Mål T‑66/01

Imperial Chemical Industries Ltd

mot

Europeiska kommissionen

”Konkurrens – Missbruk av dominerande ställning – Sodamarknaden i Förenade kungariket – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 82 EG konstateras – Preskription av kommissionens befogenhet att ålägga böter eller sanktioner – Rimlig tidsfrist – Väsentliga formföreskrifter – Rättskraft – Dominerande ställning föreligger – Missbruk av dominerande ställning – Inverkan på handeln mellan medlemsstaterna – Böter – Överträdelsens allvar och varaktighet – Förmildrande omständigheter”

Sammanfattning av domen

1. Konkurrens – Administrativt förfarande – Preskriptionstider i fråga om förfaranden – Tillfälligt upphävande

(Rådets förordning nr 2988/74, artikel 3)

2. Gemenskapsrätt – Principer – Iakttagande av en skälig tidsfrist – Tillämpningsområde – Konkurrens – Administrativt förfarande – Domstolsförfarande – Åtskillnad i syfte att bedöma om en skälig tidsfrist har iakttagits

(Rådets förordning nr 17)

3. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens skyldigheter – Iakttagande av en skälig tidsfrist

(Rådets förordning nr 17)

4. Förfarande – Handläggningstid vid tribunalen – Skälig tidsfrist – Bedömningskriterier

5. Gemenskapsrätt – Principer – Rätten till försvar – Tillämpningsområde – Konkurrens – Administrativt förfarande – Principens räckvidd när ett första kommissionsbeslut har ogiltigförklarats

(Artiklarna 81 EG, 82 EG och 233 EG; rådets förordning nr 17)

6. Kommissionen – Kollegialitetsprincipen – Räckvidd – Beslut i ett konkurrensärende

7. Talan om ogiltigförklaring – Dom om ogiltigförklaring – Räckvidd – Absolut rättskraft

8. Talan om ogiltigförklaring – Dom om ogiltigförklaring – Verkningar

(Artiklarna 82 EG, 230 EG och 233 EG)

9. Konkurrens – Dominerande ställning – Anses föreligga vid innehav av en särskilt stor marknadsandel (Artikel 82 EG)

10. Konkurrens – Dominerande ställning – Missbruk – Rabatter som har utestängningseffekter på marknaden – Lojalitetsrabatter

(Artikel 82 EG)

11. Konkurrens – Dominerande ställning – Missbruk – Mängdrabatter – Tillåtlighet – Villkor – Fråga huruvida rabattsystemet utgör missbruk

(Artikel 82 EG)

12. Konkurrens – Dominerande ställning – Missbruk – Exklusiva inköpsavtal – Lojalitetsrabatter

(Artikel 82 EG)

13. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning

(Artiklarna 81 EG och 82 EG; rådets förordning nr 2988/74)

14. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens beslut – Beslut varigenom en överträdelse konstateras och böter åläggs – Ogiltigförklaring på grund av fel i förfarandet

(Rådets förordning nr 17)

15. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Särskilt allvarliga överträdelser

(Artikel 82 EG; rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

16. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Försvårande omständigheter – Upprepade överträdelser – Begreppet överträdelser av samma typ – Överträdelser av å ena sidan artikel 81 EG och å andra sidan artikel 82 EG – Omfattas inte

(Artiklarna 81 EG och 82 EG; rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

17. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Skyldighet att från bötesbeloppet avräkna utgifter för säkerställande av tillämpningen av ett sedermera ogiltigförklarat beslut – Föreligger inte

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

18. Konkurrens – Gemenskapsregler – Överträdelser – Uppsåtligt genomförande – Begrepp

(Rådets förordning nr 17, artikel 15)

19. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

20. Konkurrens – Böter – Åläggande – Krav på att överträdelsen ska ha medfört en vinst för företaget – Föreligger inte – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter – Avsaknad av vinst – Omfattas inte

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

21. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Försvårande omständigheter – Döljande av överenskommelsen – Det faktum att överenskommelsen inte var hemlig utgör ingen förmildrande omständighet

(Artiklarna 81 EG och 82 EG; rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

1. Enligt artikel 3 i förordning nr 2988/74 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt konkurrensreglerna upphävs preskriptionstiden i förfaranden så länge kommissionens beslut är föremål för ”prövning vid Europeiska gemenskapernas domstol”. Hänvisningen till Europeiska gemenskapernas domstol ska, efter förstainstansrättens inrättande, uppfattas så att den i första hand avser ett mål som är anhängigt vid den instansen, i den utsträckning som talan mot beslut om påföljder eller böter på området för konkurrensrätt omfattas av dess behörighet.

Preskriptionstiden upphävs även under hela den tid då ett mål om överklagande prövas vid domstolen. Artikel 60 i domstolens stadga och artikel 3 i förordning nr 2988/74 har olika tillämpningsområden, och det förhållandet att ett överklagande inte har suspensiv verkan kan inte frånta artikel 3 i nämnda förordning, som avser de situationer i vilka kommissionen ska avvakta gemenskapsdomstolens beslut, all verkan. Dessutom skyddar artikel 3 kommissionen mot preskriptionens verkningar i de fall den måste avvakta gemenskapsdomstolens avgörande i förfaranden som kommissionen inte har kontroll över, innan det står klart huruvida den angripna rättsakten är rättsstridig eller ej.

Argumentet att kommissionen, efter det att ett av dess beslut ogiltigförklarats, inte kan dra fördel av sitt eget misstag och ålägga böter efter utgången av preskriptionstiden kan inte godtas. Kommissionen är nämligen ansvarig för varje ogiltigförklaring av en rättsakt som den antagit i den meningen att ogiltigförklaringen är ett uttryck för att kommissionen har begått ett fel. Artikel 3 i förordning nr 2988/74 skulle således fråntas all mening om det vore uteslutet att preskriptionstiden för förfaranden enligt konkurrensreglerna tillfälligt upphävdes när talan leder till konstaterandet att kommissionen har begått ett fel. Det är själva den omständigheten att en talan är anhängig vid tribunalen eller domstolen som motiverar att preskriptionstiden tillfälligt upphävs, och inte de slutsatser som dessa domstolar kommer fram till i sina domar.

Om kommissionen ska fatta ett nytt beslut efter det att tribunalen har ogiltigförklarat ett beslut utan att avvakta domstolens dom, finns det risk för att det samtidigt föreligger två beslut som avser samma sak i det fall då domstolen upphäver tribunalens dom. Det skulle strida mot kraven på ett processekonomiskt administrativt förfarande att, i det enda syftet att hindra att preskriptionstiden löper ut, ålägga kommissionen att fatta ett nytt beslut innan det står klart huruvida det ursprungliga beslutet är rättsstridigt eller ej.

Preskriptionstiden upphävs, enligt artikel 3 i förordning nr 2988/74, tillfälligt under hela den tid målet pågår vid domstolen och tribunalen. Kommissionen kan följaktligen inte anses ha åsidosatt principen om en skälig tidsfrist endast på grund av att den avvaktar tribunalens och domstolens avgöranden innan den antar ett nytt beslut, vilket motiveras av respekt för domstolsförfarandet och för framtida domstolsavgöranden.

(se punkterna 73, 74, 77, 82, 85, 86, 88, 89 och 132)

2. Vid prövningen av en anmärkning avseende ett åsidosättande av principen om en skälig tidsfrist, ska åtskillnad göras mellan det administrativa förfarande som genomförs i ett konkurrensärende enligt förordning nr 17 och det rättsliga förfarande som genomförs om talan väcks mot kommissionens beslut. Den period under vilken gemenskapsdomstolen prövar lagenligheten av beslutet och, i mål om överklagande, giltigheten av domen i första instans, får inte beaktas vid fastställandet av hur länge förfarandet vid kommissionen har pågått.

(se punkt 102)

3. Att principen om en skälig tidsfrist har åsidosatts när ett beslut antas efter ett administrativt förfarande i ett konkurrensärende motiverar inte att kommissionens beslut ska ogiltigförklaras, såvida beslutet inte samtidigt medför att det berörda företagets rätt till försvar åsidosätts. Om det inte har fastställts att den oskäligt långa tid som förflutit har påverkat de berörda företagens möjlighet att försvara sig effektivt, saknar underlåtelsen att iaktta principen om en skälig tidsfrist betydelse för det administrativa förfarandets giltighet.

(se punkt 109)

4. Den allmänna gemenskapsrättsliga principen att envar har rätt till en opartisk rättegång, som tagit intryck av artikel 6.1 i Europakonventionen, i synnerhet rätten till en rättegång inom skälig tid, är tillämplig inom ramen för en talan mot ett beslut av kommissionen varigenom ett företag har ålagts böter för överträdelse av konkurrensrätten.

Frågan huruvida handläggningstiden är skälig ska bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt ärende och i synnerhet med hänsyn till tvistens betydelse för den berörde, ärendets komplexitet samt sökandens och de behöriga myndigheternas agerande.

Uppräkningen av dessa kriterier är inte uttömmande, och vid bedömningen av huruvida handläggningstiden är skälig krävs inte en systematisk bedömning av omständigheterna i ärendet med beaktande av samtliga kriterier, när tidsåtgången för förfarandet framstår som motiverad med beaktande av enbart ett kriterium. Ärendets komplexitet kan således anses motivera en tidsåtgång som vid första anblicken förefaller alltför stor.

Då det inte finns något som tyder på att tidsåtgången för förfarandet har påverkat utgången av tvisten har ett eventuellt överskridande av den skäliga tidsfristen, även om det antas vara fastställt, inte någon betydelse för det angripna beslutets lagenlighet. Det skulle kunna vara motiverat att betala ersättning av detta skäl om företaget begärde det.

(se punkterna 114, 116 och 117)

5. En ogiltigförklaring av en gemenskapsrättsakt påverkar inte nödvändigtvis giltigheten av de förberedande åtgärderna och därför kan det förfarande som inleds i syfte att ersätta den ogiltigförklarade rättsakten i princip återupptas på exakt det stadium där rättsstridigheten uppstod.

När ett formfel uppkommer i slutskedet av antagandet av ett beslut varigenom sanktionsåtgärder vidtas mot ett företag för överträdelse av gemenskapens konkurrensregler, påverkar inte ogiltigförklaringen av detta beslut giltigheten av de åtgärder som har vidtagits för att förbereda beslutet, före det skede där felet uppkom. När kommissionen antar ett nytt beslut, med ett i huvudsak identiskt innehåll och grundat på samma anmärkningar, är den således inte skyldig att vidta nya förfarandeåtgärder.

I synnerhet kan kommissionen inte kritiseras för att inte, före antagandet av det nya beslutet, ha hört det berörda företaget på nytt, för att inte ha gett företaget möjlighet att på nytt framföra sina synpunkter eller för att inte ha riktat ett nytt meddelande om invändningar till företaget.

De rättsfrågor som kan uppstå vid tillämpningen av artikel 233 EG, exempelvis frågor rörande den tid som har förflutit, möjligheten att återuppta förfaranden enligt konkurrensreglerna, rätten att få tillgång till handlingarna i akten till följd av återupptagandet av förfarandet, åtgärder av förhörsombudet och samråd med rådgivande kommittén samt eventuella konsekvenser av artikel 20 i förordning nr 17, kräver inte heller att nya förhör hålls, eftersom de inte ändrar innehållet i anmärkningarna och enbart kan bli föremål för prövning vid en eventuell senare domstolsprövning.

Eftersom något nytt förhör inte är nödvändigt krävs det inte heller att förhörsombudet vidtar några nya åtgärder. Det framgår nämligen av själva innehållet i förhörsombudets uppdrag att dennes ingripande med nödvändighet är knutet till det muntliga hörandet av företagen, inför antagandet av ett eventuellt beslut.

I den mån det nya beslutet inte innehåller några väsentliga ändringar jämfört med det ogiltigförklarade beslutet är kommissionen, som inte är skyldig att höra det berörda företaget på nytt, inte heller skyldig att hålla ett nytt samråd med rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor.

Av samma skäl är det inte nödvändigt att den akt som underställs kommissionsledamöternas kollegium innehåller bland annat en ny rapport från förhörsombudet eller ett nytt protokoll från samrådet med rådgivande kommittén.

(se punkterna 125, 126, 134, 135, 151, 153, 154, 161,162, 168 och 174)

6. Kollegialitetsprincipen grundas på kommissionsledamöternas jämbördighet i beslutsfattandet och innebär särskilt dels att besluten ska fattas gemensamt, dels att alla ledamöterna i kollegiet, på ett politiskt plan, är kollektivt ansvariga för samtliga beslut som antas. Iakttagandet av denna princip, särskilt kravet att besluten ska fattas gemensamt, är med nödvändighet av betydelse för de rättssubjekt som berörs av beslutens rättsverkningar, i den meningen att rättssubjekten måste vara säkra på att besluten verkligen har fattats av kollegiet och att de exakt överensstämmer med dess vilja. Detta gäller i synnerhet rättsakter vilka uttryckligen betecknas som beslut, som kommissionen har att utfärda gentemot företag eller företagssammanslutningar med tanke på efterlevnaden av konkurrensreglerna och som har till syfte att fastställa överträdelse av dessa regler, utfärda förelägganden för företagen och ålägga dem ekonomiska sanktioner.

Endast den omständigheten att det i ett pressmeddelande, som inte kommer från kommissionen och som inte har någon officiell karaktär, anges att kommissionens talesman uppger vilken dag ett konkurrensbeslut kommer att meddelas och vad det kommer att handla om kan inte räcka för att det ska anses att kommissionen har åsidosatt kollegialitetsprincipen. Eftersom kommissionsledamöternas kollegium inte är bundet av ett sådant uttalande, kan det efter överläggningar besluta att inte anta ett dylikt beslut.

(se punkterna 175–178)

7. För att säkerställa såväl en stabil rättsordning och stabila rättsförhållanden som god rättskipning är det nämligen viktigt att domstolsavgöranden som vunnit laga kraft efter det att tillgängliga rättsmedel har uttömts eller fristerna för att använda dessa rättsmedel har löpt ut inte längre kan angripas.

Rättskraften hos en dom kan utgöra hinder för att pröva en talan, om denna talan och den talan som gett upphov till den aktuella domen har samma parter, samma föremål och grundar sig på samma omständigheter. Rättskraften omfattar endast de sak- och rättsfrågor som faktiskt eller med nödvändighet har avgjorts genom det rättsliga avgörandet i fråga.

(se punkterna 196–198)

8. Den institution från vilken rättsakten härrör är endast skyldig att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen om ogiltigförklaring, och förfarandet i syfte att ersätta en rättsakt kan återupptas på exakt det stadium där rättsstridigheten uppstod.

När ett kommissionsbeslut varigenom åtgärder vidtas mot ett företag till följd av företagets missbruk av en dominerande ställning ogiltigförklaras på grund av att giltigheten av beslutet bekräftats efter delgivningen av detsamma, vilket utgör ett åsidosättande av en väsentlig formföreskrift i den mening som avses i artikel 230 EG, kan kommissionen återuppta sin bedömning i det skede då giltigheten bekräftades och den behöver inte ta ställning till huruvida de slutsatser angående den relevanta marknaden som den hade nått vid antagandet av det första beslutet fortfarande äger giltighet mot bakgrund av de faktiska och rättsliga omständigheter som föreligger då det andra beslutet antas. Ståndpunkten att konstaterandet att en dominerande ställning föreligger följer av en undersökning av marknadsstrukturen och av den konkurrens som råder på denna marknad vid den tidpunkt då kommissionen antar det enskilda beslutet innebär nämligen inte att kommissionen alltid måste göra en ny bedömning av den relevanta marknaden vid den tidpunkt då det angripna beslutet antas. I synnerhet är kommissionen inte skyldig att göra en sådan bedömning, när det inte är nödvändigt för att följa den dom varigenom beslutet ogiltigförklarats.

(se punkterna 243–245)

9. Med begreppet dominerande ställning i artikel 82 EG avses den situationen att ett företag har en sådan ekonomisk maktställning att det får möjlighet att hindra en effektiv konkurrens på den relevanta marknaden genom att företagets ställning tillåter det att i betydande omfattning agera oberoende i förhållande till sina konkurrenter, kunder och, i sista hand, konsumenter. En sådan ställning utesluter, till skillnad från en monopolsituation eller en monopolliknande situation, inte att viss konkurrens förekommer, men den möjliggör för det dominerande företaget om inte att bestämma så åtminstone att ha ett avsevärt inflytande på de villkor under vilka denna konkurrens kan utveckla sig, och att i vart fall i stor omfattning agera utan att behöva ta hänsyn till konkurrensen och utan att denna hållning för den skull skadar den egna verksamheten.

En dominerande ställning grundar sig i allmänhet på en kombination av flera faktorer som var för sig inte nödvändigtvis är avgörande. Undersökningen av huruvida det föreligger en dominerande ställning på den ifrågavarande marknaden måste först göras genom en undersökning av marknadens struktur och sedan av konkurrensläget på denna marknad.

Särskilt stora marknadsandelar utgör i sig själva, utom i undantagsfall, bevis för att det föreligger en dominerande ställning. Ett företag som har särskilt stora marknadsandelar under en längre tidsperiod befinner sig, genom omfattningen av sin produktion och sitt utbud, i en maktposition som gör det dominerande företaget till en oundgänglig handelspartner och som redan av denna anledning, åtminstone under relativt långa tidsperioder, ger företaget i fråga en för den dominerande ställningen karaktäristisk handlingsfrihet. Innehavarna av betydligt mindre andelar kan inte snabbt uppfylla en efterfrågan från de kunder som inte längre vill använda sig av företaget med den avsevärt större andelen.

En marknadsandel som uppgår till 70–80 procent utgör således i sig ett klart tecken på att det föreligger en dominerande ställning. Även en marknadsandel på 50 procent utgör i sig, utom i undantagsfall, bevis för att det föreligger en dominerande ställning.

(se punkterna 254–257)

10. Ett rabattsystem som har utestängningseffekter på marknaden anses strida mot artikel 82 EG om det tillämpas av ett företag i dominerande ställning. Så är fallet med en lojalitetsrabatt, som ges i utbyte mot ett åtagande från kunden att uteslutande eller i princip uteslutande göra inköp från ett företag i dominerande ställning. En sådan rabatt innebär nämligen att företaget genom ekonomiska förmåner söker hindra sina kunder från att göra inköp från dess konkurrenter. I och med att ett sådant företags agerande hindrar konkurrenters tillträde till marknaden kan det återverka på handelsflödena och konkurrensen på den gemensamma marknaden.

(se punkterna 296, 297 och 337)

11. System med mängdrabatter, som endast är knutna till inköpsvolymen från ett företag i dominerande ställning, anses i allmänhet inte ha sådana utestängningseffekter som är förbjudna enligt artikel 82 EG. Om en ökning av den levererade kvantiteten medför en lägre kostnad för leverantören, har denne nämligen rätt att låta kunden komma i åtnjutande av denna kostnadsminskning genom en fördelaktigare prissättning. Mängdrabatter anses således återspegla de effektivitetsvinster och de stordriftsfördelar som företaget i dominerande ställning kan få.

Av detta följer att ett rabattsystem där rabatten ökar i takt med inköpsvolymen inte strider mot artikel 82 EG, om inte kriterierna och sättet för beviljandet av rabatten visar att systemet inte bygger på en ekonomiskt motiverad motprestation, utan att det i likhet med en lojalitetsrabatt och en målrabatt syftar till att hindra kunder från att köpa in från konkurrerande tillverkare.

För att bedöma huruvida ett mängdrabattsystem eventuellt utgör ett fall av missbruk, är det således nödvändigt att bedöma samtliga omständigheter, särskilt kriterierna och sättet för beviljande av rabatterna, samt att undersöka huruvida syftet med rabatten, genom att ge en förmån som inte baseras på någon ekonomisk motprestation som berättigar till den, är att frånta eller inskränka köparens möjlighet att välja sina inköpskällor, att hindra konkurrenternas tillträde till marknaden, att gentemot handelspartnerna tillämpa olika villkor för likvärdiga prestationer eller att stärka den dominerande ställningen genom en snedvridning av konkurrensen.

(se punkterna 298–300)

12. Om ett företag som har en dominerande ställning på en marknad binder köparna genom en skyldighet eller ett löfte att göra alla eller de flesta av sina inköp uteslutande från detta företag, även om företaget gör detta på köparnas begäran, så innebär detta ett missbruk av företagets dominerande ställning, i den mening som avses i artikel 82 EG, och detta oavsett om förpliktelsen gäller utan vidare eller motsvaras av en rabatt. Så är även fallet om det dominerande företaget, utan att binda köparna genom en formell förpliktelse, antingen enligt avtal med köparna eller ensidigt, tillämpar ett system med lojalitetsrabatter, det vill säga rabatter som ges på villkor att kunden gör alla eller en betydande del av sina inköp uteslutande från företaget med dominerande ställning. Såväl exklusiva inköpsförpliktelser av detta slag, med eller utan rabatter, som lojalitetsrabatter för att ge köparen incitament att endast köpa från företaget med dominerande ställning är oförenliga med målet att konkurrensen inom den gemensamma marknaden inte ska snedvridas. De grundar sig nämligen inte på en ekonomisk transaktion som motiverar en sådan börda eller förmån, utan syftar till att frånta eller inskränka möjligheten för köparen att välja sina inköpskällor och till att hindra andra tillverkares tillträde till marknaden.

(se punkt 315)

13. Vid fastställande av böter för överträdelser av konkurrensrätten ska kommissionen inte bara ta hänsyn till överträdelsens svårighetsgrad och de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet, utan även till det sammanhang i vilket överträdelsen har ägt rum, och säkerställa att dess åtgärder har en avskräckande effekt, framför allt vad beträffar sådana överträdelser som särskilt försvårar förverkligandet av gemenskapens mål. När kommissionen antar ett beslut med iakttagande av förordning nr 2988/74 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt konkurrensreglerna och principen om skälig tid, kan den inte kritiseras för att ha dröjt med att anta det angripna beslutet. Under sådana förhållanden finns det inte skäl att upphäva böter som har ålagts, genom ett beslut som antagits efter ogiltigförklaringen av ett första beslut, på grund av den tid som har förflutit mellan de båda beslutens antagande.

(se punkterna 354 och 355)

14. När kommissionens beslut i ett konkurrensärende ogiltigförklaras på grund av ett fel i förfarandet, har kommissionen rätt att anta ett nytt beslut utan att ett nytt administrativt förfarande behöver inledas. Om innehållet i det nya beslutet är nästan identiskt med innehållet i det föregående beslutet och samma skäl ligger till grund för dessa två beslut, omfattas det nya beslutet i samband med fastställandet av bötesbeloppet av de bestämmelser som gällde vid den tidpunkt då det föregående beslutet antogs. Kommissionen återupptar nämligen förfarandet i det skede då felet i förfarandet begicks och antar ett nytt beslut, utan att göra någon ny bedömning av fallet mot bakgrund av de bestämmelser som inte förelåg vid den tidpunkt då det första beslutet antogs.

(se punkterna 366–368)

15. Kommissionen kan vid bedömningen av hur allvarliga ett företags överträdelser av gemenskapens konkurrensregler är, i syfte att fastställa ett proportionerligt bötesbelopp, ta hänsyn till att vissa överträdelser har pågått särskilt länge, att det är fråga om många och olikartade överträdelser som har rört alla eller nästan alla företagets varor och av vilka en del har påverkat alla medlemsstaterna, att överträdelserna har varit särskilt allvarliga och ingått i en överlagd samlad strategi som – genom olika förfaranden för att slå ut konkurrenterna och genom att binda kunderna till sig – har syftat till att på ett konstlat sätt upprätthålla eller förstärka företagets dominerande ställning på marknader där konkurrensen redan var begränsad, och slutligen till missbrukets särskilt skadliga inverkan på konkurrensen och den fördel som företaget har haft av sina överträdelser.

Kommissionen kan med rätta förklara att vissa överträdelser som ett företag i dominerande ställning har gjort sig skyldigt till är särskilt allvarliga, när dessa består i att bevilja kunderna extramängdrabatter och att med dem ingå lojalitetsavtal och då företaget under lång tid utestänger alla konkurrenter och förorsakar bestående skada på strukturen på marknaden, till skada för konsumenterna.

(se punkterna 370, 372 och 374)

16. Vid analysen av en överträdelses svårighetsgrad ska eventuell upprepning av överträdelsen beaktas. Begreppet upprepad överträdelse, såsom det uppfattas i många nationella rättsordningar, förutsätter att en person har begått nya överträdelser efter att ha blivit straffad för liknande överträdelser. Riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget innehåller samma synsätt, vilket framgår av hänvisningen till ”överträdelser av samma typ”. Om ett företag har missbrukat sin dominerande ställning på en marknad, i den mening som avses i artikel 82 EG, kan kommissionen således inte fastställa att ett företag gjort sig skyldigt till upprepade överträdelser, och ta upp detta som en försvårande omständighet, på grund av att företaget tidigare ägnat sig åt hemlig samverkan, som ska bedömas enligt artikel 81 EG, och detta särskilt inte när detta beteende helt skiljer sig från det beteende som ska bedömas enligt artikel 82 EG.

(se punkterna 377–381)

17. När ett företag i ett konkurrensärende haft utgifter för garantier avseende betalning av böter som ålagts i ett beslut som därefter ogiltigförklarats av gemenskapsdomstolen och för åtgärder för att visa att detta beslut är rättsstridigt, är kommissionen inte skyldig att beakta dessa utgifter när den fastställer bötesbeloppet, eftersom företaget kan begära återbetalning av utgifterna inom ramen för en skadeståndstalan.

(se punkt 383)

18. För att en överträdelse av konkurrensbestämmelserna i fördraget ska kunna anses ha skett uppsåtligen är det inte nödvändigt att företaget medvetet har överträtt ett förbud som följer av dessa bestämmelser. Det är tillräckligt att företaget inte hade kunnat undgå att inse att dess beteende hade till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen inom den gemensamma marknaden.

(se punkt 412)

19. Omständigheter som hör samman med syftet med agerandet kan ha större betydelse för fastställandet av bötesbeloppet än omständigheter rörande resultatet av det.

(se punkt 435)

20. Det ålagda bötesbeloppet ska visserligen stå i proportion till varaktigheten av överträdelsen av gemenskapens konkurrensregler och övriga faktorer som kan vara relevanta vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen varit, däribland den vinst som det berörda företaget kunnat göra genom sitt förfarande, men den omständigheten att överträdelsen inte medfört någon vinst för ett företag kan inte hindra att böter åläggs, eftersom böterna annars skulle förlora sin avskräckande verkan. Av detta följer att kommissionen vid fastställandet av bötesbeloppet inte är skyldig att beakta att överträdelsen inte medfört någon vinst. Att överträdelsen inte medfört någon finansiell fördel ska inte heller betraktas som en förmildrande omständighet.

(se punkt 443)

21. Kommissionen får anse att den hemliga karaktären är en försvårande omständighet vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen av artiklarna 81 EG eller 82 EG är. Man kan emellertid inte härav dra den slutsatsen att det faktum att överträdelsen inte har hemlighållits utgör en förmildrande omständighet.

(se punkterna 446 och 447)

TRIBUNALENS DOM (sjätte avdelningen)

den 25 juni 2010 ( )

”Konkurrens – Missbruk av dominerande ställning – Sodamarknaden i Förenade kungariket – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 82 EG konstateras – Preskription av kommissionens befogenhet att ålägga böter eller sanktioner – Rimlig tidsfrist – Väsentliga formföreskrifter – Rättskraft – Dominerande ställning föreligger – Missbruk av dominerande ställning – Inverkan på handeln mellan medlemsstaterna – Böter – Överträdelsens allvar och varaktighet – Förmildrande omständigheter”

I mål T‑66/01,

Imperial Chemical Industries Ltd, tidigare Imperial Chemical Industries plc, London (Förenade kungariket), inledningsvis företrätt av D. Vaughan och D. Anderson, QC, S. Lee, barrister, S. Turner, S. Berwick och R. Coles, solicitors, därefter av M. Vaughan, Lee, Berwick och S. Ford, barrister,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen, företrädd av J. Currall och P. Oliver, båda i egenskap av ombud, biträdda av J. Flynn, QC, och C. West, barrister,

svarande,

angående i första hand yrkande om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2003/7/EG av den 13 december 2000 om ett förfarande enligt artikel 82 [EG] (COMP/33.133 – D: Soda – ICI) (EGT L 10, 2003, s. 33), och i andra hand yrkande om ogiltigförklaring eller nedsättning av de böter som sökanden ålagts,

meddelar

TRIBUNALEN (sjätte avdelningen),

sammansatt av ordföranden A.W.H. Meij samt domarna V. Vadapalas (referent) och A. Dittrich,

justitiesekreterare: handläggaren K. Pocheć,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 26 juni 2008,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

1 Sökanden, Imperial Chemical Industries Ltd, tidigare Imperial Chemical Industries plc, ett bolag bildat enligt Förenade kungarikets rätt, är verksamt inom kemiindustrin. Vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna tillverkade bolaget bland annat soda.

2 Soda finns antingen i naturen som tronasalt (naturlig soda) eller utvinns på kemisk väg (syntetisk soda). Naturlig soda erhålls genom malning, rening och kalcinering av tronasalt. Syntetisk soda härrör från reaktionen av vanligt salt och kalksten genom den så kallade ammoniaksodametoden, som utvecklades av bröderna Solvay år 1863.

3 I april 1989 utförde Europeiska gemenskapernas kommission undersökningar hos olika sodatillverkare inom gemenskapen, i enlighet med artikel 14.3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av [artiklarna 81 EG] och [82 EG] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), i den lydelse som var tillämplig vid tidpunkten för omständigheterna i förevarande mål.

4 Den 19 juni 1989 sände kommissionen en begäran om upplysningar till sökanden med stöd av artikel 11 i förordning nr 17. Sökanden besvarade denna begäran den 14 september 1989.

5 Den 19 februari 1990 inledde kommissionen, med stöd av artikel 3.1 i förordning nr 17, på eget initiativ ett förfarande mot sökanden, Solvay och Chemische Fabrik Kalk (nedan kallat CFK).

6 Den 13 mars 1990 riktade kommissionen ett meddelande om invändningar till sökanden, Solvay och CFK. Vart och ett av företagen erhöll endast den eller de delar av meddelandet om invändningar som rörde respektive företags överträdelser, varvid relevant bevismaterial bifogades.

7 Kommissionen upprättade en enda akt för samtliga de överträdelser som meddelandet om invändningar avsåg.

8 Vad gäller förevarande mål angav kommissionen i avdelning V i meddelandet om invändningar att sökanden hade missbrukat sin dominerande ställning på sodamarknaden i Förenade kungariket.

9 Den 31 maj 1990 ingav sökanden ett skriftligt yttrande som svar på kommissionens anmärkningar. Den 26 och den 27 juni 1990 hördes sökanden muntligen av kommissionen.

10 Kommissionen antog den 19 december 1990 beslut 91/300/EEG om ett förfarande enligt artikel [82 EG] (Ärende IV/33.133 – D: Soda – ICI) (EGT L 152, 1991, s. 40). Kommissionen konstaterade i detta beslut att ”[sökanden] sedan omkring år 1983 [och] fram till idag [hade] överträtt bestämmelserna i artikel [82 EG] genom ett beteende som syftade till att utestänga eller mycket starkt begränsa konkurrensen och som bestod i ... att bevilja väsentliga rabatter och andra finansiella incitament vid beställning av en extramängd för att säkerställa att kunden täckte hela sitt behov eller den största delen därav genom inköp [från sökanden], [att] säkerställa kundernas samtycke till att göra sina samlade inköp eller en väsentlig del därav från [sökanden] eller begränsa sina inköp från konkurrenterna till en bestämd mängd [och] i åtminstone ett fall [att] göra beviljandet av rabatter och andra finansiella fördelar beroende av kundens samtycke till att göra sina samlade inköp från [sökanden]”.

11 I artikel 2 i beslut 91/300 ”[ålades sökanden] att betala böter med tio miljoner ecu för den konstaterade överträdelsen”.

12 Samma dag antog kommissionen även beslut 91/297/EEG om ett förfarande för tillämpning av artikel [81 EG] (Ärende IV/33.133 – A: Soda – Solvay, ICI) (EGT L 152, 1991, s. 1). Kommissionen konstaterade i detta beslut att ”Solvay och [sökanden] [hade] överträtt bestämmelserna i artikel [81 EG] genom att sedan den 1 januari 1973 [och] fram till åtminstone den dag då detta förfarande inleddes delta i ett samordnat förfarande genom vilket de begränsade sin försäljning i gemenskapen till sina respektive hemmamarknader, det vill säga kontinentala Västeuropa i fråga om Solvay och Förenade kungariket och Irland i fråga om [sökanden]”. Solvay och sökanden ålades böter om 7 miljoner ecu var.

13 Samma dag antog kommissionen vidare beslut 91/298/EEG om ett förfarande enligt artikel [81 EG] (Ärende IV/33.133 – B: Soda – Solvay, CFK) (EGT L 152, 1991, s. 16). I detta beslut, vilket delgavs genom skrivelse av den 1 mars 1991, konstaterade kommissionen att ”Solvay och CFK hade överträtt artikel [81 EG] genom att från omkring år 1987 fram till dags dato delta i ett avtal om uppdelning av marknaden, vilket innebar att Solvay garanterade CFK en minsta årlig sodaförsäljning i Tyskland, som räknats fram med utgångspunkt i CFK:s försäljning år 1986 och kompenserade CFK för eventuella underskott genom att från CFK köpa de mängder som krävdes för att få upp försäljningen till den garanterade miniminivån”. Solvay och CFK ålades böter om 3 miljoner ecu respektive 1 miljon ecu.

14 Samma dag antog kommissionen dessutom beslut 91/299/EEG om ett förfarande enligt artikel [82 EG] (Ärende IV/33.133 – C: Soda – Solvay) (EGT L 152, 1991, s. 21). I detta beslut konstaterade kommissionen att ”Solvay från omkring år 1983 [och] fram till idag [hade] överträtt bestämmelserna i artikel [82 EG] genom ett beteende som syftade till att utestänga eller mycket starkt begränsa konkurrensen och som bestod i ... att ingå avtal med kunderna varvid dessa förpliktas att täcka hela sitt behov av soda eller en väsentlig del därav genom inköp från Solvay under en obegränsad eller osedvanligt lång period, [att] bevilja väsentliga rabatter och andra finansiella incitament med hänvisning till en extramängd som överskrider kundens avtalade grundmängd för att säkerställa att kunden täcker hela sitt behov eller största delen av detta från Solvay [och att] göra beviljandet av rabatter beroende av om kunden är införstådd med att täcka hela sitt behov genom inköp från Solvay”. Solvay ålades böter om 20 miljoner ecu.

15 Den 2 maj 1991 yrkade Solvay ogiltigförklaring av besluten 91/297, 91/298 och 91/299. Den 14 maj 1991 väckte sökanden talan vid förstainstansrätten och yrkade ogiltigförklaring av besluten 91/297 och 91/300.

16 I dom av den 29 juni 1995 i mål T-37/91, ICI mot kommissionen (REG 1995, s. II-1901) (nedan kallad domen i ICI II-målet), slog förstainstansrätten fast att talan inte kunde vinna bifall på den grund som avsåg tillgång till handlingarna i ärendet. Därefter ogiltigförklarade förstainstansrätten beslut 91/300 på grund av att giltigheten av beslutet hade bekräftats efter delgivningen av detsamma, vilket utgjorde ett åsidosättande av en väsentlig formföreskrift, i den mening som avses i artikel 230 EG.

17 Samma dag ogiltigförklarade förstainstansrätten även beslut 91/297 (dom i mål T-30/91, Solvay mot kommissionen, REG 1995, s. II-1775, nedan kallad domen i Solvay I-målet, och i mål T-36/91, ICI mot kommissionen, REG 1995, s. II-1847, nedan kallad domen i ICI I‑målet), i den del det berörde det sökande företaget i respektive mål, på grund av att rätten till tillgång till handlingarna i ärendet hade åsidosatts. Vidare ogiltigförklarade förstainstansrätten beslut 91/298 (dom i mål T-31/91, Solvay mot kommissionen, REG 1995, s. II-1821, nedan kallad domen i Solvay II-målet), i den del det berörde Solvay, och beslut 91/299 (dom i mål T-32/91, Solvay mot kommissionen, REG 1995, s. II-1825, nedan kallad domen i Solvay III-målet), på grund av att giltigheten av de angripna besluten inte hade bekräftats i vederbörlig ordning.

18 Genom ansökningar som inkom till domstolens kansli den 30 augusti 1995 överklagade kommissionen domarna i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II-målet, och i de ovan i punkt 17 nämnda Solvay II- och Solvay III-målen.

19 Genom domar av den 6 april 2000 i mål C-286/95 P, kommissionen mot ICI (REG 2000, s. I-2341), och i de förenade målen C-287/95 P och C‑288/95 P, kommissionen mot Solvay (REG 2000, s. I-2391), ogillade domstolen överklagandena av domarna i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II-målet och i de ovan i punkt 17 nämnda Solvay II- och Solvay III‑målen.

20 En nyhetsbyrå publicerade tisdagen den 12 december 2000 ett pressmeddelande med följande lydelse:

”Europeiska kommissionen kommer att på onsdag ålägga kemiföretagen Solvay SA och Imperial Chemical Industries plc … böter på grund av åsidosättande av Europeiska unionens konkurrensrätt tillkännagav en talesman i dag tisdag.

Böter för det påstådda missbruket av dominerande ställning på sodamarknaden ålades ursprungligen för tio år sedan. De ogiltigförklarades dock av den högsta Europeiska domstolen av processuella skäl.

Kommissionen ska på onsdag återigen anta samma beslut, men i en korrekt form, tillkännagav talesmannen.

Innehållet i beslutet har aldrig ifrågasatts av bolagen. Vi kommer att anta samma beslut på nytt, sade talesmannen.”

21 Den 13 december 2000 antog kommissionen beslut 2003/7/EG om ett förfarande enligt artikel 82 [EG] (Ärende COMP/33.133 – C: Soda – ICI) (EGT L 10, 2003, s. 33) (nedan kallat det angripna beslutet).

22 Samma dag antog kommissionen även beslut 2003/5/EG om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] (Ärende COMP/33.133 – B: Soda – Solvay, CFK) (EGT L 10, s. 1), och beslut 2003/6/EG om ett förfarande enligt artikel 82 [EG] (Ärende COMP/33.133 – D: Soda – Solvay (EGT L 10, 2003, s. 10).

23 I det angripna beslutets artikeldel föreskrivs följande:

”Artikel 1

[Sökanden] överträdde artikel [82 EG] från omkring 1983 och åtminstone fram till utgången av 1989 genom ett beteende som syftade till att utestänga eller starkt begränsa konkurrensen och som bestod i att

a) bevilja betydande rabatter och andra ekonomiska förmåner avseende extramängder för att säkerställa att kunderna köpte hela eller nästan hela sitt behov från [sökanden],

b) säkra att kunderna gick med på att köpa hela eller nästan hela sitt behov från [sökanden] eller begränsa deras inköp från konkurrenterna till en bestämd mängd,

c) att i åtminstone ett fall ha gjort beviljandet av rabatter och andra ekonomiska förmåner beroende av att kunden gick med på att köpa in hela sitt behov från [sökanden].

Artikel 2

För den överträdelse som anges i artikel 1 åläggs [sökanden] böter om [tio] miljoner euro.

...”

24 Det angripna beslutet är avfattat i praktiskt taget samma ordalag som beslut 91/300. Kommissionen har endast gjort några redaktionella ändringar och lagt till ett nytt avsnitt med rubriken ”Förfaranden inför förstainstansrätten och EG-domstolen”.

25 I detta nya avsnitt i det angripna beslutet angav kommissionen, med hänvisning till förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-18/94, T‑325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen (REG 1999, s. II-931) (nedan kallad förstainstansrättens dom i de förenade PVC II-målen), att ”ett beslut som ogiltigförklarats på grund av formfel får antas på nytt. Ett nytt beslut får under sådana omständigheter antas utan ett nytt administrativt förfarande.” Vidare angav kommissionen att den ”inte [behövde] hålla en ny hearing om inte texten till beslutet inneh[öll] några nya invändningar förutom dem som angavs i det ursprungliga beslutet” (skäl 164).

26 Kommissionen klargjorde också i det angripna beslutet att preskriptionstiden, enligt artikel 3 i rådets förordning (EEG) nr 2988/74 av den 26 november 1974 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler (EGT L 319, s. 1; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 48), måste förlängas med den tid under vilken förfarandena mot beslut 91/300 pågick vid förstainstansrätten och domstolen (skälen 169 och 170). Med hänsyn till omständigheterna i förevarande mål ansåg kommissionen således att den hade till slutet av år 2003 på sig för att fatta ett nytt beslut (skäl 172). Den angav dessutom att rätten till försvar inte kränks om det nya beslutet fattas inom en rimlig tidsfrist (skäl 164).

27 Vad gäller själva överträdelsen angav kommissionen att ”[d]en produktmarknad och det geografiska område inom vilket [sökandens] ekonomiska inflytande skall bedömas [var] … sodamarknaden i Förenade kungariket” (skäl 125).

28 Vid bedömningen av sökandens marknadsinflytande i det aktuella ärendet angav kommissionen att företagets traditionella marknadsandel var över 90 procent under hela den undersökta perioden, vilket i sig självt är ett bevis på ett kraftigt marknadsinflytande (skäl 127). Därefter beaktade kommissionen allt relevant ekonomiskt bevismaterial och fann i det angripna beslutet att sökanden vid alla väsentliga tidpunkter hade haft en dominerande ställning i den mening som avses i artikel 82 EG (skälen 128–136).

29 Vad gäller missbruket av dominerande ställning angav kommissionen i det angripna beslutet att sökanden hade infört ett system med ”bindande” av kunder genom ett antal knep som alla tjänade samma utestängande syfte (skäl 138). I detta avseende angav kommissionen i skäl 139 i det angripna beslutet att rabatterna för extramängder var avsedda att utestänga den faktiska konkurrensen genom att:

– Förmå kunderna att köpa de extramängder från sökanden som de annars kunde ha köpt från en andra leverantör.

– Minimera eller neutralisera konkurrenspåverkan från General Chemical genom att hålla företagets ställning på marknaden avseende priser, mängder och kunder inom sådana gränser att sökanden kunde fortsätta sitt faktiska monopol.

– Utestänga Brenntag från marknaden eller åtminstone minimera företagets konkurrenspåverkan.

– Minimera risken för att kunderna vänder sig till alternativa leveranskällor, vare sig det gäller nationella producenter, handlare eller andra gemenskapsproducenter.

– Upprätthålla och stärka sökandens faktiska monopol på den brittiska sodamarknaden.

30 Dessutom angav kommissionen i skäl 147 i det angripna beslutet att ”[a]vtalen med dessa större kunder innebar att de var bundna att företa nästan alla sina inköp (och åtminstone i ett fall, alla sina inköp) hos [sökanden], samtidigt som andra leverantörers konkurrenspåverkan minimerades”.

31 Kommissionen angav även i det angripna beslutet att andra ekonomiska förmåner stärkte sökandens dominerande ställning på ett sätt som är oförenligt med konkurrensbegreppet i artikel 82 EG (skäl 149).

32 Vad gäller inverkan på handeln mellan medlemsstaterna angav kommissionen i det angripna beslutet att de åtgärder som sökanden vidtog för att säkra sin fortsatta dominerande ställning och sitt faktiska monopol i Förenade kungariket visserligen i första hand var riktade mot direkt konkurrens från producenter utanför gemenskapen (Förenta staterna och Polen) snarare än mot konkurrens från andra gemenskapsproducenter. Rabatterna för extramängder och andra utestängande åtgärder måste likväl undersökas mot bakgrund av den skarpa uppdelningen av de nationella marknaderna inom gemenskapen. I detta avseende angav kommissionen att sökanden var särskilt mån om att General Chemical blev kvar på den brittiska marknaden som ett alternativ och att kunderna, om det företaget lämnade marknaden, skulle börja se sig om efter andra alternativ och eventuellt billigare leveranskällor i kontinentala Västeuropa. Kommissionen påpekade dessutom att upprätthållandet och stärkandet av sökandens dominerande ställning i Förenade kungariket påverkade hela konkurrensstrukturen på den gemensamma marknaden och säkerställde att det status quo, som grundas på en uppdelning av marknaderna, upprätthölls (skälen 151–154).

33 Kommissionen angav i det angripna beslutet att de begångna överträdelserna var synnerligen allvarliga på grund av att de ”utgjorde en del i en strategi som syftade till att stärka [sökandens] kontroll av [sodamarknaden i Förenade kungariket] på ett sätt som stod i strid med EG-fördragets grundläggande målsättningar” och på grund av att de ”syftade … särskilt till att begränsa eller skada bestämda konkurrenters verksamhet” (skäl 156).

34 Kommissionen angav dessutom i det angripna beslutet att överträdelsen hade börjat ungefär år 1983 och fortsatt åtminstone till slutet av år 1989. Slutligen angav kommissionen att den beaktat det faktum att sökanden hade övergett rabattsystemet för extramängder med verkan från den 1 januari 1990 (skälen 160 och 161).

35 Genom skrivelser av den 18 och den 26 januari samt den 8 februari 2001 begärde sökanden att få tillgång till handlingarna i ärendet. Kommissionen avslog denna begäran genom skrivelse av den 14 februari 2001.

Förfarande

36 Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 20 mars 2001.

37 Sökanden har i sin ansökan begärt att förstainstansrätten ska förelägga kommissionen att förete de handlingar som ingår i kommissionens akt i ärende COMP/33.133.

38 Målet tilldelades den 4 maj 2001 förstainstansrättens fjärde avdelning och en referent utsågs.

39 Efter att ha fått förstainstansrättens tillstånd ingav sökanden och kommissionen den 18 respektive den 23 december 2002 sina yttranden i frågan om vilka konsekvenser domstolens dom av den 15 oktober 2002 i de förenade målen C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P och C-254/99 P (REG 2002, s. I-8375) (nedan kallat domstolens dom i de förenade PVC II-målen) kunde få för förevarande mål. I sitt yttrande angav sökanden att den frånföll sin anmärkning avseende ett åsidosättande av principen ne bis in idem.

40 På grund av ändringen i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar från och med den 1 oktober 2003, förordnades referenten att tjänstgöra på första avdelningen. Förevarande mål tilldelades följaktligen den 8 oktober 2003 denna avdelning.

41 På grund av ändringen i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar från och med den 13 september 2004, förordnades referenten att tjänstgöra på fjärde avdelningen i dess nya sammansättning. Förevarande mål tilldelades följaktligen denna avdelning den 19 oktober 2004.

42 Den 11 januari 2005 anmodade förstainstansrätten kommissionen att inge en detaljerad förteckning över samtliga handlingar i akten till kansliet. Denna förteckning skulle innehålla en sammanfattning som gjorde det möjligt att identifiera upphovsmannen till, karaktären av och innehållet i varje handling. Förstainstansrätten begärde även att kommissionen skulle ange vilka av dessa handlingar som sökanden hade tillgång till och, i förekommande fall, skälen till att vissa handlingar inte kunde lämnas ut.

43 Genom skrivelser av den 28 januari 2005 ingav kommissionen den förteckning som förstainstansrätten hade begärt och angav att de handlingar som sökanden hade fått tillgång till under det administrativa förfarandet var de som kommissionen hade grundat sina anmärkningar på och som således hade bifogats meddelandet om invändningar. Kommissionen angav även att den ”beklagade att behöva meddela förstainstansrätten att den, sannolikt på grund av ett antal kontorsflyttar under de senaste tio åren, trots noggranna efterforskningar inte [hade] kunnat finna vissa handlingar”. Kommissionen uppgav vidare att den ansåg att det var dess skyldighet att utan dröjsmål underrätta förstainstansrätten och sökanden om att ”samtliga handlingar i ärendet som kommissionen förfoga[de] över angavs i den förteckning som bifogats … yttrandet, men att förteckningen inte [omfattade] de handlingar som sakna[des]”. Enligt kommissionen överensstämde det förfarande som genomförts år 1990 med den rättspraxis som då var tillämplig på rätten till tillgång till handlingarna i ärendet. Kommissionen tillade att det inte vid den aktuella tidpunkten fanns något som tydde på att akten innehöll handlingar som skulle ha kunnat ha en verklig påverkan på innehållet i beslut 91/300, inte ens om utvecklingen i rättspraxis efter år 1990 beaktades.

44 Genom skrivelse av den 13 april 2005 anmodade förstainstansrätten sökanden att ange vilka dokument i förteckningen som den inte hade delgetts under det administrativa förfarandet och som enligt sökandens mening kunde tänkas innehålla uppgifter som skulle ha kunnat vara användbara för dess försvar.

45 Genom skrivelse av den 9 maj 2005 framhöll sökanden att vissa av de handlingar som saknades skulle ha kunnat vara användbara för dess försvar. Den angav även, bland de handlingar som uppförts på denna förteckning, vilka handlingar som den önskade få tillgång till. Enligt sökanden kunde dessa handlingar ha gett den möjlighet att utveckla sina argument när det gällde definitionen av den relevanta geografiska marknaden, förekomsten av en dominerande ställning och inverkan på handeln mellan medlemsstaterna.

46 Genom skrivelse av den 7 juni 2005 anmodade förstainstansrätten kommissionen att till kansliet inge de handlingar i den administrativa akten som ingick i ”underakterna” 2–38, 50–59 och 60–65, med undantag för interna dokument. Kommissionen anmodades även att inge icke-konfidentiella versioner eller icke-konfidentiella sammanfattningar i stället för de handlingar som innehöll affärshemligheter, upplysningar som inhämtats under det administrativa förfarandet, förutsatt att konfidentialiteten av dem eller av annan information iakttogs. Kommissionen anmodades dessutom att inge en fullständig version, inklusive konfidentiella uppgifter, av ovannämnda handlingar för kontroll av huruvida de skulle behandlas konfidentiellt.

47 Den 21 juni 2005 begärde kommissionen tillåtelse av förstainstansrätten att, med hänsyn till handlingarnas omfattning, att inge ett enda original åtföljt av cd-romskivor. Denna begäran bifölls den 4 juli 2005.

48 Genom skrivelse av den 20 juli 2005 ingav kommissionen de av förstainstansrätten begärda handlingarna till kansliet. Kansliet sände därefter de cd-romskivor som kommissionen ingett till sökanden.

49 Sökanden lämnade den 13 oktober 2005 sina synpunkter på huruvida handlingarna i den administrativa akten var användbara för dess försvar. Kommissionen besvarade sökandens synpunkter den 26 oktober 2007.

50 Förstainstansrättens ordförande utsåg en ny referent genom beslut av den 22 juni 2006, efter det att den tidigare referenten hade lämnat sitt uppdrag vid domstolen.

51 På grund av ändringen i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar från och med den 25 september 2007 förordnades referenten att tjänstgöra på sjätte avdelningen. Förevarande mål tilldelades den 8 november 2007 följaktligen denna avdelning.

52 Den 13 februari 2008 var domare Tchipev förhindrad att döma i målet. Förstainstansrättens ordförande utsåg därför, med tillämpning av artikel 32.3 i förstainstansrättens rättegångsregler, domaren Dittrich för att uppnå en full avdelning.

53 Förstainstansrätten (sjätte avdelningen) beslutade, på grundval av referentens rapport, att inleda det muntliga förfarandet. I enlighet med de bestämmelser om åtgärder för processledning som föreskrivs i artikel 64 i rättegångsreglerna ställde förstainstansrätten skriftliga frågor till sökanden och till kommissionen. Sökanden och kommissionen besvarade frågorna inom den utsatta tidsfristen.

54 Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens muntliga frågor vid förhandlingen den 26 och den 27 juni 2008.

55 Vid förhandlingen gav förstainstansrätten sökanden tillstånd att yttra sig över kommissionens skriftliga svar av den 16 juni 2008. Sökanden inkom med yttrande den 9 juli 2008 och kommissionen besvarade detta den 3 september 2008.

Parternas yrkanden

56 Sökanden har yrkat att tribunalen ska

– fastställa att talan kan tas upp till prövning,

– fastställa att kommissionen, på grund av den tid som gått, inte var behörig att anta det angripna beslutet eller, i andra hand, att den inte var behörig att ålägga sökanden böter,

– ogiltigförklara det angripna beslutet,

– upphäva eller sätta ned de böter som ålagts i artikel 2 i det angripna beslutet,

– förelägga kommissionen att förete alla de interna handlingar som avser det angripna beslutets antagande, och då särskilt protokollet från sammanträdet med kommissionsledamöternas kollegium med bilagor, och alla de handlingar som underställts kollegiet vid detta sammanträde,

– ålägga kommissionen att inge de handlingar som ingår i akten i ärende COMP/33.133,

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna, inbegripet kostnader (inklusive ränta), för all garanti som sökanden har ställt avseende de böter som har ålagts i det angripna beslutet.

57 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan,

– avslå sökandens begäran att få tillgång till handlingarna,

– fastställa att sökandens yrkande att tribunalen, genom särskilt beslut, ska förplikta kommissionen att ersätta sökandens rättegångskostnader, inbegripet utgifter och ränta som förorsakats av den garanti för böterna som ställts, inte kan tas upp till sakprövning, eller i vart fall ogilla detta yrkande,

– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

58 Sökanden har i första hand yrkat att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras och, i andra hand, att de böter som den ålagts genom detta beslut ska upphävas eller sättas ned.

1. Yrkandet att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras

59 Sökanden har åberopat sex grunder till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring av det angripna beslutet. Som första grund har sökanden gjort gällande att kommissionen saknade behörighet att anta det angripna beslutet. Den andra grunden avser ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter. Såvitt avser den tredje grunden har sökanden gjort gällande en oriktig bedömning av den relevanta marknaden. Som fjärde grund har sökanden gjort gällande att det inte förelåg en dominerande ställning och som femte grund att det inte förekom något missbruk av en dominerande ställning. Som sjätte grund har sökanden gjort gällande att handeln mellan medlemsstaterna inte påverkas.

Den första grunden: Kommissionen saknade behörighet att anta det angripna beslutet

60 Den första grunden består av två delar rörande en felaktig tillämpning av preskriptionsreglerna respektive ett åsidosättande av principen om en skälig tidsfrist.

Den första delgrunden: Felaktig tillämpning av preskriptionsreglerna

Parternas argument

61 Sökanden har påpekat att även om den preskriptionstid som föreskrivs i förordning nr 2988/74 endast är tillämplig på den del av det angripna beslutet i vilken böterna åläggs, är detta en mycket betydelsefull del av detsamma.

62 Enligt sökanden medför inte artikel 3 i förordning nr 2988/74 en förlängning av preskriptionstiden när det gäller ett domstolsförfarande angående ett slutligt beslut av kommissionen. Preskriptionstiden upphävs nämligen endast när talan väcks mot beslut som antas under det administrativa förfarandet, det vill säga mot åtgärder som vidtas under utredningen, inbegripet antagandet av ett meddelande om invändningar eller åtgärder inom ramen för kommissionens allmänna utredningsbefogenheter enligt förordning nr 17. Den tolkning som kommissionen gjort i det angripna beslutet strider mot lydelsen av artikel 3 i förordning nr 2988/74. Kommissionen har gjort en felaktig tolkning av uttrycket ”i fråga om förfaranden” som återfinns i artiklarna 1–3 i förordning nr 2988/74 och har inte beaktat att det slutliga beslutet måste antas före preskriptionstidens utgång. Kommissionens tolkning medför dessutom att artikel 2.3 i förordning nr 2988/74 förlorar sin betydelse och är ett bevis på att kommissionen inte har förstått strukturen i denna förordning i så måtto att konsekvenserna av den preskription som följer av ett beslut behandlas i artiklarna 4–6 och inte i artiklarna 1–3. En sådan tolkning strider även mot principen att kommissionen, i syfte att garantera rättssäkerheten, ska avsluta sitt förfarande inom en viss tid och anta sitt slutliga beslut absolut senast tio år efter det att överträdelsen upphörde, förutom när kommissionen har varit förhindrad att avsluta sina undersökningar och förfaranden på grund av att talan väckts mot preliminära beslut. I förevarande fall har kommissionen emellertid inte varit förhindrad att avsluta sina förfaranden.

63 Sökanden anser att det synsätt som anlades i förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II-målen är oförenlig med uttalandet i punkt 1098 i nämnda dom enligt vilket syftet med artikel 3 i förordning nr 2988/74 är att möjliggöra ett tillfälligt upphävande av preskriptionstiden när kommissionen är förhindrad att ingripa av ett objektivt skäl som inte kan tillskrivas kommissionen. En talan som väcks mot ett slutligt beslut varigenom böter åläggs hindrar nämligen inte kommissionen från att agera, eftersom ett sådant beslut kan verkställas fullt ut fram till dess att det ogiltigförklaras eller förklaras vara en nullitet av tribunalen.

64 Det resonemang enligt vilket kommissionen har varit förhindrad att agera kan i förevarande fall i vart fall inte vara tillämpligt på överklagandet av domen i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II-målet. Det stod nämligen kommissionen helt fritt att på nytt anta beslut 91/300 omedelbart efter det att domen i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II‑målet meddelats. Det ytterligare dröjsmål som beror på överklagandet kan alltså fullständigt ”tillskrivas” kommissionen. Detta överklagande saknar dessutom föremål mot bakgrund av domstolens dom av den 15 juni 1994 i mål C-137/92 P, kommissionen mot BASF (REG 1994, s. I-2555; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-201), och med hänsyn till kommissionens avsikt att på nytt anta beslut 91/300. Kommissionen kan således inte dra nytta av sitt eget ”processuella misstag” eller av den försening på fem år som kommissionen själv har gett upphov till.

65 Kommissionens tolkning strider för övrigt mot artikel 60 i domstolens stadga, enligt vilken ett överklagande inte hindrar verkställighet. Sökanden anser att även om varaktigheten av förfarandet vid förstainstansrätten beaktades skulle preskriptionstiden endast ha varit upphävd under ungefär fyra år, en månad och femton dagar. Kommissionen borde följaktligen ha antagit beslut 91/300 före april 1999.

66 Det framgår dessutom av artikel 3 i förordning nr 2988/74 att det, vid överklagande, inte är kommissionens beslut som är föremål för förfarandet utan förstainstansrättens dom.

67 I förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II-målen berördes inte specifikt frågan huruvida överklagandet borde beaktas med avseende på ett upphävande av preskriptionstiden, eftersom kommissionen i det målet endast behövde visa att förfarandet vid förstainstansrätten medförde att preskriptionstiden upphävdes. Förstainstansrättens synpunkter vad gäller verkan av ett överklagande på upphävandet av preskriptionstiden utgör således endast ett obiter dictum.

68 Sökanden har tillagt att ett beslut som kommissionen antar i strid med sin egen arbetsordning inte kan medföra att preskriptionstiden förlängs. Kommissionen har nämligen inte bekräftat giltigheten av beslut 91/300 på ett korrekt sätt. Detta beslut kan därmed inte medföra att kommissionens befogenhet att ålägga böter sträcker sig längre än den normala preskriptionstid som föreskrivs i förordning nr 2988/74. Ett sådant resultat skulle nämligen strida mot principen att en part inte kan dra nytta av sina egna misstag och mot naturrätten. Förseningen beror helt och hållet på kommissionen och den kan inte under några omständigheter söka dra fördel av artikel 3 i förordning nr 2988/74.

69 Den tolkning av artiklarna 2 och 3 i förordning nr 2988/74 som gjorts i förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II‑målen innebär att kommissionen skulle kunna anta en rad på varandra följande beslut som varade ända till hälften av tjugoförsta århundradet. En sådan tolkning skulle således vara rättsstridig, eftersom den strider mot rätten att få saken prövad inom skälig tid.

70 Kommissionen har tillbakavisat sökandens argument.

– Tribunalens bedömning

71 Tribunalen påpekar inledningsvis att det genom förordning nr 2988/74 inrättades heltäckande bestämmelser i vilka det i detalj fastställs vilka frister som gäller för kommissionens befogenhet att ålägga böter för företag som är föremål för förfaranden med tillämpning av de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna, förutsatt att det grundläggande kravet på rättssäkerhet upprätthålls (förstainstansrättens dom av den 19 mars 2003 i mål T-213/00, CMA CGM m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II-913, punkt 324, och av den 18 juni 2008 i mål T‑410/03, Hoechst mot kommissionen, REG 2008, s. II-881, punkt 223).

72 Enligt artiklarna 1.1 b, 1.2 och 2.3 i förordning nr 2988/74 inträder således preskription för förfaranden enligt konkurrensreglerna om kommissionen inte har ålagt böter eller viten inom fem år från det att preskriptionstiden började att löpa, om det under tiden inte har vidtagits någon åtgärd som avbryter preskriptionstiden, eller senast tio år från det att preskriptionstiden började att löpa, om det har vidtagits åtgärder som avbryter preskriptionstiden. Enligt artikel 2.3 ska den på så sätt fastställda preskriptionstiden emellertid förlängas med den tid under vilken preskriptionstiden tillfälligt har upphävts enligt artikel 3 (domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen, punkt 140).

73 Enligt artikel 3 i förordning nr 2988/74 upphävs preskriptionstiden i förfaranden så länge kommissionens beslut är föremål för prövning vid Europeiska gemenskapernas domstol.

74 Hänvisningen i artikel 3 i förordning nr 2988/74 till ”prövning vid Europeiska gemenskapernas domstol” ska, efter tribunalens inrättande, uppfattas så att den i första hand avser ett mål som är anhängigt vid nämnda domstol, i den utsträckning som talan mot beslut om påföljder eller böter på området för konkurrensrätt omfattas av dess behörighet.

75 Sökanden har i förevarande mål inte bestritt att den femåriga preskriptionstiden, med förbehåll för frågan om upphävande av preskriptionstiden enligt artikel 3 i förordning nr 2988/74, löpte ut under år 1995.

76 Det ska därför endast prövas huruvida kommissionen, med tillämpning av artikel 3 i förordning nr 2988/74, hade rätt att anta det angripna beslutet den 13 december 2000.

77 Det följer i detta avseende av punkt 157 i domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen att preskriptionstiden, i den mening som avses i artikel 3 i förordning nr 2988/74, tillfälligt hade upphävts så länge beslutet i fråga var föremål för prövning ”vid förstainstansrätten och domstolen”. Således har preskriptionstiden i förevarande fall tillfälligt upphävts under hela den tid då målet prövades vid förstainstansrätten och vid domstolen inom ramen för överklagandet och det är inte nödvändigt att ta ställning till perioden mellan förstainstansrättens dom och överklagandet till domstolen.

78 Till följd av sökandens talan vid förstainstansrätten den 14 maj 1991, domen som meddelades den 29 juni 1995 och därefter kommissionens överklagande till domstolen den 30 augusti och domen som meddelades den 6 april 2000 upphävdes preskriptionstiden under minst en period om åtta år, åtta månader och tjugotvå dagar, vilket kommissionen har påpekat i skäl 171 i det angripna beslutet.

79 Till följd av detta tillfälliga upphävande av preskriptionstiden har det i förevarande fall följaktligen inte förflutit någon period på mer än fem år efter det att de aktuella överträdelserna upphörde eller efter något som helst avbrott i preskriptionstiden fram till dess att det angripna beslutet antogs den 13 december 2000.

80 Det angripna beslutet har följaktligen antagits med iakttagande av bestämmelserna om preskriptionstid i förordning nr 2988/74.

81 Denna bedömning påverkas inte av något av de argument som sökanden anfört.

82 För det första framgår det inte av lydelsen i artiklarna 2 och 3 i förordning nr 2988/74 att det ”kommissionens beslut” som nämns i artikel 3 – vilket är föremål för prövning vid gemenskapsdomstolen med den följden att preskriptionstiden i fråga om förfaranden enligt konkurrensreglerna tillfälligt upphävs – endast kan utgöra en av de preskriptionsbrytande åtgärder som avses i artikel 2, eller att denna uppräkning skulle vara uttömmande (domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen, punkt 141). Artikel 3 skyddar nämligen kommissionen mot preskriptionens verkningar i de fall den måste avvakta domstolens avgörande i förfaranden som kommissionen inte har kontroll över, innan det står klart huruvida den angripna rättsakten är rättsstridig eller ej. Artikel 3 avser således de fall där institutionens passivitet inte är en följd av att inte några ansträngningar har gjorts. Sådana fall föreligger både när talan väcks mot sådana preskriptionsbrytande åtgärder som anges i artikel 2 i förordning nr 2988/74, mot vilka talan kan väckas, och när talan väcks mot ett beslut att ålägga böter eller sanktioner. Under dessa förhållanden omfattar såväl lydelsen i artikel 3 som artikelns syfte både talan som väcks mot de åtgärder som avses i artikel 2, mot vilka talan kan väckas, och talan som väcks mot kommissionens slutliga beslut. En talan som väcks mot det slutliga beslut, varigenom sanktionsåtgärder vidtas, medför följaktligen att preskriptionstiden i fråga om förfaranden enligt konkurrensreglerna tillfälligt upphävs till dess att gemenskapsdomstolen slutgiltigt tagit ställning till talan (domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen, punkterna 144–147).

83 Sökanden har för det andra gjort gällande att talan som väcks mot ett beslut att ålägga böter inte på något sätt hindrar kommissionen från att fatta ett sådant beslut. Om denna tolkning godtogs skulle den emellertid medföra att institutionen återkallar det ifrågasatta beslutet för att ersätta det med ett annat beslut med beaktande av innehållet i invändningen. Det skulle innebära att kommissionen förnekas själva rätten att i förekommande fall få det fastslaget av gemenskapsdomstolen att det ifrågasatta beslutet är lagenligt (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen, punkt 149).

84 För det tredje kan sökanden inte heller med framgång göra gällande att ett beslut att ålägga böter kan verkställas i sin helhet till dess beslutet har ogiltigförklarats av domstol. Åtgärder för att verkställa ett beslut om sanktionsåtgärder för en överträdelse kan per definition inte betraktas som undersökningsåtgärder eller som ett förfarande beträffande en överträdelse. Sådana åtgärder, vars lagenlighet för övrigt är beroende av lagenligheten av det beslut som talan avser, kan således inte medföra något avbrott i preskriptionstiden för förfaranden enligt konkurrensreglerna för det fall det beslut mot vilket talan har väckts ogiltigförklaras (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen, punkt 150).

85 För det fjärde ska det påpekas att artikel 60 i domstolens stadga och artikel 3 i förordning nr 2988/74 har olika tillämpningsområden. Det förhållandet att ett överklagande inte har suspensiv verkan kan inte frånta artikel 3 i förordning nr 2988/74, som avser de situationer i vilka kommissionen ska avvakta gemenskapsdomstolens beslut, all verkan. Sökandens uppfattning att kommissionen inte borde ha beaktat den period under vilken ett mål om överklagande pågick vid domstolen kan således inte godtas. Den skulle nämligen få till följd att domstolens avgörande i målet om överklagande fråntogs sitt ändamål och sina verkningar.

86 För det femte kan inte sökanden med framgång hävda att kommissionen, efter det att beslut 91/300 ogiltigförklarats på grund av att giltigheten därav inte bekräftats, inte kunde dra fördel av sitt eget misstag och ålägga böter efter utgången av den femåriga preskriptionstid som föreskrivs i förordning nr 2988/74. Kommissionen är nämligen ansvarig för varje ogiltigförklaring av en rättsakt som den antagit i den meningen att ogiltigförklaringen är ett uttryck för att kommissionen har begått ett fel. Artikel 3 i förordningen skulle således fråntas all mening om det vore uteslutet att preskriptionstiden för förfaranden enligt konkurrensreglerna tillfälligt upphävdes när talan leder till konstaterandet att kommissionen har begått ett fel. Det är själva den omständigheten att en talan är anhängig vid tribunalen eller domstolen som motiverar att preskriptionstiden tillfälligt upphävs, och inte de slutsatser som dessa domstolar kommer fram till i sina domar (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen, punkt 153).

87 För det sjätte är syftet med en talan om ogiltigförklaring att tribunalen ska pröva huruvida den angripna rättsakten är rättsstridig eller ej (se domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen, punkt 144).

88 För det sjunde leder den tolkning av artikel 3 i förordning nr 2988/74 som sökanden har förordat till allvarliga praktiska svårigheter. Om kommissionen ska fatta ett nytt beslut efter det att tribunalen har ogiltigförklarat ett beslut utan att avvakta domstolens dom finns det risk för att det samtidigt föreligger två beslut som avser samma sak i det fall då domstolen upphäver tribunalens dom.

89 För det åttonde strider det dessutom mot kraven på ett ekonomiskt administrativt förfarande att, i det enda syftet att hindra att preskriptionstiden löper ut, ålägga kommissionen att fatta ett nytt beslut innan det står klart huruvida det ursprungliga beslutet är rättsstridigt eller ej.

90 Det följer av det ovan anförda att den första grundens första del ska underkännas.

Den andra delgrunden: Åsidosättande av principen om en skälig tidsfrist

Parternas argument

91 Sökanden har hävdat att, oberoende av frågan huruvida det föreligger preskription, den tid som har förflutit sedan de påtalade överträdelserna påverkar kommissionens behörighet att anta det angripna beslutet i dess helhet och inte endast behörigheten att anta den del som rör böterna.

92 Med hänvisning till punkt 121 i förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II-målen har sökanden anfört att det är nödvändigt att pröva huruvida kommissionen antog det angripna beslutet inom en skälig tid efter det att de administrativa konkurrensförfarandena avslutades.

93 Enligt sökanden kan det antas att kommissionen har åsidosatt principen om en skälig tidsfrist när mer än elva och ett halvt år har förflutit i ett ärende mellan undersökningens inledande och antagandet av det angripna beslutet.

94 Sökanden har påpekat att medan förfarandena vid förstainstansrätten respektive vid domstolen har varat sammanlagt 105 månader har kommissionen ägnat 35 månader åt antagandet av sitt beslut, inbegripet de nio månader som förflöt mellan domen i det ovan i punkt 19 nämnda målet kommissionen mot ICI och det angripna beslutet. Det är dessutom motiverat att beakta den tid som domstolsförfarandet pågick, särskilt när detta förfarande rör ett annat beslut och ligger före det angripna beslutet i tiden.

95 Särskilt oacceptabelt är det enligt sökanden att beakta den tid under vilken förfarandet pågick vid domstolen. Efter det att dom meddelades i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II-målet och i det ovan i punkt 64 nämnda målet kommissionen mot BASF m.fl. visste kommissionen att beslut 91/300 var behäftat med ett fel på grund av att giltigheten av beslutet inte hade bekräftats. Om kommissionen hade för avsikt att på nytt anta sitt beslut, borde den ha gjort det i detta skede i stället för att inge ett överklagande till domstolen, vilket medförde att antagandet av nämnda beslut försenades med fem och ett halvt år.

96 Sökanden har, med hänvisning till dom av Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter av den 27 juni 1968 i målet Garyfallou AEBE mot Grekland (Recueil des arrêts et décisions 1997-V, s. 1821), hävdat att det är nödvändigt att ta ställning till hela förfarandet i syfte att pröva huruvida ärendet har avgjorts inom en skälig tidsfrist.

97 Sökanden har vidare gjort gällande att den på grund av den tid som förflutit sedan de påtalade överträdelserna inte fullt ut kan utöva sin rätt till försvar. Sökanden har anfört att den sålde sin sodadivision till en oberoende köpare den 6 oktober 1991 och att den inte längre är verksam på sodamarknaden i Förenade kungariket. Vidare har sökanden gjort gällande att de anställda i företaget som ansvarade för detta ärende inte längre är kvar och inte är tillgängliga för att ge företaget nödvändigt bistånd. Dessutom har den tid som förflutit sedan de påtalade överträdelserna förvärrat den ekonomiska skada som sökanden åsamkats, i det att exempelvis kostnaderna för garantier av utgifterna för eller verkningarna av dröjsmålsräntor har ökat. I vart fall strider förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II‑målen mot rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, enligt vilken skyddet enligt artikel 6.1 i i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen) inte är beroende av att det bevisas att tidsutdräkten har vållat en sökandes intressen verklig skada. Ett åsidosättande av ett av Europakonventionens grundläggande krav måste leda till en ogiltigförklaring av det angripna beslutet och inte enbart till betalning av skadestånd.

98 Kommissionen har tillbakavisat sökandens argument.

– Tribunalens bedömning

99 Det ska inledningsvis erinras om att det på konkurrensområdet föreligger en skyldighet att iaktta principen om en skälig tidsfrist i de administrativa förfaranden som inleds med stöd av förordning nr 17 och som kan leda till de sanktionsåtgärder som föreskrivs i nämnda förordning, och i det rättsliga förfarandet (domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II‑målen, punkt 179).

100 Sökanden har gjort gällande att hela det administrativa förfarandet, det vill säga tiden från det att undersökningen inleddes till dess att det angripna beslutet antogs, har varat oskäligt länge.

101 Detta argument kan inte godtas.

102 Vid prövningen av en anmärkning avseende ett åsidosättande av principen om en skälig tidsfrist ska nämligen åtskillnad göras mellan det administrativa förfarandet och det rättsliga förfarandet. Den period under vilken gemenskapsdomstolen prövade lagenligheten av beslut 91/300 samt giltigheten av domen i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II‑målet får inte beaktas vid fastställandet av hur länge förfarandet vid kommissionen pågick (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II­‑målen, punkterna 202–204).

103 Sökanden har kritiserat längden av det administrativa förfarandet från det att domen i det ovan i punkt 19 nämnda målet kommissionen mot ICI meddelades till dess att det angripna beslutet antogs.

104 Tribunalen erinrar om att denna period tog sin början den 6 april 2000, den dag då domen i det ovan i punkt 19 nämnda målet kommissionen mot ICI meddelades, och tog slut den 13 december 2000 i och med att det angripna beslutet antogs. Detta skede i det administrativa förfarandet varade följaktligen åtta månader och sju dagar.

105 Under denna period gjorde kommissionen endast några formella ändringar i beslut 91/300, bland annat genom att den införde ett nytt avsnitt avseende ”förfaranden inför förstainstansrätten och domstolen”, som rörde bedömningen av hur preskriptionstider iakttogs. Antagandet av det angripna beslutet föregicks inte av några ytterligare utredningsåtgärder, eftersom kommissionen grundade sig på resultaten av den tio år tidigare utförda undersökningen. Det ska dock medges att vissa kontroller och samråd inom administrationen även under dessa förhållanden kan visa sig vara nödvändiga för att nå ett sådant resultat.

106 Mot denna bakgrund ska det inte anses att den tid om åtta månader och sju dagar som förlöpte från det att domen i det ovan i punkt 19 nämnda målet kommissionen mot ICI meddelades till dess att det angripna beslutet antogs var oskäligt lång.

107 Sökanden har vidare kritiserat längden av det administrativa förfarande som ledde till antagandet av beslut 91/300 (se ovan punkt 94).

108 Om hänsyn emellertid tas till längden av det administrativa förfarandet från och med meddelandet om invändningar, liksom till den tid som föregick detsamma (se domstolens dom av den 21 september 2006 i mål C‑105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mot kommissionen, REG 2006, s. I-8725, punkt 51), anser tribunalen att hela det administrativa förfarandet inte pågått orimligt lång tid mot bakgrund bland annat av de kontroller som gjordes från och med april månad 1989, de framställningar med begäran om upplysningar som därefter gjordes och inledandet av förfarandet på eget initiativ den 19 februari 1990. Under dessa omständigheter kan det inte anses att det administrativa förfarande som ledde till antagandet av beslut 91/300 varade oskäligt länge.

109 Ett åsidosättande av principen om en skälig tid motiverar i vart fall inte att ett beslut som antagits vid slutet av ett administrativt förfarande i ett konkurrensärende ogiltigförklaras, såvida det inte samtidigt medfört ett åsidosättande av det berörda företagets rätt till försvar. Om det inte har fastställts att den oskäligt långa tid som förflutit har påverkat de berörda företagens möjlighet att faktiskt försvara sig, saknar underlåtelsen att iaktta principen om en skälig tid betydelse för det administrativa förfarandets giltighet (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II‑målen, punkt 122).

110 Sökanden har i detta avseende hävdat att det hade varit svårt för den att utöva sin rätt till försvar sedan den sålde sin sodadivision till en oberoende köpare den 6 oktober 1991, inte längre var verksam på sodamarknaden i Förenade kungariket och inte kunde kontakta de före detta anställda som vid den aktuella tidpunkten ansvarade för ärendet för att erhålla nödvändigt bistånd, eftersom de hade lämnat företaget.

111 Kommissionen har dock inte genomfört någon utredningsåtgärd från det att domen i det ovan i punkt 19 nämnda målet kommissionen mot ICI meddelades till dess att det angripna beslutet antogs.

112 I förhållande till den första perioden som ledde till antagandet av beslut 91/300, under vilken det inte uppstod något problem vad gäller rätten till försvar, har kommissionen inte beaktat någon ny omständighet som gör det nödvändigt att rätten till försvar utövas.

113 Under dessa omständigheter har sökandens rätt till försvar inte åsidosatts.

114 Vad gäller domstolsförfarandet erinrar tribunalen om att den allmänna gemenskapsrättsliga principen att envar har rätt till opartisk rättegång, som tagit intryck av artikel 6.1 i Europakonventionen, i synnerhet rätten till en rättegång inom skälig tid, är tillämplig inom ramen för en talan mot ett beslut av kommissionen varigenom ett företag har ålagts böter för överträdelse av konkurrensrätten. Frågan huruvida handläggningstiden är skälig ska bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt ärende och i synnerhet med hänsyn till tvistens betydelse för den berörde, ärendets komplexitet samt sökandens och de behöriga myndigheternas agerande. Uppräkningen av dessa kriterier är inte uttömmande och vid bedömningen av huruvida handläggningstiden är skälig krävs inte en systematisk bedömning av omständigheterna i ärendet med beaktande av samtliga kriterier, när tidsåtgången för förfarandet framstår som motiverad med beaktande av enbart ett kriterium. Ärendets komplexitet kan således anses motivera en tidsåtgång som vid första anblicken förefaller alltför stor (se domstolens dom av den 25 januari 2007 i de förenade målen C-403/04 P och C-405/04 P, Sumimoto Metal Industries och Nippon Steel mot kommissionen, REG 2007, s. I-729, punkterna 115–117 och där angiven rättspraxis).

115 Genom dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen (REG 1998, s. I-8417), upphävde domstolen dessutom – efter att ha konstaterat att förstainstansrätten inte hade uppfyllt kraven avseende iakttagande av skälig tid – av processekonomiska skäl, och för att säkerställa att ett sådant rättegångsfel omedelbart och effektivt avhjälptes, den överklagade domen i den del de böter som ålades klaganden hade fastställts till 3 miljoner ecu på den grunden att rättegången varat orimligt länge. Eftersom det inte fanns något som tydde på att rättegångens varaktighet hade påverkat utgången av tvisten, fann domstolen att den överklagade domen inte kunde upphävas i sin helhet på den grunden, men att ett belopp om 50 000 ecu utgjorde en skälig gottgörelse, på grund av den oskäliga tidsåtgången för förfarandet. Domstolen satte således ned det bötesbelopp som hade ålagts det berörda företaget.

116 Då det inte finns något som tyder på att tidsåtgången för förfarandet har påverkar utgången av tvisten har gemenskapsdomstolens eventuella överskridande av den rimliga tidsfristen i förevarande fall, även om det antas vara fastställt, inte någon betydelse för det angripna beslutets lagenlighet (detta synsätt anlades i punkt 140 i tribunalens dom av den 17 december 2009 i mål T-57/01, Solvay mot kommissionen, REU 2009, s. II-0000).

117 Det kan tilläggas att sökanden inte har framställt något yrkande om skadestånd i ansökan.

118 Den första grundens andra del ska således underkännas och talan kan följaktligen inte bifallas på någon del av den första grunden.

Den andra grunden: Åsidosättande av väsentliga formföreskrifter

119 Den andra grunden består av fem delar. Genom den första delgrunden har sökanden gjort gällande att de förberedande åtgärder som vidtagits före antagandet av beslut 91/300 var rättsstridiga. Den andra delgrunden avser den orimligt långa tid som förlöpte mellan det administrativa förfarandet och antagandet av det angripna beslutet. Såvitt avser den tredje delgrunden har sökanden gjort gällande att det förelåg en skyldighet att vidta nya förfarandeåtgärder. Den fjärde och den femte delgrunden avser ett åsidosättande av rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet respektive ett åsidosättande av artikel 253 EG.

Den första delgrunden: De förberedande åtgärder som vidtagits före antagandet av beslut 91/300 var rättsstridiga

– Parternas argument

120 Sökanden har gjort gällande att de förfarandeåtgärder som kommissionen vidtar innan den antar ett beslut endast utgör förberedande åtgärder som inte i sig kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring. Eftersom de förfarandeåtgärder som föregår beslutets antagande är accessoriska medför en ogiltigförklaring av nämnda beslut, till skillnad från vad förstainstansrätten slog fast i punkt 189 i domen i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II-målen, även en ogiltigförklaring av dessa föregående förfarandeåtgärder. Kommissionen kan således inte i förevarande fall med framgång hävda att nämnda förfarandeåtgärder, vilka föregick antagandet av beslut 91/300, var nödvändiga etapper inför antagandet av det angripna beslutet.

121 Enligt sökanden inledde kommissionen dessutom ett enda administrativt förfarande avseende de misstänkta överträdelserna av artiklarna 81 EG och 82 EG. De båda ärendena åtskildes endast i det skedet när besluten 91/297 och 91/300 antogs. Sökanden har också erinrat om att förstainstansrätten, i domen i det ovan i punkt 17 nämnda ICI I-målet, slog fast att rätten till försvar hade åsidosatts under det administrativa förfarandet. Detta avgörande har följder för beslut 91/300, eftersom kommissionen följde exakt samma administrativa förfarande. Förstainstansrätten borde således, i domen i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II-målet, ha ogiltigförklarat beslut 91/300 på den grunden att rätten till försvar hade åsidosatts.

122 I repliken har sökanden tillagt att förstainstansrätten i domen i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II-målet, var mycket kritisk till kommissionens förhållningssätt vid analysen av den relevanta marknaden. Kommissionen höll nämligen isär bevisning rörande påståenden om å ena sidan artikel 81 EG och å andra sidan om artikel 82 EG, och den genomförde separata förfaranden.

123 Kommissionen har tillbakavisat sökandens argument.

– Tribunalens bedömning

124 Det ska inledningsvis erinras om att beslut 91/300 ogiltigförklarades på grund av ett formfel, nämligen på grund av att beslutets giltighet inte hade bekräftats. Detta formfel rörde uteslutande omständigheter i samband med kommissionens slutliga antagande av detta beslut.

125 Det följer av fast rättspraxis att en ogiltigförklaring av en gemenskapsrättsakt inte nödvändigtvis påverkar giltigheten av de förberedande åtgärderna och därför kan det förfarande som inleds i syfte att ersätta den ogiltigförklarade rättsakten i princip återupptas på exakt det stadium där rättsstridigheten uppstod (domstolens dom av den 12 november 1998 i mål C-415/96, Spanien mot kommissionen, REG 1998, s. I-6993, punkterna 31 och 32, och domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen, punkt 73).

126 Eftersom det konstaterade formfelet hade uppkommit i slutskedet av antagandet av beslut 91/300, påverkade inte ogiltigförklaringen giltigheten av de åtgärder som hade vidtagits för att förbereda beslutet, före det skede där felet uppkom (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen, punkt 75).

127 Vad vidare gäller sökandens argument att förstainstansrätten i domen i det ovan i punkt 17 nämnda ICI I-målet ogiltigförklarade beslut 91/297 på grund av ett åsidosättande av rätten till försvar, ska det erinras om att förstainstansrätten, i domen i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II-målet, som har gett upphov till förevarande mål, likaså gjorde en noggrann prövning av den grund som avsåg ett åsidosättande av rätten till försvar och underkände densamma (se punkt 73). Domstolen ogillade därefter överklagandet av den sistnämnda domen.

128 Även om den administrativa akten är gemensam i ärendena COMP/33.133 avser dessutom besluten 91/297 och 91/300 olika slags överträdelser på två olika marknader. Huruvida rätten till försvar har åsidosatts ska prövas mot bakgrund av de specifika omständigheterna i varje enskilt fall, eftersom ett sådant åsidosättande i huvudsak är beroende av de anmärkningar som kommissionen har anfört för att fastställa den överträdelse som det berörda företaget anklagas för (domarna i det ovan i punkt 17 nämnda ICI I-målet, punkt 70, och i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II-målet, punkt 50, se även domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-213/00 P, C-271/00 P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I-123, punkt 127).

129 Den andra grundens första del ska följaktligen underkännas.

Den andra delgrunden: Den orimligt långa tid som förlöpte mellan det administrativa förfarandet och antagandet av det angripna beslutet

– Parternas argument

130 Sökanden har gjort gällande att tio år förflöt mellan de förfarandeåtgärder som föregick antagandet av besluten 91/297 och 91/300 och det angripna beslutet, vilket utgör ett åsidosättande av sökandens rätt till försvar. Enligt sökanden ska företag ges möjlighet att framföra sina synpunkter och reellt försvara sina intressen. Beslut, och då särskilt när de innebär att böter åläggs, måste således antas inom skälig tid efter det att företagen har framfört sina synpunkter, vilket inte har skett i förevarande fall.

131 Kommissionen har bestritt sökandens argument.

– Tribunalens bedömning

132 För det första, såsom det angetts vid prövningen av den första grundens första del upphävdes preskriptionstiden, i den mening som avses i artikel 3 i förordning nr 2988/74, tillfälligt under hela den tid då förfarandena pågick vid förstainstansrätten och vid domstolen efter det att domen i det ovan i punkt 16 nämnda ICI II-målet hade överklagats. Kommissionen kan därför inte kritiseras för att den inväntade förstainstansrättens och domstolens avgöranden innan den antog det angripna beslutet. Att kommissionen inte antog det angripna beslutet medan förfarandena vid förstainstansrätten och domstolen pågick motiveras av respekt för domstolsförfarandet och för framtida domstolsavgöranden.

133 För det andra framgår det av prövningen av den första grundens andra del att kommissionen inte har åsidosatt principen om skälig tidsfrist genom att anta det angripna beslutet den 13 december 2000.

134 För det tredje framgår det av den prövning av den andra grundens tredje del som kommer att göras nedan (punkterna 151, 153 och 168) att kommissionen i förevarande fall inte var skyldig att vidta nya förfarandeåtgärder efter ogiltigförklaringen av beslut 91/300, vilken grundades på ett formfel som uteslutande rörde omständigheter i samband med det slutliga antagandet av beslut 91/300.

135 Kommissionen kan således inte kritiseras för att den inte har gett sökanden möjlighet att på nytt framföra sina synpunkter efter ogiltigförklaringen av beslut 91/300.

136 Den andra grundens andra del ska följaktligen underkännas.

Den tredje delgrunden: Åsidosättande av skyldigheten att vidta nya förfarandeåtgärder

– Parternas argument

137 Sökanden har gjort gällande att kommissionen borde ha vidtagit nya förfarandeåtgärder innan den antog det angripna beslutet.

138 För det första har sökanden gjort gällande att kommissionen borde ha sänt ett nytt meddelande om invändningar. Påståendena i det meddelande om invändningar som delgavs år 1990 framfördes inom ramen för ”anklagelsen att ’avskärmningen av marknaderna’ mellan Förenade kungariket och kontinentala Västeuropa liksom principen om den ’nationella marknaden’ [var] en följd av ett avtal eller ett samordnat förfarande mellan Solvay och [sökanden]”. Sökanden har påpekat att kommissionens beslut avseende denna kartell har ogiltigförklarats av förstainstansrätten och att vidare åtgärder inte har vidtagits mot sökanden i detta avseende. Sökanden anser följaktligen att den hade rätt att erhålla ett meddelande om invändningar, i vilket påståendet om ett samordnat förfarande inte förekom. I detta meddelande om invändningar borde kommissionen även ha redogjort för sina anmärkningar mot bakgrund av rättsutvecklingen under åren 1990–2000, särskilt vad gäller definitionen av den relevanta marknaden.

139 För det andra har sökanden hävdat att kommissionen borde ha hört den på nytt och berett den tillfälle att utförligt redogöra för sina argument. Sökanden anser att förstainstansrätten inte hade rätt att, i domen i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II-målen, hänvisa till det faktum att kommissionen inte hade framfört någon ny anmärkning. Företagen borde nämligen ges möjlighet att yttra sig över alla de anmärkningar som framförts emot dem, bland annat mot bakgrund av nya frågor som skulle kunna vara relevanta för deras försvar.

140 Enligt sökanden omfattar rätten att yttra sig inte enbart faktiska omständigheter utan även rättsliga omständigheter, vilket förstainstansrätten medgav i domarna i det ovan i punkt 17 nämnda ICI I-målet och i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II-målen. I dom av den 3 oktober 1991 i mål C-261/89, Italien mot kommissionen (REG 1991, s. I-4437), och av den 4 februari 1992 i mål C-294/90, British Aerospace och Rover mot kommissionen (REG 1992, s. I-493), medgav domstolen att rätten att yttra sig gäller innan ett nytt beslut som är i sak identiskt med det första beslutet antas. I förevarande fall har flera faktorer, exempelvis det faktum att sökanden år 1991 lämnade den relevanta marknaden, ogiltigförklaringen av beslut 91/297, liksom slutsatserna i de antidumpningsbeslut som antogs under 1990-talet, betydelse för prövningen av anmärkningarna.

141 Rätten att yttra sig på nytt följer av tribunalens rättegångsregler. Om domstolen återförvisar ett mål till tribunalen har parterna, enligt artikel 119.1 i rättegångsreglerna, nämligen rätt att inkomma med inlagor trots att det skriftliga förfarandet normalt sett anses avslutat. På samma sätt föreskrivs i artikel 4 i protokoll nr 7 till Europakonventionen att ett nytt beslut, som antas efter ett tidigare slutligt beslut, endast får antas om målet tas upp på nytt i enlighet med lagen och rättegångsordningen i den berörda staten.

142 Sökanden har härav dragit slutsatsen att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att slå fast att sökandens rätt till försvar hade skyddats på ett lämpligt sätt genom den möjlighet att yttra sig under det administrativa förfarandet som sökanden erbjudits.

143 För det tredje har sökanden erinrat om den viktiga roll som förhörsombudet spelar. Denne ska tillse att berörda parter, innan ett beslut antas, fullt ut har kunnat utöva sin rätt till försvar och att generaldirektören för konkurrensfrågor, kommissionens ledamöter och rådgivande kommittén underrättas om de väsentliga faktiska och rättsliga omständigheter som de berörda parterna har påtalat. Sökanden har även hävdat att den, eftersom rätten till försvar medför en möjlighet att yttra sig på nytt före antagandet av det angripna beslutet, borde ha haft rätt till att förhörsombudet kopplades in, vilket inte var fallet.

144 Mot bakgrund av sökandens rätt att yttra sig på nytt innan det angripna beslutet antogs anser sökanden, för det fjärde, att kommissionen även borde ha hållit samråd med rådgivande kommittén på nytt. I förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II‑målen slog denna felaktigt fast att det var nödvändigt att hålla samråd med rådgivande kommittén endast i de situationer när företagen skulle få yttra sig. Det följer dessutom av förordning nr 17 att ett separat samråd krävs för varje enskilt beslut, oberoende av frågan huruvida företagen också har yttrat sig och oberoende av i vilken omfattning besluten var lika. Även om det angripna beslutet bara hade innehållit redaktionella ändringar i förhållande till beslut 91/300 borde följaktligen kommissionen på nytt ha hållit samråd med rådgivande kommittén innan den antog det angripna beslutet. Rådgivande kommittén hade dessutom sannolikt en i stora delar annan sammansättning och dess yttrande år 2000 skulle inte nödvändigtvis ha haft samma innehåll som 1990 års yttrande.

145 Sökanden har för det femte hävdat att kommissionsledamöternas kollegium, vid antagandet av det angripna beslutet, borde ha haft möjlighet att ta ställning till samtliga vid tidpunkten relevanta fakta, omständigheter och juridiska spörsmål. Kommissionsledamöternas kollegium hade emellertid inte haft denna möjlighet på grund av att kommissionen varken hörde de berörda företagen på nytt eller samrådde med rådgivande kommittén. Sökanden har härav dragit slutsatsen att det är möjligt att kommissionsledamöternas kollegium inte skulle ha enats om samma beslut om de hade haft kännedom om samtliga omständigheter.

146 För det sjätte har sökanden påpekat att kommissionens talesman, vars uttalanden återges i nyhetsbyrån Reuters pressmeddelande av den 12 december 2000, uppgav att det angripna beslutet skulle komma att antas vid sammanträdet med kommissionsledamöternas kollegium den 13 december 2000. Av detta uttalande följer att det angripna beslutet redan hade antagits före detta sammanträde, i strid med kommissionens arbetsordning och kollegialitetsprincipen.

147 Sökanden har slutligen yrkat att tribunalen ska förelägga kommissionen att inge den akt som underställts kommissionsledamöternas kollegium och protokollet från sammanträdet jämte samtliga bilagor.

148 Kommissionen har bestritt sökandens argument.

– Tribunalens bedömning

149 Sökanden har hävdat att den år 2000 borde ha erhållit ett nytt meddelande om invändningar, eftersom påståendena i det meddelande om invändningar som delgetts sökanden år 1990 byggde på förekomsten av en avskärmning av marknaderna, vilken var en följd av ett avtal eller ett samordnat förfarande mellan Solvay och sökanden. Sanktionsåtgärder i fråga om detta avtal hade vidtagits genom beslut 91/297, vilket därefter hade ogiltigförklarats genom domen i det ovan i punkt 17 nämnda ICI I-målet.

150 Såsom det framgår av punkt 126 ovan påverkade inte ogiltigförklaringen av beslut 91/300 giltigheten av tidigare förfarandeåtgärder, och särskilt inte giltigheten av meddelandet om invändningar.

151 Kommissionen var således inte skyldig att rikta ett nytt meddelande om invändningar till sökanden endast på grund av denna ogiltigförklaring.

152 Det ska dessutom påpekas att kommissionen, i det meddelande om invändningar som delgetts sökanden år 1990, hade uttryckt kritik i flera avseenden och att de anmärkningar som rörde åsidosättandet av å ena sidan artikel 81 EG och å andra sidan artikel 82 EG var självständiga och grundade sig på bevisning av olika slag. Det faktum att förstainstansrätten ogiltigförklarade beslut 91/297 på grund av ett åsidosättande av rätten att få tillgång till handlingarna påverkar inte bedömningen av anmärkningarna att sökanden har missbrukat sin dominerande ställning på den relevanta marknaden.

153 Vad gäller sökandens argument att den borde ha fått yttra sig vid kommissionen på nytt ska det erinras om att när kommissionen – efter det att ett beslut, varigenom företag som överträtt artikel 82 EG åläggs sanktionsåtgärder, ogiltigförklarats på grund av ett formfel som endast avser kommissionsledamöternas kollegiums sätt att slutligt anta beslutet – antar ett nytt beslut, med ett i huvudsak identiskt innehåll och som grundas på samma anmärkningar är den inte skyldig att höra de berörda företagen på nytt (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 25 nämnda förenade PVC II-målen, punkterna 246–­253, vilken fastställts genom domstolens dom i de ovan i punkt 39 nämnda förenade PVC II-målen, punkterna 83­­–111).

154 De rättsfrågor som kan uppstå vid tillämpningen av artikel 233 EG, exempelvis frågor rörande den tid som har förflutit, möjligheten att återuppta förfaranden enligt konkurrensreglerna, rätten att få tillgång till handlingarna i akten till följd av återupptagandet av förfarandet, åtgärder av förhörsombudet och samråd med rådgivande kommittén samt eventuella konsekvenser av artikel 20 i förordning nr 17, kräver inte heller att nya förhör hålls, eftersom de inte ändrar innehållet i anmärkningarna och enbart kan bli föremål för prövning vid en eventuell senare domstolspröv