FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

M. POIARES MADURO

föredraget den 6 april 2006 1( )

Förenade målen C‑123/04 och C‑124/04

Industrias Nucleares do Brasil SA,

Siemens AG

mot

UBS AG,

Texas Utilities Electric Corporation

(begäran om förhandsavgörande från Oberlandesgericht Oldenburg (Tyskland))

”Euratomfördraget – Försörjningsordning – Egendomsordning – Anrikning av uran inom medlemsstaternas territorier”

1. De förevarande målen rör en fråga som huvudaktörerna i den Europeiska atomenergigemenskapen (nedan kallad gemenskapen) har ställt sig sedan flera decennier. Skall anrikning av uran som genomförs av företag som är hemmahörande i gemenskapen för utländska kunders räkning anses som behandling, omvandling eller bearbetning av kärnmaterial, i den mening som avses i artikel 75 EA, eller betraktas som framställning av kärnmaterial, i den mening som avses i artikel 52 EA? Vissa medlemsstater har konsekvent företrätt den första uppfattningen. Kommissionen har med samma fasthet företrätt den andra uppfattningen.

2. Frågan är känslig och viktig. Den har alltför länge gett upphov till oenighet inom institutionerna. Domstolen har till följd av tvister som uppkommit mellan enskilda ombetts att undanröja denna kontrovers. Denna klassificering är avgörande för regleringen av kärnmaterial som importerats och anrikats i gemenskapen. Om dessa material skall betraktas som omvandlat material som regleras av artikel 75 EA skall de undantas från tillämpningen av bestämmelserna i fördraget om anskaffande av speciella klyvbara material i gemenskapen och deras egendomsordning huvudsakligen bestämmas genom de sakrättsliga bestämmelser som gäller i den medlemsstat i vilken de befinner sig. Om de däremot skall klassificeras som kärnenergiproduktion, i den mening som avses i artikel 52 EA, står de under gemenskapens inflytande och är underkastade Europeiska gemenskapernas atomenergigemenskaps försörjningsbyrås (byrån) företrädesrätt och kan i det fallet inte vara föremål för sakrättsliga dispositioner.

I – Målen

3. Omständigheterna och de gemenskapsrättsliga texter som gäller på området är talrika och komplexa men inte svårbegripliga. Det räcker att de väsentligaste delarna nämns.

A – Bakgrunden

4. En lång kedja juridiska handlingar, i vilka ett flertal parter har varit invecklade, har givit upphov till de båda målen vid Oberlandesgericht Oldenburg (Tyskland).

1. De faktiska omständigheterna

5. Industrias Nucleares do Brasil SA (nedan kallat INB) är ett bolag bildat enligt brasiliansk rätt, som bland annat har till uppgift att anskaffa kärnbränsle till de brasilianska kärnkraftverken. INB har en löpande affärsförbindelse med Urenco Limited (nedan kallat Urenco), ett bolag bildat enligt engelsk rätt som har specialiserat sig på framställning av anrikat uran.

6. År 1976 ingicks ett avtal angående leverans av råmaterial till Urenco samt övergång av äganderätten till dessa material, i syfte att framställa anrikat uran åt INB. Urenco skall den 4 juli 1980 ha skickat en underrättelse om detta avtal till kommissionen.( )

7. Det anrikade uranet som levererades till INB 1984 var föremål för ett avtal som ingicks med Siemens AG (nedan kallat Siemens) som skulle ta hand om lagringen av detta. Det anrikade uranet lagrades först i Tyskland, i Hanau och senare i Lingen hos ett dotterbolag till Siemens.

8. ÅR 1993 beslutade INB att temporärt lämna ifrån sig en del av detta lager. INB ingick ett så kallat ”låneavtal” med det schweiziska bolaget Nuexco Exchange AG (nedan kallat NEAG), som planerade att återförsälja detta uran till kärnkraftverk i USA. Enligt avtalet skulle långivaren överlåta äganderätten till det anrikade uranet till låntagaren vilken, som motprestation, förpliktar sig att vid ett senare tillfälle leverera partier anrikat uran av likartad natur till långivaren och att under låneperioden betala låneavgift till denne.

9. År 1989 ingick emellertid NEAG självt ett avtal angående pantsättning och överlåtelse av varor med UBS, som är en bank med säte i Schweiz. I detta avtal föreskrevs att UBS hade panträtt i alla varor som var i NEAG:s besittning och angivna i separata handlingar, samt i alla fordringar i samband med eventuella rättsanspråk till sådana varor. Genom separata handlingar gavs panträtt till det anrikade uran som NEAG hade erhållit från INB.

10. Dessutom ingick Nuexco Trading Corporation (nedan kallat NTC) med säte i Denver (USA), som tillhörde samma grupp som NEAG och som verkade för denne, år 1992 ett liknande låneavtal och avtal om äganderättsövergång med Texas Utilities Electric Corporation (nedan kallat TUEC), ett bolag som drev ett kärnkraftverk i Texas. Detta lån avsåg likaså vissa partier anrikat uran som hade erhållits av ING och lagrats hos Siemens i Hanau.

11. År 1995 gick NTC i konkurs och drygt ett år senare inleddes ett konkursförfarande angående NEAG. Denna omständighet gav upphov till de tvister som anhängiggjorts vid den nationella domstolen. INB har yrkat att Siemens skall förpliktas att lämna ut de partier uran som Urenco anrikat åt INB och som finns lagrade hos Siemens, medan UBS och TUEC med avseende på samma partier anser sig ha panträtt vad gäller det första partiet och äganderätt vad gäller det andra partiet.

2. Tvisten vid den nationella domstolen

12. Landgericht Osnabrück (Tyskland), vid vilken de båda tvisterna anhängiggjordes i första instans, fastställde att INB inte hade rätt att få partierna anrikat uran utlämnade till sig. Detta beslut överklagades av INB med motiveringen att domaren i första instans felaktigt hade utgått från att uranet hade anrikats utanför medlemsstaternas territorier. Om man antar att det omtvistade uranet varken hade framställts eller förvarats av en person hemmahörande inom Euratomfördragets tillämpningsområde är den naturliga följden att gemenskapen inte kunde ha förvärvat äganderätten till uranet och att detta kunde överlåtas fritt. Det är emellertid klarlagt att det omtvistade uranet hade framställts av Urenco i Storbritannien inom fördragets tillämpningsområde. Därav följer att den första instansens beslut är felaktigt i sak.

13. Under dessa omständigheter anser den nationella domstolen, till vilken första instansens beslut överklagades, det vara nödvändigt att ställa sig följande fråga: Utgör artikel 86 i Euratomfördraget, enligt vilken speciella klyvbara material som framställs eller importeras av en medlemsstat skall vara gemenskapens egendom, hinder mot förvärv av panträtt eller äganderätt till klyvbara material som framställts av ett företag inom gemenskapen i enlighet med ett avtal avseende anrikning som ingåtts med en medborgare i tredje land? Om frågan besvaras jakande skulle detta kunna innebära att alla dispositioner angående det omtvistade uranet ifrågasätts. Om frågan däremot besvaras nekande har den nationella domstolen förklarat att den har för avsikt att avvisa INB:s överklagande med motiveringen att det saknar grund.

B – Tillämpliga bestämmelser

14. För att skissa ramen för de båda målen i detalj räcker de inte att nämna de viktigaste bestämmelserna i det berörda fördraget. Det är viktigt att visa på vilket sätt de är integrerade i de frågor som har ställts av den nationella domstolen.

1. Fördragets system

15. Såsom framgår av ingressen till fördraget och av artikel 1 EA, är gemenskapen resultatet av en ”gemensam ansträngning” av dess medlemsstater för att skapa ”de förutsättningar som behövs för en snabb organisation och tillväxt av kärnenergiindustrierna”. För att lyckas med att förse sig med en säker och autonom kärnkraftskapacitet skall gemenskapen bland annat ”tillförsäkra samtliga förbrukare inom gemenskapen en regelbunden och rättvis försörjning med malmer och kärnbränslen”, ”genom lämplig kontroll garantera att kärnmaterial inte används för andra ändamål än sådana för vilka de är avsedda” och ”utöva den äganderätt som tillkommer gemenskapen med avseende på speciella klyvbara material”.( )

16. För att ge gemenskapen möjlighet att uppnå dessa mål inför fördraget en ”gemensam försörjningspolitik”.( ) Denna politik, som inte har samma karaktär som den gemensamma politik som eftersträvas inom ramen för EG-fördraget, kommer till uttryck som en ”styrd” integration. Således har ett särskilt organ, byrån, inrättats, som ensam ansvarar för att säkerställa att alla förbrukare har samma tillgång till kärnkraftsresurser inom gemenskapen. Enligt lydelsen i kapitel 6 i Euratomfördraget har byrån för detta ändamål optionsrätt till malmer, råmaterial och klyvbara material, som framställs inom medlemsstaternas territorier, samt ensamrätt att ingå avtal om leverans av malmer, råmaterial eller speciella klyvbara material från länder inom eller utom gemenskapen. På så sätt har byrån blivit en sorts ”exklusiv mäklare” som har till uppgift att säkerställa att efterfrågan och tillgången på kärnmaterial inom gemenskapens territorium balanseras mot varandra.( )

17. I praktiken har det emellertid visat sig att gemenskapen har tillämpat dessa bestämmelser ”mindre strikt”. Med beaktande av omständigheterna, har gemenskapen valt att skapa ramar för, i stället för att styra, den nukleära utvecklingen inom gemenskapen. Således har förenklade förfaranden införts genom Euratom:s försörjningsbyrås bestämmelser av den 5 maj 1960 om fastställandet av sättet för att väga efterfrågan mot tillgången på malmer, råvaror och särskilda termiskt klyvbara material.( )

18. Euratomfördraget innehåller dessutom undantag från den gemensamma försörjningsordningen. Vid sidan av artikel 66 EA, i vilken ett allmänt undantag från tillämpningen av artikel 64 EA föreskrivs för det fall att byrån underlåter att fullgöra sin skyldighet, framgår tre ”särskilda undantag”( ) av bestämmelserna i kapitel 6 i samma fördrag.

19. För det första och med undantag från artikel 64 EA, enligt vilken byrån har ensamrätt att ingå avtal avseende leveranser av malmer, råmaterial eller speciella klyvbara material, föreskrivs i artikel 73 EA att ett avtal mellan en medlemsstat, en person eller ett företag å ena sidan och ett tredjeland, en internationell organisation eller en medborgare i tredje land å den andra, som även innehåller bestämmelser om leverans av sådana produkter som tillhör byråns kompetensområde, kräver samtycke i förväg av kommissionen för att avtalet skall kunna ingås eller förnyas.

20. För det andra framgår det av artikel 74 EA att kommissionen får undanta överlåtelse, import eller export av sådana mindre mängder malmer, råmaterial eller speciella klyvbara material som vanligtvis används för forskning från tillämpningen av bestämmelserna i kapitel 6.

21. I artikel 75 första och andra styckena EA föreskrivs slutligen följande:

”Bestämmelserna i detta kapitel skall inte tillämpas på sådana avtal om behandling omvandling eller bearbetning av malmer, råmaterial eller speciella klyvbara material som ingås mellan

a) flera personer eller företag om de behandlade omvandlade eller bearbetade materialen därefter skall återställas till den person eller det företag varifrån de kommer,

b) en person eller ett företag och en internationell organisation eller en medborgare i tredje land om materialen behandlas, omvandlas eller bearbetas utom gemenskapen och därefter återställs till den person eller det företag varifrån de kommer,

c) en person eller ett företag och en internationell organisation eller en medborgare i tredje land om materialen behandlas omvandlas eller bearbetas inom gemenskapen och därefter återställs antingen till den organisation eller medborgare varifrån de kommer eller till en av denna organisation eller medborgare angiven mottagare som också hör hemma utanför gemenskapen.

De berörda personerna eller företagen skall underrätta byrån om förekomsten av sådana avtal och, så snart dessa har undertecknats, om de kvantiteter material som är föremål för sådan omsättning. Kommissionen får motsätta sig sådana avtal som avses i b) om den anser att omvandlingen eller bearbetningen inte kan utföras effektivt och säkert och utan materialförlust till skada för gemenskapen.”

22. I artikel 75 tredje stycket EA preciseras att de material som är föremål för dessa avtal skall inom medlemsstaternas territorier vara underkastade de kontrollåtgärder som anges i kapitel 7 i Euratomfördraget avseende ”säkerhetskontroll”. Bestämmelserna i kapitel 8 i samma fördrag avseende ”egendomsordningen” skall dock inte tillämpas på speciella klyvbara material som är föremål för avtal enligt c i denna artikel.

23. Enligt artikel 86 EA i kapitel 8 i Euratomfördraget skall de speciella klyvbara materialen vara gemenskapens egendom. Gemenskapens äganderätt skall omfatta alla speciella klyvbara material som framställs eller importeras av en medlemsstat, en person eller ett företag och som är föremål för den i kapitel 7 i samma fördrag avsedda säkerhetskontrollen.

2. Tolkningsfrågorna

24. För att klargöra bestämmelsernas omfattning i förevarande mål har den nationella domstolen inom ramen för dessa två mål hänskjutit elva frågor till domstolen som är formulerade på ett med varandra överensstämmande sätt. Dessa frågor bygger på en rad logiska antaganden som kort bör nämnas.

25. Huvudfrågan för den nationella domstolen är huruvida den äganderätt till kärnmaterial som tillkommer gemenskapen påverkar giltigheten av de avtal avseende äganderättsöverlåtelse av klyvbara material som är aktuella i förevarande fall. Om det första avtalet angående anrikning som slutits mellan INB och Urenco skulle omfattas av gemenskapens försörjningsordning, skulle detta innebära att de material som anrikats på detta sätt tillhör gemenskapen och att de inte får överlåtas fritt. Det skulle förhålla sig annorlunda om det fastställdes att avtalet inte omfattas av denna ordning. Det är av det skälet som domstolen i första hand har ombetts att svara på frågan om förutsättningarna för tillämpningen av de undantag som föreskrivs i artiklarna 73 EA och 75 EA.

26. Genom de fyra första frågorna har den nationella domstolen begärt att begreppen och förutsättningarna i artikel 75 EA skall preciseras. Den första frågan är avgörande för de tolkningar som har begärts av domstolen i förevarande mål.

”1) Omfattar begreppen behandling, omvandling eller bearbetning i artikel 75 första stycket [EA] även anrikning av uran?”

27. Även om detta är fallet återstår frågan vilken av de tre situationer som föreskrivs i artikel 75 EA det är lämpligt att utgå från vid bedömningen. Situationen i artikel 75 första stycket a EA föreligger enbart om parterna i avtalet angående anrikning är företag i den mening som avses i artikel 196 EA. Av det skälet är den andra frågan avseende INB:s natur av intresse.

”2) Utövar ett företag med säte utanför Euratomgemenskapens territorium helt eller delvis sin verksamhet, i den mening som avses i artikel 196 b [EA], inom medlemsstaternas territorier, när det upprätthåller en affärsförbindelse med ett företag som har sitt säte inom medlemsstaternas territorier och affärsförbindelsen avser

a) leverans av råmaterial för framställning av anrikat uran till det företag som har sitt säte inom Euratomstaternas territorier och förvärv av anrikat uran från detta företag,

b) lagring av detta uran hos ett annat företag med säte inom Euratomstaternas territorier?”

28. Om INB inte är ett ”företag” i den mening som avses i Euratomfördraget och om den situation som beskrivs i artikel 75 första stycket b EA uppenbarligen inte föreligger, återstår det att undersöka huruvida den situation som föreskrivs i artikel 75 första stycket c EA föreligger. Men i det fallet uppkommer frågan om inte de särskilda villkoren för anrikning, såsom de i förevarande fall, utgör hinder för tillämpning av denna bestämmelse. Detta är innebörden av den tredje tolkningsfrågan:

”3) a) Krävs det för att artikel 75 första stycket c [EA] skall vara tillämplig att de material som levereras för behandling, omvandling eller bearbetning, med bortseende från de fysikaliska förändringar som sker genom bearbetningen, materiellt sett skall vara identiska med de material som därefter återställs?

b) Eller räcker det att de bearbetade materialen motsvarar de levererade materialen vad gäller kvalitet och kvantitet?

c) Är artikel 75 första stycket c [EA] inte tillämplig om de material som återställs inte härstammar från de material som mottagaren levererat?

d) Är artikel 75 första stycket c [EA] inte tillämplig om det företag som skall bearbeta uranet i och med leveransen förvärvar äganderätten till råmaterialen och därför efter bearbetningen måste sälja tillbaka det anrikade uranet till den andra avtalsparten?”

29. I alla de fall där artikel 75 första stycket EA är tillämplig krävs dessutom enligt artikel 75 andra stycket EA att byrån underrättas om avtalet. Under de omständigheter som föreligger i förevarande fall förefaller den nationella domstolens fråga, nämligen vilka konsekvenser en underlåtenhet att uppfylla denna formalitet medför, vara berättigad.

”4) a) Är artikel 75 [EA] inte tillämplig om de berörda personerna eller företagen har underlåtit att uppfylla sin skyldighet enligt artikel 75 andra stycket [EA] att underrätta […] byrå[n]?

b) Kan underlåtelsen att uppfylla skyldigheten enligt artikel 75 andra stycket [EA] att underrätta […] byrå[n] avhjälpas genom att de berörda personerna eller företagen i efterhand uppfyller sin underrättelseskyldighet eller genom att byrån på annat sätt i efterhand får kännedom om avtalen?”

30. Tillämpningen av artikel 73 [EA] grundar sig också på ett formellt krav som består i att ett samtycke inhämtas i förväg av kommissionen. Den femte tolkningsfrågan har ställts för det fall att denna situation föreligger.

”5) a) Är ett avtal ogiltigt enligt artikel 73 [EA] om avtalsparterna har underlåtit att inhämta ett sådant samtycke i förväg av kommissionen som krävs enligt denna artikel?

b) Kan avtalets ogiltighet eventuellt avhjälpas genom att de berörda personerna eller företagen inhämtar samtycket i efterhand eller genom att Euratomgemenskapens organ, efter det att det fått kännedom om avtalet på annat sätt, förhåller sig passivt?”

31. Det kan emellertid inte uteslutas att undantagen i artiklarna 73 EA och 75 EA inte är tillämpliga i förevarande fall. Det återstår sålunda att precisera konsekvenserna av tillämpningen av Euratomfördragets ordning på verksamheten i förevarande fall.

32. Om anrikning av uran skall anses som framställning av material i den mening som avses i artikel 57 EA, har den nationella domstolen begärt att få klarhet vad gäller konsekvenserna av ett åsidosättande av den skyldighet att erbjuda byrån sin framställning som följer av samma artikel.

”6) a) Är det förbjudet att förfoga över material i den mening som avses i artikel 57.1 [EA] om den berörda producenten inte har uppfyllt sin skyldighet att erbjuda materialen till […] byrå[n] enligt artikel 57.2 andra stycket [EA]?

b) Kan ett åsidosättande av skyldigheten att erbjuda materialen till […] byrå[n] enligt artikel 57.2 andra stycket [EA] avhjälpas genom att producenten uppfyller denna skyldighet i efterhand eller genom att byrån på annat sätt får kännedom om materialen i efterhand och inte utnyttjar sin optionsrätt?”

33. I det fallet skulle dessutom artikel 86 [EA] kunna vara tillämplig. Därutöver måste det klargöras huruvida det omtvistade uranet skall betraktas som en ”framställning” av ”speciella klyvbara material” i den mening som avses i denna bestämmelse.

”7) Omfattar begreppet framställning i artikel 86 [EA] även anrikning av uran?

8) Utgör råuran eller svagt anrikat uran råmaterial i den mening som avses i artikel 197 punkt 1 sista delmeningen [EA]?”

34. Om det slutligen förhåller sig på det sättet att äganderätten till de omtvistade materialen tillkommer gemenskapen, har den nationella domstolen ställt frågan om detta utgör hinder mot andra äganderättigheter som tillkommer och utövas i enlighet med bestämmelser i den tyska civilrätten (Bürgerliches Gesetzbuch).

”9) a) Kan material, som enligt artikel 86 första meningen [EA] utgör gemenskapens egendom, vara föremål för en överlåtbar civilrättslig äganderätt i den mening som avses i 903 § i den tyska civilrätten?

b) Utgör den resterande obegränsade användnings- och förbrukningsrätt som tillkommer rättssubjekten enligt artikel 87 [EA] en särskild äganderättsliknande sakrätt som gäller parallellt med de sakrätter som anges i [i den tyska civilrätten]?”

35. De två sista frågorna avser de andra avtalen som är aktuella i förevarande mål. Genom den tionde frågan som avser låneavtalet mellan INB och NEAG ställs frågan om förutsättningarna för tillämpning av undantaget i artikel 73 EA är uppfyllda. Detta är fallet om INB klassificeras som ett företag i den mening som avses i Euratomfördraget.

”10) Utövar ett företag delvis sin verksamhet inom Euratommedlemsstaternas territorier i den mening som avses i artikel 196 b [EA] om det överlåter eller förvärvar anrikat uran som finns lagrat inom gemenskapen?”

36. Den nationella domstolen har slutligen ställt en liknande fråga med avseende på det avtal som ingåtts mellan UBS och NEAG och mellan TUEC och NTC.

”11) Kan artikel 73 [EA] tillämpas analogt på avtal som avser anrikat uran som lagrats inom gemenskapens territorium och vars parter uteslutande är hemmahörande i tredjeland?”

II – Den tekniska bakgrunden

37. I förevarande fall förefaller det viktigt för tolkningen att kort redogöra för det tekniska förfarandet för den berörda anrikningen.

38. Anrikningen av uran är en av fem etapper som cykeln för kärnbränsle, som används för matning av kärnreaktorerna, som producerar elektrisk energi, består av. Cykeln startar med utvinning och raffinering av uranmalm. Därefter koncentreras malmen, vilket leder till framställningen av en sammansättning som är rik på uran. Uranet omvandlas till en gasblandning som används i ett senare skede och kallas för uranhexafluorid. Anrikningen sker efter omvandlingen. Det är den fjärde etappen av cykeln. För att förstå denna etapp bör det erinras om att naturligt uran till mer än 99 % består av en fertil isotop (isotop 238) och enbart till 0,71 % av en klyvbar isotop (isotop 235). Anrikning syftar till att separera beståndsdelarna i uran för att öka procentandelen uran 235 till en nivå på mellan 3 och 4 % och göra det användbart för reaktorn. Under den sista och femte etappen omvandlas anrikat uranhexafluorid till urandioxid, varefter det komprimeras och kokas för att bli kärnbränsle.

39. Det finns för närvarande två industriella metoder för anrikning av uran. Båda grundar sig på skillnaden i massan av isotoperna 238 och 235. I gasdiffusionsmetoden används de små skillnader i diffusionshastighet som finns mellan de två isotoperna i gasform genom ett poröst membran. Detta är den så kallade ”gasdiffusionsmetoden”. Den andra metoden, anrikning genom gascentrifugering, består i att införa gasblandningen av uran i ett snabbroterande rör. Centrifugalkraften leder till separation av anrikade element som är de lättaste elementen. Detta är den så kallade gascentrifugmetoden.( )

40. Urenco grundades 1971 på grundval av ett fördrag som slöts den 4 mars 1970 mellan Tyskland, Nederländerna och Storbritannien i syfte att gemensamt utveckla metoden för anrikning av uran genom gascentrifugering. Bolaget Areva, som har använt sig av gasdiffusionsmetoden i Europa, uttryckte nyligen, efter årtionden av separat utveckling, önskemålet att närma sig Urenco för att uppnå en effektivare teknologi för centrifugering. Till följd därav undertecknades ett avtal i Cardiff den 12 juli 2005 mellan Frankrike, Tyskland, Nederländerna och Storbritannien avseende samarbete inom området för centrifugeringsteknologi.( ) Genom beslut av den 6 oktober 2004 förklarade kommissionen dessutom att den sammanslagning, varigenom Areva förvärvade en andel i ETC, ett företag tillhörande Urenco-koncernen, motsvarande 50 procent, som följaktligen kom att tillhöra Areva och Urenco, var förenlig med den gemensamma marknaden, om inte annat följer av de berörda parternas åtaganden.( )

III – Rättslig bedömning

41. För tydlighetens skull skall alla de frågor som ställts delas upp i tre delar. De första fem frågorna avser klassificeringen av avtalet avseende anrikning som ingåtts mellan ett företag som är hemmahörande i gemenskapen och en medborgare i tredjeland. Granskningen av de fyra följande frågorna ger möjlighet att fastställa de anrikade materialens status enligt ett sådant avtal. De två sista frågorna avser de låneavtal och avtal avseende pantsättning som är aktuella i förevarande fall.

A – Klassificeringen av avtalet avseende anrikning

1. Den första tolkningsfrågan

42. Euratomfördraget innehåller inte några bestämmelser avseende klassificeringen av anrikningsverksamhet av uran. Det verkar som om denna typ av verksamhet, vid den tidpunkt då fördraget utarbetades ännu inte hade utvecklats på det kommersiella planet. Den omständigheten att det inte sägs något i detta avseende har emellertid gett upphov till två motstridiga tolkningar.

43. Enligt den första tolkningen, som har förts fram av kommissionen och som förespråkats av sökanden i målen vid den nationella domstolen, är undantaget i artikel 75 EA inte tillämpligt på någon typ av anrikningsverksamhet. Arten av en sådan verksamhet är inte förenlig med syftet med denna bestämmelse. Anrikning inverkar i själva verket på det tillförda materialets huvudegenskaper. Artikel 75 EA avser emellertid förändringar i mindre grad vad gäller formen eller den kemiska sammansättningen av nämnda material. Anrikning av uran innebär en väsentlig förändring av ovannämnda material, såväl på det fysiska som på det ekonomiska planet. Verksamheten kan därför inte klassificeras som en enkel ”behandling, omvandling eller bearbetning”. Det skulle innebära en allvarlig begränsning av kapitel 6 i Euratomfördraget, vars grundläggande karaktär domstolen har haft tillfälle att erinra om, att medge att uran skall klassificeras på detta sätt.( ) Det skall i vilket fall som helst påpekas att denna bestämmelse, som utgör ett undantag från ordningen i Euratomfördraget, skall tolkas restriktivt. Eftersom anrikningsverksamhet utgör en vanlig metod för förvärv av kärnbränsle för förbrukare bör den omfattas av gemenskapens gemensamma försörjningspolitik. En annorlunda bedömning skulle medföra att gemenskapen berövades en viktig försörjningskälla.

44. De regeringar som har intervenerat i målen är inte av denna uppfattning och inte heller svarandena i målen vid den nationella domstolen. De anser i stället att det är förenligt med lydelsen av och andan i Euratomfördraget att tillämpa undantagsbestämmelsen i artikel 75 EA på dessa verksamheter. Anrikning av uran är en vanlig metod för behandling av material som levererats av en kund. Att behandla anrikningsverksamhet, som den i förevarande fall, som leverans och framställning av kärnbränsle skulle innebära en förändring av dess natur och ändamål. Denna verksamhet består inte av en framställning av varor utan av tillhandahållande av en tjänst som utförs på material som levererats av tredje man och som ställts till dennes förfogande. Om syftet är att behandla en vara som befinner sig i transit för en utländsk medborgares räkning, och inte att försörja gemenskapen med kärnmaterial, finns det ingen anledning att tillämpa försörjningsordningen och egendomsordningen i Euratomfördraget på dessa varor. Varje undantag skall visserligen tolkas restriktivt. Tolkningen får emellertid inte innebära att undantaget helt tappar sin betydelse.

45. Det måste erkännas att båda dessa tolkningar är hållbara. De försvarar utan tvekan olika intressen. De utgör stöd för skilda uppfattningar avseende förvaltningen av kärnmaterial i gemenskapen. Grundläggande för den ena tolkningen är gemenskapens övergripande intresse av att dessa material anförtros en ”gemensam offentlig myndighet”,( ) som har behörighet som myndighetsutövare. Det får inte ske någon framställning av farliga material eller viktig kommersiell verksamhet utan dess kontroll, inflytande eller deltagande. Enligt denna tolkning förefaller sådana argument som gemenskapens oberoende och kärnsäkerhet vara avgörande. Grundläggande för den andra tolkningen är, utöver de maktförhållanden som kännetecknar förvaltningen av dessa material i gemenskapen, även affärsförbindelser som gemenskapen inte har något inflytande över. Gemenskapen kan visserligen, i egenskap av ett externt kontrollorgan, intervenera i affärsförbindelser som upprättas mellan en utländsk kund och ett företag inom gemenskapen i syfte att anrika råmaterial, men gemenskapen är inte part i denna transaktion. Enligt denna tolkning är civila och affärsmässiga hänsynstaganden avgörande.

46. Enligt min mening kommer båda dessa resonemang till uttryck i Euratomfördragets system. De kombineras på följande sätt. Det huvudsakliga syftet är att säkerställa en regelbunden och rättvis försörjning av kärnmaterial för förbrukare inom gemenskapen. För att byrån skall kunna fullfölja detta syfte som är av allmänt intresse har den i Euratomfördraget givits behörighet som myndighetsutövare som den inte kan avsäga sig.( ) Byrån har emellertid, under förutsättning att detta syfte säkerställs, huvudsakligen en kommersiell roll. Byrån som är den ”nödvändiga förmedlaren” mellan leverantörer och förbrukare av kärnmaterial,( ) offentliggör och effektiviserar deras transaktioner. Det ankommer inte på byrån att fastställa de ekonomiska aspekterna i dessa transaktioner som bedöms enligt principer som är gemensamma för handel.

47. Det förefaller som om detta system inte skulle ha någon betydelse utöver sitt ändamål. Inrättandet av en gemensam offentlig myndighet är i detta system kopplat till en särskild uppgift, nämligen strävan mot en gemensam försörjningspolitik. Optionsrätten och den exklusiva rätten när det gäller avtal avseende kärnmaterial utgör former av denna politik.( ) När det gäller egendomsrätten rör det sig om en kompletterande form av kontroll av de mest känsliga materialen som är avsedda för gemenskapens försörjning och fria omsättning på den gemensamma marknaden på kärnenergiområdet. Det ekonomiska elementet i detta system utgörs sålunda huvudsakligen av en form av kontroll av fördelningen och användningen av kärnmaterial, och denna har ett oupplösligt samband med syftet med försörjningen för gemenskapens förbrukare.

48. Ett sådant system kan följaktligen inte omfatta teknisk verksamhet eller handelsförbindelser som inte har någon direkt inverkan på förbrukarnas försörjning i gemenskapen. Det är just detta som är innebörden i undantagsbestämmelserna i artikel 75 EA. Det förefaller som om upphovsmännen till Euratomfördraget genom denna bestämmelse har ansett det vara nödvändigt att undanta avtal som innebär en omflyttning av kärnmaterial i gemenskapen, men som inte innebär någon överföring som är intressant för gemenskapens förbrukare, från gemenskapens suveräna behörighet.

49. Enligt min mening bör dessa undantag även omfatta anrikningsverksamhet av uran samt sådan verksamhet som det rör sig om i förevarande mål.

50. Det är emellertid inte ekonomiska eller politiska skäl som ligger bakom detta. Även om det förefaller ”fördelaktigt” att inrätta ett egendomssystem för speciella klyvbara material som amerikanska producenter levererar till gemenskapen,( ) anser vissa av parterna vid den nationella domstolen att det för närvarande är fördelaktigt att inte använda ett sådant system när det rör sig om de juridiska och ekonomiska relationerna mellan europeiska anrikningsindustrier och utländska kunder. En sådan belastning skulle nämligen kunna störa företag i tredjeland som önskar bedriva handel med företag inom gemenskapen som bedriver anrikningsverksamhet och försätta dessa i en mindre fördelaktig situation i förhållande till deras internationella konkurrenter.

51. Denna argumentation kan inte godtas. Sådana överväganden kan inte ges företräde framför företrädesrätten som motiveras av överordnade hänsyn till allmänintresset, om det fastställs att denna är tillämplig. Det har emellertid, såsom kommissionen har gjort gällande vid förhandlingen, inte visats att de skyldigheter som ålagts genom försörjningsordningen och egendomsordningen i Euratomfördraget utgör en orimlig börda för de operatörer som är verksamma inom denna sektor.

52. Om undantagsbestämmelsen i artikel 75 EA anses vara tillämplig på anrikningsverksamhet följer detta, enligt min mening, av ordalydelsen och den allmänna systematiken i Euratomfördraget.

53. Anrikningsverksamhet av uran omfattas av bestämmelsens ordalydelse för att klassificera föremålet för de avtal som avses. Begreppen ”behandling, omvandling eller bearbetning” bör betraktas som generiska begrepp som omfattar all bearbetning av kärnmaterial. Detta gäller med avseende på begreppet ”omvandling” i artikel 75 EA, som numera även förekommer i artikel 59.1 a EA.( ) Medan artikel 59 EA avser material som framställts och omvandlats av tillverkaren själv, avser artikel 75 EA material som levererats av tredje man och som omvandlats för dennes räkning. Men i båda fallen omfattar begreppet alla tekniska procedurer som ändrar formen av eller proportionerna i sammansättningen av de material som bearbetats. Att omvandla något innebär att återge det i en annan form. Det är just detta som är syftet med en sådan procedur som anrikning, vilket bekräftas av den tekniska beskrivningen av nämnda verksamhet.( )

54. I stället för att koncentrera sig på betydelsen av begreppen i artikel 75 EA bör Euratomfördragets allmänna systematik beaktas. Det framgår nämligen härvid att det inte är den ekonomiska eller strategiska betydelsen av omvandlingsverksamheten i fråga som är avgörande för om undantagsbestämmelsen skall tillämpas, utan snarare syftet och ändamålet med nämnda verksamhet. Bearbetningsverksamhet som inte omfattas av försörjningsordningen eller byråns ingreppsmöjligheter innefattar sådan verksamhet där produkten av verksamheten inte är avsedd att vara föremål för överföring av material inom gemenskapen. Produkten skall antingen återställas till det företag varifrån den kommer,( ) eller transporteras till ett område utanför gemenskapen.( ) I dessa båda fall är inte de behandlade materialen avsedda för gemenskapens försörjning.

55. Detta gäller för anrikningsverksamhet av uran när slutprodukten är avsedd att återställas till det företag varifrån den kommer eller att användas utanför gemenskapen. När det gäller verksamhet som den i förevarande fall är det inte kunden som ”levererar” kärnmaterial till det anrikningsföretag som är hemmahörande i gemenskapen, utan det senare behandlar anrikat material, som levererats av en kund hemmahörande utanför gemenskapen åt denne. Därför kan materialen inte betraktas som ”resurser” för gemenskapen. Det förefaller mig uteslutet att de privilegier som gemenskapen har tilldelats inom ramen för Euratomfördraget skulle kunna användas för att tillskansa sig material som tillhör tredje man och är avsedda för dennes externa bruk.

56. Eftersom försörjningstryggheten och europeiska förbrukares lika tillgång till kärnkraftstillgångar i gemenskapen inte berörs direkt vad gäller denna typ av verksamhet,( ) anser jag att det inte finns någon anledning att göra gällande byråns ”allmänna ansvar” för att den gemensamma marknaden på kärnenergiområdet och spridningen av gemenskapens försörjningskällor skall fungera.( )

57. Innan bedömningen görs vill jag tillägga följande förtydligande. Man bör fråga sig om en sådan analys inte kan medföra en risk för personers säkerhet och miljösäkerheten. Jag anser att kontrollen av användningen av kärnmaterial inom gemenskapens territorium utgör ett tvingande hänsyn, som är överordnat alla andra berörda intressen på området. Jag anser emellertid inte att dessa farhågor är berättigade. Artikel 75.3 EA utesluter inte all kontroll utan föreskriver att ”[d]e material som är föremål för dessa avtal skall inom medlemsstaternas territorier vara underkastade de kontrollåtgärder som anges i kapitel 7” i Euratomfördraget. Detta innebär att om byrån inte kan göra bruk av de utvidgade medel för att kontrollera marknaden som föreskrivs i kapitel 6 och i kapitel 8 i samma fördrag, förfogar kommissionen över instrument för säkerhetskontroll som föreskrivs i kapitel 7. Enligt artikel 77 EA har denna kontroll, som är geografiskt begränsad, allmän giltighet. Därav följer att allt kärnmaterial som befinner sig på medlemsstaternas territorium omfattas av denna kontroll. I det fallet saknar de berörda materialens ändamål betydelse. I artikel 84 EA föreskrivs att det ”[n]är kontrollen utövas [inte] får … förekomma någon diskriminering med hänsyn till det ändamål för vilket malmer, råmaterial och speciella klyvbara material skall användas”.( )

58. Domstolen har redan fastställt att ”även i fråga om de mängder klyvbara material som faller utanför … [byråns] monopol föreskrivs i fördraget en ingående kontroll från gemenskapens sida”.( ) En sådan kontroll skall dessutom ges en vid tolkning. Enligt artikel 77 EA skall kommissionen försäkra sig om att de behandlade materialen ”inte används för andra ändamål än de av förbrukarna uppgivna” och att den upplysningsskyldighet som det i gemenskapen hemmahörande företaget har har respekterats. Domstolen har erinrat om att ”[d]et som [Euratom]fördraget här har i sikte är varje annan användning av kärnmaterial som kan innebära en ’säkerhets’risk, dvs. en risk för att befolkningarnas och staternas vitala intressen skadas”.( )

59. Med beaktande av ovannämnda förtydligande anser jag att anrikning av uran kan betraktas som behandling, omvandling eller bearbetning av kärnmaterial i den mening som avses i artikel 75 EA.

60. Det återstår att pröva huruvida det i förevarande fall aktuella avtalet motsvarar en av de tre kategorier av avtal som anges i artikel 75 första stycket EA.

2. Den andra tolkningsfrågan

61. Denna fråga har ställts för att kontrollera huruvida artikel 75 första stycket a EA skulle vara tillämplig i förevarande fall. Det bör erinras om att det rör sig om avtal som har ingåtts mellan flera företag.

62. I artikel 196 b EA definieras vad som avses med begreppet ”företag” inom ramen för Euratomfördraget. Enligt denna bestämmelse avses med företag ”varje företag eller institution – oavsett dess offentligrättsliga eller privaträttsliga ställning – som inom medlemsstaternas territorier helt eller delvis utövar sin verksamhet [på samma villkor] på det ämnesområde som anges i ett motsvarande kapitel i fördraget”.( ) Dessa villkor fastställs i artikel 196 a EA, enligt vilken nämnda verksamhet på det ämnesområde som anges i ett motsvarande kapitel i Euratomfördraget helt eller delvis får utövas inom medlemsstaternas territorier.

63. Den omständigheten att ett företag med säte i ett tredje land upprättar affärsförbindelser med ett företag hemmahörande inom gemenskapens territorium i syfte att anrika uran som levererats av företaget kan uppenbarligen inte innebära att motsvarande villkor anses vara uppfyllda. Det som är avgörande i detta avseende är var det berörda företaget utövar sin egen verksamhet inom kärnenergiområdet och inte var företaget låter sina handelspartner utföra viss verksamhet. Det står i förevarande fall klart att INB utövar sin verksamhet utanför gemenskapens territorium.

64. I detta sammanhang saknar det även betydelse var verksamheten utövas och var nämnda uran lagras. Lagringen innefattar antingen en ”bearbetning” eller ”omvandling” av de lagrade materialen och i det fallet är slutsatserna från ovannämnda analys tillämpliga, eller så innefattar den inte någon bearbetning och i det fallet är den inte relevant för bedömningen av huruvida artikel 75 första stycket EA, som uttryckligen avser avtal om bearbetning, är tillämplig.

3. Den tredje tolkningsfrågan

65. Det skall i det följande undersökas om artikel 75 första stycket c EA är tillämplig. Genom denna fråga vill den nationella domstolen få klarhet i om de konkreta villkoren för den berörda anrikningsverksamheten i förevarande fall utgör hinder för en sådan tillämpning.

66. Anrikning av uran utgör inte någon enkel omvandlingsverksamhet. Det rör sig om ett komplext tekniskt förfarande. Såsom har fastställts av kommissionen är det när det gäller denna typ av förfarande omöjligt att undersöka om de material som levererats i syfte att anrikas och de anrikade material som återställs är identiska. Principen om utbytbarhet erkänns för övrigt i internationell praxis och i gemenskapens yttre förbindelser.( ) Enligt denna princip anses nukleärt råmaterial som utbytbart. Enligt denna praxis är det däremot fullt legitimt att, enligt principerna om likvärdighet och proportionalitet, kontrollera att kvaliteten och kvantiteten av det nukleära råmaterialet har bevarats under omvandlingen.

67. Standarderna i internationell praxis motsvarar kraven i Euratomfördragets system. Viktigt ur den sistnämnda synvinkeln är att omvandlingen inte medför en förlust av tillgångar för gemenskapen. Det är viktigt att verksamhet av denna typ som utförs på medlemsstaternas territorium inte ödelägger gemenskapens försörjningskällor. Sådan är tankegången, vilket bland annat bekräftas av artikel 75 andra stycket EG, enligt vilken företag som genomför denna typ av omvandling åläggs att underrätta byrån om de kvantiteter material som har använts. Om anrikningen följaktligen genomförs i enlighet med standarder som säkerställer att kvaliteten och kvantiteten behandlat material bevaras kan villkoren för att artikel 75 EA skall kunna tillämpas anses vara uppfyllda, oberoende av om de behandlade materialen är identiska med dem som levererats.

68. Den omständigheten att äganderätten till råmaterialet har överförts till det företag som skall anrika materialet utgör inte hinder för att tillämpa artikel 75 första stycket c EA. Inom ramen för sådan verksamhet överförs äganderätten huvudsakligen av praktiska skäl, med beaktande av utbytbarheten av nämnda material. Det bör dessutom anmärkas att den äganderätt som förvärvas på detta sätt är osäker och accessorisk. Äganderätten är å ena sidan förbrukad när omvandlingen har gjorts, å andra sidan är förvärvet av denna rättighet underkastat kravet på omvandling av råmaterial och återställande av omvandlat material. Äganderätten till det omvandlade materialet, som är det huvudsakliga föremålet för avtalet, kvarstår hos det företag som har levererat råmaterialet. Under dessa omständigheter kan inte en överföring av äganderätten till råmaterial som omfattas av bestämmelserna i artikel 75 första stycket c EA påverka omvandlingens eller återställelsens natur.

4. Den fjärde tolkningsfrågan

69. Den nationella domstolens fråga till domstolen berör karaktären och konsekvenserna av en underlåtelse att i den form som föreskrivs i Euratomfördraget underrätta om ett avtal angående anrikning. Under förfarandet framkom emellertid att denna fråga inte är relevant för att avgöra tvisten vid den nationella domstolen. Det framgår nämligen att byrån underrättades om avtalet avseende anrikning som ingåtts mellan INB och Urenco. Såsom bekräftades av kommissionen under förhandlingen har de formaliteter som föreskrivs i artikel 75 andra stycket EA beaktats. Därav följer att denna fråga har förlorat sin aktualitet inom ramen för detta förhandsavgörande.

5. Den femte frågan

70. Denna fråga har ställts av den nationella domstolen för det hypotetiska fallet att artikel 73 EA skulle vara tillämplig på det avtal som ingåtts mellan INB och Urenco. Av ovanstående bedömning framgår emellertid att det berörda avtalet inte avser leverans av produkter som omfattas av byråns behörighet, utan bearbetning i den mening som avses i artikel 75 första stycket EA. Enligt den sistnämnda bestämmelsen är de andra bestämmelserna i kapitel 6 i Euratomfördraget, som omfattar artikel 73 EA, inte tillämpliga på denna typ av avtal. Jag föreslår följaktligen att domstolen fastställer att det inte är nödvändigt att besvara denna fråga.

B – Det anrikade materialets status

71. De fyra följande frågorna som den nationella domstolen har ställt till domstolen berör utövandet av gemenskapens företrädesrätt när det gäller byråns optionsrätt och gemenskapens äganderätt till de omtvistade klyvbara materialen.

1. Inledande anmärkningar vad gäller anrikat material

72. Utgångspunkten för den sjätte, den sjunde, den åttonde och den nionde frågan är enligt den nationella domstolens uppgifter i besluten om hänskjutande att den anrikningsverksamhet av uran som berörs i förevarande fall syftar till att ”framställa” speciella klyvbara material. Av Euratomfördraget framgår emellertid att all ”framställning” av denna typ inom gemenskapen underkastas särskild tvingande reglering. Enligt artikel 57 EA skall detta material erbjudas byrån innan framställt material används, överlåts eller lagras. Enligt artikel 86 EA skall materialen anses tillhöra gemenskapen.

73. Att speciella klyvbara material framställs i gemenskapen genom denna typ av verksamhet förefaller vara svårt att förneka. Om ”framställa” innebär ”skapa, tillverka utifrån råmaterial”,( ) skall det tillstås att företaget som är hemmahörande i gemenskapen genom anrikningsverksamheten ”framställer” speciella klyvbara material. ”Framställning” omfattar även ”omvandling”.( ) Men en sak är att använda termer ur det vanliga språkbruket på denna verksamhet, en annan sak är att fastställa den rättsliga beteckningen. Den omständigheten att de framställts i ordets vanliga betydelse innebär inte att de förlorar sin status som omvandlat material i den mening som avses i artikel 75 EA. I detta avseende är det ändamålet med den omtvistade framställningen som är av betydelse. Såsom framgår av ovanstående bedömning är ändamålet med framställningen i förevarande fall inte att försörja gemenskapsmarknaden med kärnkraftsresurser, utan att sända material för användning utanför gemenskapen. Material som framställs under de omständigheter som föreligger i detta fall skall följaktligen anses som omvandlat material som regleras av artikel 75 EA.

2. Den sjätte, den sjunde, den åttonde och den nionde frågan

74. Av vad som sagts i det föregående följer tre typer av konsekvenser för regleringen av de omtvistade materialen.

75. För det första är det ostridigt att de omvandlade materialens status i den mening som avses i artikel 75 EA inte är förenlig med de framställda materialens status i den mening som avses i kapitel 6 i Euratomfördraget. Av artikel 75 första stycket EA framgår att bestämmelserna i ovannämnda kapitel 6, som omfattar artiklarna 52 och 57 EA inte är tillämpliga på sådana avtal som avser denna typ av omvandling.

76. För det andra skall det emellertid påpekas att denna status inte är oförenlig med den status som material som framställts inom gemenskapens territorium har i den mening som avses i kapitel 7 i Euratomfördraget.( ) Under dessa omständigheter råder det inte något tvivel om att ett företag hemmahörande i gemenskapen som genomför anrikning kan anses som ”producent” av känsligt kärnmaterial, som till följd av detta omfattas av gemenskapens säkerhetskontroll.( )

77. För det tredje har denna status också betydelse för tillämpningen av bestämmelserna i kapitel 8 i Euratomfördraget. I artikel 75 tredje stycket EA föreskrivs att dessa bestämmelser inte skall tillämpas på speciella klyvbara material som är föremål för avtal enligt c. Om det förhåller sig på det sättet när det gäller anrikat material som levererats av en medborgare i tredjeland och behandlats i gemenskapen för denna medborgares räkning bör detsamma gälla för material som anrikats i gemenskapen och återställts till en medborgare i tredjeland. Skälet till denna undantagsbestämmelse är att det, för det fall att anrikat material som befinner sig inom gemenskapens territorium inte är avsett att försörja gemenskapens förbrukare, saknas anledning att underkasta dem gemenskapens egendomsordning som föreskrivs i artikel 86 EA.

78. Av denna bedömning framgår att speciella klyvbara material som omvandlats och framställts under de omständigheter som är aktuella i målen vid den nationella domstolen inte omfattas av bestämmelserna i artikel 57 och 86 EA. Under dessa omständigheter är den nationella domstolens frågor sex, sju, åtta och nio av rent hypotetisk karaktär. Jag anser följaktligen att det inte finns anledning att besvara dessa frågor.

79. Om domstolen beslutar att följa detta förslag måste den, såsom den gjorde i ovannämnda avgörande 1/78, vara benägen att anse att ”det … i detta mål inte [är] nödvändigt att precisera skiljelinjen mellan de befogenheter som genom artikel 86 [EA] reserverats för gemenskapen såsom innehavare av äganderätten till speciella klyvbara kärnmaterial och den ’rätt att använda och förbruka’ dessa material som tillförsäkras medlemsstaterna och andra personer eller företag enligt artikel 87 [EA]”.( ) Enligt uppgifter som frambringats av den nationella domstolen framgår emellertid att det i dag fortfarande råder osäkerhet vad gäller denna skiljelinje. Av det skälet är det tillåtet att i andra hand göra följande klargöranden.

3. Gemenskapens äganderätt

80. Det är viktigt att känna till den utveckling som ledde till att denna egendomsordning infördes. Skillnaden mellan äganderätten och den ekonomiska innebörden av denna rättighet, som föreskrivs i artikel 86 EA, är resultatet av en kompromiss. Förhandlarna av Euratomfördraget utgick från det system som finns i USA, i vilket speciella klyvbara material tillhör den federala regeringen.( ) Denna offentliga egendomsordning infördes för att säkerställa en effektiv kontroll av användningen av dessa material som ansågs vara farliga på amerikanskt territorium. En överföring av denna ordning till gemenskapen planerades för att underlätta relationerna med USA inom kärnenergiområdet. Detta projekt ogillades emellertid av dem som ansåg att införandet av en offentlig egendomsordning utgjorde ett åsidosättande av principerna för liberal ekonomi. Det är därför som principen om erkännande till fördel för gemenskapen infördes utifrån en ”exproprierad” äganderätt.( ) Detta är den ursprungliga kompromisslösningen.( ) Gemenskapen har tillerkänts en äganderätt till speciella klyvbara material som medför rättigheter och skyldigheter. Innehavare till speciella klyvbara material har tillerkänts den ”ekonomiska rätten” till nämnda material. Dessa innehar alla rättigheter med avseende på användningen av materialen. Men gemenskapen har suveräna rättigheter avseende materialen. I sitt avgörande 1/78 fastställde domstolen således att ”[de]n i Euratom angivna egendomsordningen innebär att gemenskapen, oavsett användningsområdet för kärnmaterial, är ensam innehavare av de befogenheter som utgör det huvudsakliga innehållet i äganderätten”.( )

81. En sådan uppfattning påverkar fördelningen av de rättigheter som tillkommer innehavare och fördelningen av de rättsordningar som är tillämpliga på detta område. Gemenskapens äganderätt kommer i huvudsak till uttryck som en rätt att utöva tillsyn, en redovisningsrätt och en rätt till kontroll av speciella klyvbara material som har framställts inom och importerats till gemenskapen. Enligt artikel 87 EA har innehavare av berörda material emellertid en obegränsad rätt att förvalta och administrera materialen i sitt eget intresse. Av detta följer att de rättigheter och förpliktelser som följer av avtal som ingåtts av dessa med tredje man inte berörs av den äganderätt som tillkommer gemenskapen. Dessa avtal regleras dessutom inte av gemenskapsrätten, utan i första hand av nationell rätt. Euratomfördraget utgör följaktligen inte hinder mot att åtgärder som vidtas av innehavare av klyvbara material för ekonomiska exploateringsändamål underkastas äganderätten i den medlemsstat, i vilken nämnda material befinner sig.

82. Detta område styrs emellertid nödvändigtvis endast i begränsad omfattning av tillämplig nationell rätt. Denna är tillämplig under förutsättning att den inte påverkar de befogenheter som tillkommer gemenskapen vad gäller förvaltning och kontroll av kärnmaterial. Om innehavarna medges en nyttjanderätt och en förfoganderätt bör det observeras att ”[det] [slutligen] [är] … gemenskapen som … har förfoganderätten över speciella klyvbara material”.( )

83. Följden av detta förbehåll är enligt min mening dubbel. Dels kan inte sådana material överföras utan att gemenskapen har möjlighet att utöva sin kontroll, dels skall gemenskapen ges rätt att motsätta sig en sådan överföring. Det förefaller följaktligen uteslutet att kunna överföra äganderätten till dessa material med stöd av nationella bestämmelser som medger borgenärer till innehavare av klyvbara material en panträtt till dessa. Euratomfördraget utgör följaktligen hinder mot bestämmelser som gör det möjligt att förvärva klyvbara kärnmaterial, om säkerhet har ställts i form av pantsättning eller en lånegaranti. Material som förvärvats på detta sätt kan inte anses ha kommit i innehavarnas besittning ”på föreskrivet sätt” i den mening som avses i artikel 87 EA. Detta är enligt min mening den konkreta följden av att medge gemenskapen en äganderätt.

C – Låneavtal och avtal avseende pantsättning

84. De sista två tolkningsfrågorna som har ställts till domstolen avser tillämpningen av Euratomfördragets bestämmelser avseende försörjningsordningen och egendomsordningen på låneavtal och avtal avseende pantsättning som ingåtts mellan INB och företag med säte utanför gemenskapen.

1. Den tionde frågan

85. Av den bedömning som gjorts inom ramen för den andra frågan framgår att den omständigheten att ett företag upprätthåller en affärsförbindelse med företag som är hemmahörande i gemenskapen eller låter lagra kärnmaterial inom gemenskapens territorium inte räcker för att klassificera det som ett företag i den mening som avses i artikel 196 EA. Enligt Euratomfördraget krävs att det berörda företaget helt eller delvis utövar sin kärnenergiverksamhet inom gemenskapen. Den tionde frågan, huruvida platsen där det uran lagras som är föremål för transaktionen är relevant för den klassificering som avses i artikel 196 [EA], skall följaktligen besvaras nekande.

2. Den elfte frågan

86. Av ordalydelsen i artikel 73 EA framgår klart att denna enbart är tillämplig på avtal som ingåtts mellan en medlemsstat, ett företag som är hemmahörande i gemenskapen och en medborgare i tredjeland. Avtalsparternas ursprung är avgörande för bedömningen av huruvida denna bestämmelse är tillämplig. Eftersom avtal som ingåtts mellan medborgare i tredjeland och gemenskapen inte kan påverka gemenskapens försörjningstrygghet finns det ingen anledning att underkasta dem förfarandet för begäran av tillstånd i artikel 73 EA. Under dessa förhållanden saknar det betydelse var föremålet för avtalet befinner sig.

IV – Förslag till avgörande

87. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som har ställts av Oberlandesgericht Oldenburg i de två förenade målen på följande sätt:

1) Ett avtal avseende anrikning av uran som ingåtts mellan ett företag hemmahörande i gemenskapen och en medborgare i ett tredjeland, av den typ som är föremål för prövning i förevarande fall, utgör ett avtal avseende behandling, omvandling eller bearbetning av malmer, råmaterial eller speciella klyvbara material i den mening som avses i artikel 75 första stycket EA.

2) Ett företag med säte utanför Euratomgemenskapens territorium anses inte som ett företag i den mening som avses i artikel 196 b EA endast av det skälet att det upprätthåller en affärsförbindelse med ett företag som är hemmahörande i gemenskapen och som avser leverans av råmaterial för anrikning eller lagring av anrikat uran.

3) Tillämpningen av artikel 75 första stycket EA är inte villkorad av att de material som levererats för anrikning är identiska med de material som återställs. Det räcker att de återställda materialen motsvarar de levererade materialen vad gäller kvalitet och kvantitet. Den omständigheten att äganderätten till råmaterial har överförts till det företag som skall anrika dessa material utgör dessutom inte något hinder mot att tillämpa denna bestämmelse.

4) Med beaktande av omständigheterna i målen finns det ingen anledning att besvara den fjärde frågan som ställts av den nationella domstolen.

5) Mot bakgrund av svaret på den första frågan saknas anledning att besvara den femte, den sjätte, den sjunde, den åttonde och den nionde frågan som ställts av den nationella domstolen.

6) Den omständigheten att ett företag med säte i ett tredjeland låter lagra uran inom gemenskapens territorium räcker inte för att detta skall anses som ett företag i den mening som avses i artikel 196 b EA.

7) Artikel 73 EA är inte tillämplig på avtal avseende uran som lagras inom gemenskapens territorium som ingåtts mellan medborgare i ett tredjeland och gemenskapen.