämning som framställts av Konungariket Spanien den 11 oktober 2000. ( 37 ) Man kan således undra om förevarande begäran om utlämning, vilken framställdes den 2 juni 2008, strider mot rättssäkerheten eller principen ne bis in idem.

48. Denna fråga ska emellertid tas upp inom ramen för bedömningen av begäran om utlämning som sådan och inte vid den inledande undersökningen av vilka regler som ska tillämpas vid denna bedömning. Förevarande begäran om förhandsavgörande avser endast frågan vilket utlämningssystem som ska tillämpas i det aktuella fallet. Härav följer dock att den nationella domstolen är skyldig att vid sin bedömning av begäran om utlämning kontrollera och säkerställa att de grundläggande rättigheterna, däribland rättssäkerheten och regeln om ne bis in idem iakttas. Domstolen kan ge viss vägledning i detta hänseende.

49. Beträffande rättssäkerhetsprincipen, av vilken rättskraft är en väsentlig del, har det i fast rättspraxis slagits fast att den är en av de allmänna principer som domstolen tillämpar. ( 38 ) Rättskraften gäller emellertid endast för de sak- och rättsfrågor som faktiskt eller med nödvändighet avgjorts genom det aktuella rättsliga avgörandet. ( 39 )

50. I det aktuella fallet gällde det tidigare beslutet visserligen en begäran om utlämning av samma person och för samma gärningar som i förevarande mål. Den behöriga domstolen behandlade emellertid inte nämnda begäran på grundval av 1996 års konvention, eftersom denna inte var tillämplig vid den tidpunkten. Rättskraften av ett negativt yttrande som avgetts vid den tidpunkten kan således inte utgöra hinder för att förevarande begäran om utlämning, avseende samma person och samma gärningar, behandlas på grundval av en ny rättslig grund, nämligen 1996 års konvention. ( 40 )

51. Det ska i detta hänseende erinras om att avslaget på begäran om utlämning den 11 oktober 2000 grundade sig på att de gärningar som Ignacio Santesteban Goicoechea anklagades för var preskriberade enligt fransk rätt. Lagstiftningen har ändrats på just denna punkt och 1996 års konvention tillåter inte längre den verkställande medlemsstaten att åberopa preskription av gärningar enligt det egna nationella rättssystemet. ( 41 )

52. Vad gäller principen ne bis in idem, som stadgas i artikel 4 i protokoll nr 7 till Europakonventionen och i artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, utgör denna en grundläggande gemenskapsrättslig princip vars efterlevnad säkerställs av gemenskapsdomstolarna. ( 42 )

53. Tillämpningen av principen ne bis in idem underkastas ett tredubbelt krav på att de faktiska omständigheterna är identiska, att det är fråga om en och samma regelöverträdare och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas. Denna princip innebär alltså ett förbud mot att sanktionsåtgärder vidtas (och att åtal väcks) ( 43 ) mot samma person mer än en gång för samma rättsstridiga beteende i syfte att skydda samma rättsliga intresse. ( 44 )

54. Det ska konstateras att Ignacio Santesteban Goicoechea, enligt de upplysningar som lämnats till domstolen, inte har åtalats flera gånger för samma gärningar och att de behöriga myndigheterna inte har för avsikt att vidta sanktionsåtgärder flera gånger avseende samma gärningar. ( 45 ) De spanska myndigheterna har helt enkelt flera gånger försökt uppnå utlämning från Republiken Frankrike, och detta varje gång inom ramen för samma straffrättsliga åtal.

55. Utlämning i sig är emellertid ingen påföljd och den enda omständigheten att en person utvisas avgör inte frågan huruvida den begärande medlemsstaten kan utdöma en rättslig påföljd för denna person och verkställa denna påföljd.

56. Följaktligen gäller inte principen ne bis in idem utlämningsförfarandena i sig. Den kan således inte utgöra hinder för att en begäran om utlämning avseende Ignacio Santesteban Goicoechea ytterligare en gång framställs av Konungariket Spanien och behandlas av Republiken Frankrike.

IV – Förslag till avgörande

57. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som Cour d’appel de Montpellier har ställt på följande sätt: 1) När den verkställande medlemsstaten har uteslutit tillämpning av förfarandet för en europeisk arresteringsorder i den mening som avses i artikel 32 i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna utgör inte artikel 31 i detta rambeslut hinder för att en begäran om utlämning behandlas enligt de bestämmelser som föreskrivs i en internationell konvention, och detta även om den begärande medlemsstaten inte har underrättat rådet och kommissionen om sin avsikt att tillämpa nämnda internationella konvention enligt artikel 31.2 fjärde stycket i nämnda rambeslut. 2) En medlemsstat som har gjort ett uttalande enligt artikel 32 i rådets rambeslut 2002/584 i syfte att beträffande vissa framställningar om utlämning utesluta tillämpning av förfarandet för en europeisk arresteringsorder kan som verkställande medlemsstat behandla dessa framställningar med tillämpning av en internationell konvention som har undertecknats före den 1 januari 2004 för att komplettera ett tidigare utlämningssystem, även om denna konvention börjat tillämpas i nämnda medlemsstat efter den 1 januari 2004.

( 1 ) Originalspråk: franska.

( 2 ) Eller enligt den promemoria som den berörde själv har inkommit med, Inaki Santesteban Goikoetxea.

( 3 ) Konvention om utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater, ibland kallad Dublinkonventionen, upprättad på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen (EGT C 313, s. 12) (nedan kallad 1996 års konvention).

( 4 ) De spanska myndigheterna hade redan innan förevarande begäran om utlämning vid två tillfällen försökt få tag i Santesteban Goicoechea, men utan framgång. En framställan om begäran om utlämning som gjordes den 11 oktober 2000 till de franska myndigheterna avstyrktes av Cour d’appel de Versailles (Frankrike) (beslut av den 19 juni 2001) med hänvisning till att de gärningar vilka framställan avsåg var preskriberade enligt fransk rätt, och en europeisk arresteringsorder som utfärdades den 31 mars 2004 ledde inte heller till utlämning av Ignacio Santesteban Goicoechea till Spanien.

( 5 ) Det bör i förbigående preciseras att Ignacio Santesteban Goicoechea nyligen har avtjänat ett fängelsestraff i Frankrike, vilket hade utdömts för andra brott än dem för vilka de spanska myndigheterna nu har begärt utlämning. Detta framgår av de skriftliga svar som den franska regeringen har lämnat på de frågor som domstolen har ställt inom ramen för förevarande begäran om förhandsavgörande.

( 6 ) Rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 (EGT L 190, s. 1).

( 7 ) Se bland annat dom av den 17 september 1997 i mål C-54/96, Dorsch Consult (REG 1997, s. I-4961), punkt 23, och beslut av den 14 maj 2008 i mål C-109/07, Pilato (REG 2008, s. I-3503), punkt 22.

( 8 ) Se dom av den 30 juni 2005 i mål C-165/03, Längst (REG 2005, s. I-5637), punkt 25, av den 27 april 2006 i mål C-96/04, Standesamt Stadt Neibüll (REG 2006, s. I-3561), punkt 13, och beslut av den 18 juni 1980 i mål 138/80, Borker (REG 1980, s. 1975; svensk specialutgåva, volym 5, s. 237), punkt 4.

( 9 ) Dom av franska Conseil d’État av den 7 juli 1978, Croissant.

( 10 ) Beträffande tysk rätt, se bland annat beskrivningen i dom av den 17 juli 2008 i mål C-66/08, Kozlowski (REG 2008, s. I-6041), punkterna 14 och 15. I det sistnämnda målet ifrågasatte inte domstolen att förfarandet vid den tyska hänskjutande domstolen var av dömande karaktär.

( 11 ) Dom av den 16 juni 2005 i mål C-105/03, Pupino (REG 2005, s. I-5285), punkt 30.

( 12 ) Rambeslutet kan således tillämpas på begäran om utlämning som gäller gärningar som begåtts innan det trädde i kraft.

( 13 ) Det bör erinras om att en europeisk arresteringsorder hade utfärdats år 2004 avseende Ignacio Santesteban Goicoechea.

( 14 ) Europeiska utlämningskonventionen, undertecknad i Paris, konvention inom ramen för Europarådet (nedan kallad 1957 års konvention).

( 15 ) Se fjärde skälet i rambeslutet.

( 16 ) Enligt den franska regeringen är det således endast Konungariket Danmark, Republiken Finland och Konungariket Sverige som har lämnat underrättelser enligt artikel 31.2 i rambeslutet.

( 17 ) Se, för ett liknande resonemang, första och femte skälen i rambeslutet.

( 18 ) På samma sätt förutsätts det att en fortsatt tillämpning av tidigare avtal, liksom ingåendet av nya avtal mellan medlemsstater, förenklar eller underlättar förfarandena för utlämning av personer som är föremål för en europeisk arresteringsorder (se artikel 31.2 första och andra styckena i rambeslutet).

( 19 ) 1996 år konvention har ännu inte ratificerats av alla medlemsstaterna och har således inte formellt trätt i kraft än (se artikel 18.2 i denna). 1996 års konvention är emellertid sedan den 1 juli 2005 tillämplig mellan Republiken Frankrike och Konungariket Spanien, eftersom dessa två stater har ratificerat nämnda konvention och gjort förklaringar enligt artikel 18.4 i denna.

( 20 ) Artikel 18.5 i 1996 års konvention.

( 21 ) Se den del som avser den första tolkningsfrågan, bland annat punkt 24 i detta ställningstagande.

( 22 ) Se, för ett liknande resonemang, första och femte skälen i rambeslutet.

( 23 ) Se artikel 18 i 1996 års konvention.

( 24 ) Även när det gäller framställningar om utlämning som omfattas av tillämpningsområdet för förfarandet för en europeisk arresteringsorder tillåter artikel 31.2 i rambeslutet medlemsstaterna att gå längre och tillämpa – äldre eller nya – bilaterala eller multilaterala avtal som bidrar till att förenkla eller ytterligare underlätta förfarandena för utlämning av personer som är föremål för en europeisk arresteringsorder. I synnerhet måste en sådan förbättring av förfarandet vara möjlig beträffande de framställningar om utlämning som inte omfattas av tillämpningsområdet för förfarandet för en europeisk arresteringsorder.

( 25 ) Bland de förbättringar som gjorts av 1957 års system genom 1996 års konvention ska bland annat följande understrykas: För det första får utlämning inte vägras på den grunden att brottet eller verkställigheten av straffet preskriberats enligt den anmodade medlemsstatens lagstiftning (artikel 8.1 i 1996 års konvention). För det andra får den anmodade medlemsstaten inte betrakta något brott som politiskt brott (artikel 5 i 1996 års konvention, ”avpolitisering” av brott). Följaktligen kan en utlämning inte vägras på den grunden att det rör sig om ett ”politiskt” brott.

( 26 ) Fjärde skälet i rambeslutet.

( 27 ) Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen).

( 28 ) Dom av den 3 maj 2007 i mål C-303/05, Advocaten voor de Wereld (REG 2007, s. I-3633), punkt 45.

( 29 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 juni 2006 i mål C-540/03, Europaparlamentet mot rådet (REG 2006, s. I-5769), punkterna 70 och 71.

( 30 ) Europadomstolens dom av den 7 juli 1989 i målet Soering mot Förenade kungariket (serie A, nr 161, § 85).

( 31 ) Europadomstolens beslut av den 31 augusti 1999 i målet Di Giovine mot Portugal (ansökan nr 39912/98).

( 32 ) Se följande domar och beslut av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna: domen av den 4 februari 2005 i målet Mamatkoulov och Askarov mot Turkiet (ansökningarna nr 46827/99 och nr 46951/99), Recueil des arrêts et décisions 2005-I, § 82), av den 17 juni 2003 i målet RAF mot Spanien av den 21 november 2000 (ansökan nr 53652/00), Recueil des arrêts et décisions 2000-XI, av den 8 januari 2004 i målet Sardinas Albo mot Italien (ansökan nr 56271/00), Recueil des arrêts et décisions 2004-I och beslut av den 23 november 2006, Zaratin mot Italien (ansökan nr 33104/06).

( 33 ) Se domen i målet Advocaten voor de Wereld (ovan fotnot 28), punkt 49 och där angiven rättspraxis och dom av den 22 maj 2008 i mål C-266/06 P, Evonik Degussa mot kommissionen och rådet, punkt 38.

( 34 ) Se domen i målet Advocaten voor de Wereld (ovan fotnot 28), punkt 50, och domen i målet Evonik Degussa mot kommissionen och rådet (ovan fotnot 33), punkt 39.

( 35 ) Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Pupino (ovan fotnot 11), punkt 46, jämförd med punkterna 44 och 45. Se vidare Bundesverfassungsgerichts (Tyskland) beslut av den 26 februari 1969 i mål 2 BvL 15, 23/68 (publicerat i Neue Juristische Wochenschrift 1969, s. 1059, s. 1061, och i den tyska konstitutiondomstolens rättsfallssamling, BVerfGE vol. 25, sidorna 269, 286 och 287).

( 36 ) Beslut av Europakommissionen för de mänskliga rättigheterna av den 6 juli 1976 i målet X mot Nederländerna (ansökan nr 7512/76, D. R. 6, s. 185), av den 6 mars 1991 i målet Polley mot Belgien (ansökan nr 12192/86) och av den 18 januari 1996 i målet Bakhtiar mot Schweiz (ansökan nr 27292/95).

( 37 ) Det ska erinras om att nämnda begäran om utlämning hade avstyrkts av Cour d’appel de Versailles (dom av den 19 juni 2001) med hänvisning till att de gärningar vilka framställningen avsåg var preskriberade enligt fransk rätt.

( 38 ) Dom av den 12 februari 2008 i mål C-2/06, Kempter (REG 2008, s. I-411), punkt 37.

( 39 ) Dom av den 12 juni 2008 i mål C-462/05, kommissionen mot Portugal (REG 2008, s. I-4183), punkt 23.

( 40 ) Se även dom av avdelningen för brottmål vid Cour de Cassation (Frankrike) av den 15 februari 2006, nr 05-86.095 i målet Zurutuza Sarasola, av den 12 maj 1987, Bull. Crim. 1987, nr 194 i målet Dario Fantig och av den 9 juli 1987, Bull. Crim. 1987, nr 229 i målet Imaz-Martiarena.

( 41 ) Artikel 8.1 i 1996 års konvention.

( 42 ) Dom av den 29 juni 2006 i mål C-308/04 P, SGL Carbon mot kommissionen (REG 2006, s. I-5977), punkt 26 och där angiven rättspraxis.

( 43 ) Artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.

( 44 ) Dom av den 7 januari 2004 i mål C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen (REG 2004, s. I-123), punkt 338.

( 45 ) I motsats till dom av den 28 september 2006 i mål C-467/04, Gasparini m.fl. (REG 2006, s. I-9199).