ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34.

När det gäller den första punkten anser jag inte att begreppet ”personliga” avseende de transaktioner som uppräknas under rubrik XI kan anses medföra att endast transaktioner mellan fysiska personer ska ingå under nämnda rubrik. För övrigt skulle det vara meningslöst att på detta sätt avgränsa räckvidden av de kapitalrörelser som uppräknas under rubrik XI. Det kan exempelvis svårligen hävdas att invandrares reglering av skulder i det tidigare hemlandet, en transaktion som liksom gåvor ingår under nämnda rubrik, inte kan anses omfatta en sådan reglering till förmån för juridiska personer. Dessutom förefaller det en aning motstridigt att påstå, vilket majoriteten av de regeringar som inkommit med yttranden i målet har gjort, att kapitalrörelserna endast skulle avse transaktioner som har ett rent ekonomiskt syfte och samtidigt hävda att bland de personliga kapitalrörelserna endast de som sker mellan fysiska personer ska omfattas av tillämpningsområdet för den fria rörligheten för kapital.
18.

När ett enda slags tjänst tillhandahålls alla medlemmar i gruppen under varje taxeringsperiod, är det uppenbart att ersättning kan begäras av varje medlem ”för dennes andel av gemensamma utgifter” i uttryckets fulla bemärkelse. Dock är verkligheten för sådana grupper förmodligen mera sammansatt. Gruppen kan tänkas tillhandahålla en rad olika tjänster, av vilka några efterfrågas av alla medlemmar och andra av endast några medlemmar. Medlemmarnas behov varierar troligen från en taxeringsperiod till en annan, så att under en given taxeringsperiod vissa tjänster tillhandahålls alla medlemmar, andra ett flertal medlemmar och ytterligare andra kanske endast en enda medlem. Ändå är kostnaden för att tillhandahålla alla dessa tjänster fortfarande en i verklig betydelse gemensam utgift, som den grupp som i detta syfte har bildats av samtliga medlemmar har ådragit sig, och det är genom kostnadsredovisningsmetoder fullt möjligt att bestämma den exakta andelen av den utgift som hör till var och en av de tillhandahållna tjänsterna.
40.

Det förefaller därför både olämpligt och godtyckligt att begränsa begreppet utdrag till en process genom vilken uppgifter i en databas överförs till ett annat medium genom att man fysiskt tar en kopia (eller kopior) av dem. Att kopiera samtliga uppgifter i en databas var för sig genom att söka i databasen via en bildskärm och sedan manuellt föra in uppgifterna i ett annat medium kan inte rimligen anses orsaka den investering som gjorts av den som skapat databasen mindre skada än att göra en elektronisk kopia av uppgifterna från den ursprungliga databasen och direkt klistra in dem i ett annat elektroniskt medium.
110.

Det kan inte uteslutas att Total international Ltd under frakten indirekt, företrädd av fraktbolaget och besättningen, hade den faktiska kontrollen över den tunga eldningsoljan. På grund av förlisningen förlorade det emellertid kontrollen vid den tidpunkten då den tunga eldningsoljan blev avfall. Total international Ltd hade således aldrig kontroll över oljeavfallen.
15.

Bolaget BG Erhvervsfinans A/S ( 3 ), vars rättigheter har övertagits av bolagen Nordania Finans A/S och BG Factoring A/S, bedrev under åren 1995–1998 en omfattande leasingverksamhet i form av uthyrning och försäljning av främst bilar. Bolaget tillhandahöll även finansiella tjänster.
3.

Artikel 5 i direktiv 89/104, med rubriken ”Rättigheter som är knutna till ett varumärke”, har följande lydelse: ”1. Det registrerade varumärket ger innehavaren en ensamrätt. Innehavaren har rätt att förhindra tredje man, som inte har hans tillstånd, att i näringsverksamhet använda a) tecken som är identiska med varumärket med avseende på de varor och tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket är registrerat, b) tecken som på grund av sin identitet eller likhet med varumärket och identiteten eller likheten hos de varor och tjänster som täcks av varumärket och tecknet kan leda till förväxling hos allmänheten, inbegripet risken för association mellan tecknet och varumärket. 2. En medlemsstat kan också besluta att innehavaren skall ha rätt att förhindra tredje man, som inte har hans tillstånd, från att i näringsverksamhet använda ett tecken som är identiskt med eller liknar varumärket med avseende på varor och tjänster av annan art än de för vilka varumärket är registrerat, om detta är känt i den medlemsstaten och om användningen av tecknet utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé. 3. Bland annat kan följande förbjudas enligt punkterna 1 och 2: a) Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning. b) Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla tjänster under tecknet. c) Att importera eller exportera varor under tecknet. d) Att använda tecknet på affärshandlingar och i reklam. … 5. Punkterna 1–4 skall inte beröra en medlemsstats bestämmelser om skydd mot användning av ett tecken för annat ändamål än att särskilja varor eller tjänster, om användning av tecknet i fråga utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé.”
41.

Dessutom ska enligt min mening – även om domstolen inte skulle hålla med mig på den punkten – kvalifikationen av hinder bibehållas. Under alla förhållanden innebär syftet med friheten att tillhandahålla tjänster och etableringsfriheten att befintliga koncessioner som ursprungligen tilldelats med åsidosättande av fördragets bestämmelser ska vara öppna för konkurrens. Sådana koncessionsavtal som i allmänhet ingåtts för en extremt lång period innebär att de historiska aktörerna behåller en privilegierad ställning. Dessa koncessioner hindrar framför allt nya aktörer på marknaden. Potentiella aktörer i de andra medlemsstaterna är således under hela den koncessionsperiod som beviljats med åsidosättande av gemenskapsrätten förhindrade att komma in på den relevanta marknaden. Dessa koncessioner utgör därför i sig själva ett hinder för tillträdet till den relevanta marknaden genom att den ställning som de nationella aktörerna förvärvat skyddas.
69.

Vidare kan sökandens argument att samtliga varor och tjänster som avses i registreringsansökan på något sätt kan anses ha ett samband med ’dator[er]’ och ’datorprogram’ (klass 9), vilka åtnjuter skydd genom det äldre varumärket, inte godtas. Såsom svaranden med rätta har påpekat fungerar nästan ingen elektronisk utrustning eller inget elektroniskt material utan någon form av datorer i dagens mycket teknologiskt inriktade samhälle. Om man ansåg att det föreligger likhet i alla de fall där den äldre rättigheten omfattar datorer och där de varor eller tjänster som omfattas av det sökta kännetecknet kräver användning av datorer, skulle det med all säkerhet leda till att man går utöver föremålet för det skydd som lagstiftaren tillskrivit innehavaren av ett varumärke. En sådan ståndpunkt skulle medföra att en registrering av en programvara eller datormaterial i stort sett innebär att en senare registrering av alla slag av elektroniska eller numeriska förfaranden eller tjänster som kräver att denna programvara eller detta material används är utesluten. Att på detta sätt utesluta en senare registrering är under alla omständigheter inte godtagbart i förevarande fall, eftersom registreringsansökan uteslutande avser olika former av telekommunikation, medan den tidigare registreringen inte avser någon verksamhet på det området. Dessutom fanns det inget som hindrade sökanden från att även låta registrera sitt varumärke med avseende på telefoni, såsom överklagandenämnden med rätta påpekade.”
199.

Enligt artikel 3 i den omtvistade gemensamma åtgärden skall, i sin strävan att uppnå målen enligt den omtvistade gemensamma åtgärden, ”unionen inrikta sig på att åstadkomma konsensus i relevanta internationella fora och i regionala sammanhang, när så är lämpligt, för att förverkliga följande principer och åtgärder för att förhindra en fortsatt destabiliserande anhopning av handeldvapen” ( 89 ). Bland de principer och åtgärder som anges i artikel 3 återfinns under a) ”[e]tt åtagande från alla länder att importera och inneha handeldvapen endast för sina legitima säkerhetsbehov, på en nivå som står i rimlig proportion till deras legitima självförsvars- och säkerhetskrav …”, under b) ”ett åtagande från exportländerna att sälja handeldvapen endast till regeringar i enlighet med internationella och regionala restriktiva kriterier”, under c) ”[e]tt åtagande från alla länder att framställa handeldvapen endast för innehav enligt led a eller för export enligt led b” och under e) ”[u]tarbetande av förtroendeskapande åtgärder, bland annat åtgärder för att främja ökad insyn och öppenhet, med hjälp av regionala register över handeldvapen och regelbundet utbyte av tillgänglig information om export, import, tillverkning och innehav av handeldvapen och om nationell vapenlagstiftning samt genom samråd mellan relevanta parter om den utbytta informationen”.
Begäran om förhandsavgörande – High Court of Justice of England and Wales, Queen's Bench Division (Administrative Court) – Tolkning av artikel 12 EG – Tillträde till universitetsutbildning – Studiestöd i form av ett lån till förmånlig ränta (studielån) – Bestämmelse enligt vilken sådana lån endast beviljas studerande som är etablerade inom medlemsstatens territorium
47.

Till följd av detta erinrar jag om att kommissionen hävdar att den åtminstone rent faktiskt har följt den kontradiktoriska principen, eftersom Danmark har haft möjlighet att yttra sig under olika möten och i samband med den skriftväxling vilken jag har redovisat i framställningen av de faktiska omständigheterna. ( 23 ) Den danska regeringen hade efter sin ansökan, men före antagandet av det ifrågasatta beslutet, särskilt framfört sina synpunkter under ett möte den 19 november 1997. Kommissionen har dessutom påpekat att den fullföljde Danmarks ansökan genom att göra undersökningar just på grund av de upplysningar som Danmark tillhandahållit och mot bakgrund av tillgängliga och i vart fall allmänt kända vetenskapliga uppgifter (Vetenskapliga livsmedelskommitténs rapporter).
Förslag till avgörande av generaladvokat Alber föredraget den 25 oktober 2001. - Europeiska kommissionen mot Storhertigdömet Luxemburg. - Fördragsbrott - Ofullständigt införlivande av direktiv 97/11/EG. - Mål C-366/00.



Rättsfallssamling 2002 s. I-01749



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Kommissionens talan avser underlåtenhet att inom den föreskrivna fristen införliva rådets direktiv 97/11/EG av den 3 mars 1997 om ändring av direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (nedan kallat direktiv 97/11).

2. Enligt artikel 3 i direktiv 97/11 skulle detta direktiv införlivas med nationell rätt senast den 14 mars 1999. Kommissionen har väckt talan om fastställelse av att Luxemburg har åsidosatt EG-fördraget genom att inte inom föreskriven tidsfrist införliva direktiv 97/11 och i andra hand att den nämnda staten inte har underrättat kommissionen om de åtgärder som har vidtagits för införlivande.

3. Luxemburg har inte bestritt denna anmärkning. Den 23 november 1999 tillställde den nämnda staten kommissionen ett utkast till en förordning. Kommissionen ansåg att detta var otillräckligt och förelade därför genom ett motiverat yttrande av den 26 januari 2000 Luxemburg att uppfylla sina skyldigheter inom två månader. Luxemburg har i skrivelse av den 17 april 2000 angivit att den storhertigliga förordning genom vilken direktivet skall införlivas sannolikt kommer att antas under andra hälften av år 2000.

4. Enligt fast rättspraxis saknar det betydelse för bedömningen av huruvida talan är välgrundad att fördragsbrottet eventuellt har upphört efter utgången av den tidsfrist som har angivits i det motiverade yttrandet. Föremålet för tvisten fastställs genom kommissionens motiverade yttrande. Även om de brister som klandras i yttrandet har avhjälpts efter utgången av den tidsfrist som i enlighet med artikel 226 andra stycket EG har fastställts kvarstår ett intresse av att få saken avgjord om detta kan skapa en grund för ett ansvar som en medlemsstat på grund av att den har åsidosatt sina skyldigheter kan ha gentemot andra medlemsstater, gemenskapen eller enskilda.

5. Luxemburg har inte bestritt att direktiv 97/11 inte har införlivats inom den föreskrivna fristen. Följaktligen skall kommissionens yrkande bifallas.

6. Kommissionen har dessutom yrkat att Luxemburg skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.

Förslag till avgörande

7. Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att domstolen skall fastställa följande:

1) Luxemburg har åsidosatt sina skyldigheter enligt fördraget genom att inte inom den föreskrivna fristen anta samtliga bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa rådets direktiv 97/11/EG av den 3 mars 1997 om ändring av direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt.

2) Luxemburg skall ersätta rättegångskostnaderna.
Förslag till avgörande av generaladvokat Geelhoed föredraget den 3 maj 2001. - Europeiska kommissionen mot Republiken Österrike. - Fördragsbrott - Direktiv 97/59/EG. - Mål C-110/00.



Rättsfallssamling 2001 s. I-07545



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I detta mål har Europeiska gemenskapernas kommission i enlighet med artikel 226 EG väckt talan om fastställelse av att Republiken Österrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt kommissionens direktiv 97/59/EG av den 7 oktober 1997 om anpassning av rådets direktiv 90/679/EEG om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för biologiska agenser i arbetet (sjunde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) till den tekniska utvecklingen.(1)

2 Enligt artikel 2 i direktivet skulle medlemsstaterna senast den 31 mars 1998 sätta i kraft de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa detta direktiv. De skulle genast underrätta kommissionen om detta.

3 Den österrikiska regeringen har varken under det administrativa förfarandet eller under domstolsförfarandet bestridit fördragsbrottet. Den har redogjort för det rådande skedet i lagstiftningsförfarandet och påpekat att mot bakgrund av Österrikes interna statsrättsliga struktur är ett antal särskilda genomförandeåtgärder på delstatsnivå nödvändiga. I svaromålet har den österrikiska regeringen vidare angivit att den har vidtagit ett antal åtgärder på såväl förbundsnivå som delstatsnivå efter det att den i det motiverade yttrandet angivna tidsfristen hade löpt ut. Kommissionen har underrättats härom, men denna har samtidigt konstaterat att ett fullständigt genomförande av direktivet inte har skett inom alla områden och på alla nivåer i den federala staten.

4 Inom ramen för en talan enligt artikel 226 EG måste frågan huruvida en medlemsstat har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter bedömas mot bakgrund av situationen i denna stat vid utgången av den frist som har angetts i det motiverade yttrandet. Eftersom Österrike inte hade, och för övrigt ännu inte har, fullgjort sina skyldigheter enligt direktivet, skall kommissionens talan bifallas. Härvid vill jag dessutom erinra om att en hänvisning till den interna statsrättsliga strukturen enligt fast rättspraxis inte utgör en godtagbar invändning.

Förslag till avgörande

Mot bakgrund av ovan angivna omständigheter föreslår jag att domstolen skall

a) förklara att Republiken Österrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt kommissionens direktiv 97/59/EG av den 7 oktober 1997 om anpassning av rådets direktiv 90/679/EEG om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för biologiska agenser i arbetet (sjunde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) till den tekniska utvecklingen genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet,

b) förplikta Republiken Österrike att ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med artikel 69.2 i rättegångsreglerna.

(1) - EGT L 282, s. 33, nedan kallat direktivet.
Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 12 oktober 2000. - Europeiska kommissionen mot Irland. - Fördragsbrott - Underlåtenhet att införliva direktiv 95/50/EG. - Mål C-347/99.



Rättsfallssamling 2000 s. I-11647



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. I förevarande mål har kommissionen väckt talan om fastställelse av att Irland har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt rådets direktiv 95/50/EG av den 6 oktober 1995(1) om enhetliga förfaranden för kontroller av vägtransporter av farligt gods, genom att inte anta de lagar eller andra författningar som är nödvändiga för att följa nämnda direktiv, eller i vart fall genom att inte underrätta kommissionen om sådana åtgärder.

2. Irland har inte bestridit fördragsbrottet i sitt försvar. Staten har endast anfört att utarbetandet av ett författningsförslag i syfte att införliva direktivet fortgår och att direktivet förhoppningsvis skall införlivas inom en snar framtid.

Förslag till avgörande

3. Under dessa omständigheter anser jag att domstolen skall

1) fastställa att Irland har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt rådets direktiv 95/50/EG av den 6 oktober 1995 om enhetliga förfaranden för kontroller av vägtransporter av farligt gods, genom att inte anta de lagar eller andra författningar som är nödvändiga för att följa nämnda direktiv, eller i vart fall genom att inte underrätta kommissionen om sådana åtgärder,

2) förplikta Irland att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT, L 249, s. 35.
Förslag till avgörande av generaladvokat Lenz föredraget den 12 juni 1997. - Europeiska kommissionen mot Italienska republiken. - Avskrivning. - Mål C-354/96.



Rättsfallssamling 1997 s. I-06007



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Kommissionen gör i detta fördragsbrottsförfarande gällande att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 91/674/EEG av den 19 december 1991 om årsbokslut och sammanställd redovisning för försäkringsföretag(1), genom att inte ha antagit och/eller inte ha anmält de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att genomföra ovannämnda direktiv.

2 I artikel 70.1 i sagda direktiv ålades medlemsstaterna att före den 1 januari 1994 anta de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa direktivet och att genast underrätta kommissionen om detta.

3 Svaranden har endast påpekat att i lag nr 146 av den 22 februari 1994(2) föreskrevs att direktivet skulle införlivas inom ett år från samma lags ikraftträdande. Eftersom det visade sig omöjligt att iaktta den tidsfristen, fastställdes i lag nr 52 av den 6 februari 1996(3) en ny tidsfrist om ett år efter den lagens ikraftträdande. Det förfarande genom vilket direktivet skulle införlivas skulle således ha nått sitt slutskede, eftersom ett förslag redan skulle ha överlämnats till parlamentet.

4 Eftersom svaranden således inte har bestridit att det inte har skett något införlivande inom den i det berörda direktivet fastslagna tidsfristen, är det inte nödvändigt att pröva den av kommissionen åberopade grunden att de åtgärder som vidtagits för att införliva direktivet inte har meddelats.

5 Jag föreslår således att domstolen fastslår att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 91/674/EEG av den 19 december 1991 om årsbokslut och sammanställd redovisning för försäkringsföretag samt enligt EG-fördraget, genom att inte inom den föreskrivna fristen ha antagit de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att genomföra ovannämnda direktiv. Jag föreslår dessutom att Republiken Italien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT L 374, s. 7.

(2) - "Gemenskapslag för år 1993".

(3) - "Gemenskapslag för år 1994" (sic!).
Förslag till avgörande av generaladvokat Lenz föredraget den 6 mars 1997. - Europeiska kommissionen mot Franska republiken. - Medlemsstats fördragsbrott - Direktiv 93/38/EEG - Underlåtenhet att införliva inom den föreskrivna fristen. - Mål C-311/96.



Rättsfallssamling 1997 s. I-02939



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I det föreliggande förfarandet för fördragsbrott gör kommissionen gällande att Republiken Frankrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt rådets direktiv 93/38/EEG av den 14 juni 1993 om samordning av upphandlingsförfarandet för enheter som har verksamhet inom vatten-, energi-, transport- och telekommunikationssektorerna(1) och i synnerhet enligt artikel 45 i direktivet genom att underlåta att anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att införliva direktivet. Kommissionen har i andra hand yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Frankrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt nämnda bestämmelser genom att inte ofördröjligen underrätta kommissionen om sådana åtgärder.

2 Enligt artikel 45 i detta direktiv var medlemsstaterna skyldiga att före den 1 juli 1994(2) vidta nödvändiga åtgärder för att följa direktivet och ofördröjligen underrätta kommissionen om detta.

3 Svaranden har inte bestridit att den [republiken] inte har införlivat direktivet med nationell rätt inom den föreskrivna fristen. Svaranden har enbart anfört att förslaget till motsvarande lag har intagits i parlamentets dagordning för sessionsåret 1996/1997.

4 Eftersom det således står klart att direktivet i fråga inte har införlivats inom den föreskrivna fristen, är det inte nödvändigt att behandla kommissionens andrahandsyrkande.

5 Jag föreslår att domstolen skall fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 93/38/EEG av den 14 juni 1993 om samordning av upphandlingsförfarandet för enheter som har verksamhet inom vatten-, energi-, transport- och telekommunikationssektorerna, i synnerhet artikel 45, genom att inte inom den föreskrivna fristen anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att införliva detta direktiv. Dessutom föreslår jag att Republiken Frankrike skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT L 199, s. 84.

(2) - För Spanien, Portugal och Grekland gäller visserligen andra frister enligt artikel 45.2 i direktivet.
2.

I förordningen föreskrivs att det varje år skall öppnas en tullkvot för import av bananer från tredje land och icke traditionella AVS-bananer. ( 2 ) Inom ramen för denna tullkvot skall tredjelandsbananer beläggas med en avgift på 75 ecu per ton, medan icke traditionella AVS-bananer inte skall beläggas med någon tull. Utöver tullkvoten skall tredjelandsbananer och icke traditionella AVS-bananer beläggas med en avgift på 850 respektive 750 ecu per ton. Varje år utfärdas en prognos för produktion och konsumtion i gemenskapen samt för import och export. När efterfrågan i gemenskapen stiger i förhållande till denna prognos, höjs tullkvoten i motsvarande mån. Tullkvoten fördelas mellan de ekonomiska aktörerna på basis av den genomsnittliga mängd bananer som den enskilde aktören har sålt under de senaste tre åren för vilka uppgifter finns tillgängliga.