ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Mål C‑436/16

Georgios Leventis

och

Nikolaos Vafeias

mot

Malcon Navigation Co. Ltd

och

Brave Bulk Transport Ltd

(begäran om förhandsavgörande från Areios Pagos)

”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning (EG) nr 44/2001 – Artikel 23 – Prorogationsklausul – Prorogationsklausul i ett avtal som ingåtts mellan två bolag – Skadeståndstalan – Solidariskt ansvar för brottsliga handlingar för företrädarna för ett av dessa bolag – Fråga huruvida nämnda företrädare kan åberopa denna klausul”

Sammanfattning – Domstolens dom (sjunde avdelningen) av den 28 juni 2017

Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning nr 44/2001 – Prorogation – Avtal om domstols behörighet – Prorogationsklausul i ett avtal som ingåtts mellan två bolag – Klausul som inte kan åberopas av företrädarna för ett av bolagen för att ifrågasätta behörigheten för en domstol att pröva en talan om skadestånd mot dessa företrädare

(Rådets förordning nr 44/2001, artikel 23.1)

Artikel 23.1 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ska tolkas så, att en prorogationsklausul som införts i ett avtal som ingåtts mellan två bolag inte kan åberopas av företrädarna för ett av bolagen i syfte att ifrågasätta behörigheten för en domstol att pröva en skadeståndstalan avseende företrädarnas solidariska ansvar för påstått brottsliga handlingar som utförts vid utövandet av deras funktioner.

I artikel 23 i Bryssel I‑förordningen anges tydligt att tillämpningsområdet är begränsat till fall där parterna har ”träffat avtal” om en domstol. EU-domstolen har slagit fast att den domstol där talan har väckts har en skyldighet att vid processens början pröva huruvida parterna verkligen har lämnat sitt samtycke till prorogationsklausulen. Samtycket måste framgå klart och tydligt och formkraven i artikel 23.1 i Bryssel I‑förordningen syftar därvid till att säkerställa att samtycke verkligen föreligger (dom av den 7 juli 2016, Hőszig,C‑222/15, EU:C:2016:525, punkt 37 och där angiven rättspraxis). En prorogationsklausul i ett avtal kan sålunda i princip endast ha rättsverkan mellan de parter som har samtyckt till att ingå avtalet (dom av den 21 maj 2015, CDC Hydrogen Peroxide,C‑352/13, EU:C:2015:335, punkt 64 och där angiven rättspraxis).

(se punkterna 33–35 och 43 samt domslutet)
Mål C‑144/16

Município de Palmela

mot

Autoridade de Segurança Alimentar e Económica (ASAE) – Divisão de Gestão de Contraordenações

(begäran om förhandsavgörande från Tribunal Judicial da Comarca de Setúbal)

”Begäran om förhandsavgörande – Informationsförfaranden beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster – Direktiven 83/189/EEG och 98/34/EG – Förslag till teknisk föreskrift – Anmälan till Europeiska kommissionen – Medlemsstaternas skyldigheter – Åsidosättande – Följder”

Sammanfattning – Domstolens dom (sjätte avdelningen) av den 1 februari 2017

Tillnärmning av lagstiftning – Informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter – Direktiv 83/189 – Informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster – Direktiv 98/34 – Teknisk föreskrift – Medlemsstaternas skyldighet att anmäla förslag till tekniska föreskrifter till kommissionen – Åsidosättande av skyldigheten – Följd – Tekniska föreskrifter som inte har anmälts kan inte göras gällande gentemot enskilda – Omfattning

(Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34, i dess lydelse enligt direktiv 98/48, artikel 8.1; rådets direktiv 83/189, artikel 8.1)

Artikel 8.1 i rådets direktiv 83/189/EEG av den 28 mars 1983 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter, i dess lydelse enligt akten om villkoren för Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen, och av artikel 8.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/48/EG av den 20 juli 1998, ska tolkas så, att förbudet mot att tillämpa en teknisk föreskrift som inte har anmälts, såsom artikel 16.1 och 16.2 i Regulamento que estabelece as condições de segurança a observar na localização, implantação, conceção e organização funcional dos espaços de jogo e recreio, respetivamente, equipamento e superfícies de impacto (Förordning om de säkerhetskrav som ska iakttas vid val av plats för lekplatser, och vid anläggande, utformning och funktionell organisation av lekplatser, och om utrustning och stötdämpande underlag som ska användas på dessa) som utgör bilaga till Decreto-Lei no 379/97 (lagdekret nr 379/97) av den 27 december 1997, i dess lydelse enligt Decreto-Lei no 119/2009 (lagdekret nr 119/2009) av den 19 maj 2009, endast gäller den inte anmälda tekniska föreskriften och inte alla bestämmelser i den lagstiftning som föreskriften ingår i.

(se punkt 38 och domslutet)
28

I artikel 5.4 i denna lag föreskrivs följande: ”1. En leverantör av ett offentligt elektroniskt kommunikationsnätverk som avser att utföra arbete under eller ovan jord på offentlig mark i samband med installation, underhåll eller avlägsnande av kablar får endast företa sådant arbete om denne a. skriftligen underrättat kommunstyrelsen i den kommun i vilken arbetena ska utföras om sin avsikt att utföra arbetena, och b. erhållit tillstånd från kommunstyrelsen att utföra arbetet på viss plats och tidpunkt och enligt ett visst tillvägagångssätt. 2. Kommunstyrelsen får förse tillståndet med villkor, med hänsyn till allmän ordning, säkerhet, undvikande eller reduktion av störningar eller tillgängligheten till mark eller byggnader, och förvaltning av tillgångar under markytan. 3. Villkoren får endast avse a. platsen där arbetet ska utföras, b. tidpunkten då arbetet ska utföras – arbetet får inte inledas senare än tolv månader efter det datum då tillstånd meddelades, såvida inte tungt vägande allmänna intressen i den mening som avses i punkt 2 föreligger, c. tillvägagångssätt för arbetet, d. främjande av gemensam användning av utrustning, e. samordning av planerat arbete med verksamhetsutövare som innehar andra befintliga markinstallationer.”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan The Trustees of the BT Pension Scheme (nedan kallad Trustees) och Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (skatte- och tullförvaltningen i Förenade kungariket) (nedan kallad Commissioners). Målet rör ett beslut genom vilket en pensionsfond som inte är skattskyldig för sina investeringsinkomster har nekats rätt till skattetillgodohavande för den utdelning av inkomster av utländskt ursprung som fonden erhållit från ett bolag som har skatterättslig hemvist i Förenade kungariket.
2

Begäran har framställts i ett mål mellan London Borough of Ealing (Londonkommunen Ealing, Förenade kungariket) och Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Förenade kungarikets skatte- och tullförvaltning) (nedan kallad skatteförvaltningen). Målet rör en fråga om uttag av mervärdesskatt på inträdesavgifter till idrottsanläggningar.
14

I artikel 37 i tullkodexen föreskrivs följande: ”1. Varor som förs in till gemenskapens tullområde skall underkastas tullövervakning från och med införseln. De får utsättas för tullkontroller enligt gällande bestämmelser. 2. De skall kvarstå under denna övervakning under den tid som krävs för att i förekommande fall fastställa deras tullstatus och i fråga om icke-gemenskapsvaror till dess att deras tullstatus förändras, de förs in i en frizon eller ett frilager eller återexporteras eller förstörs enligt artikel 182, dock utan att detta påverkar tillämpningen av artikel 82.1.”
16

Artikel D i bilaga II handlar om utbetalningar av finansiellt stöd, och har följande lydelse: ”1. Utbetalningar av finansiellt stöd skall göras i enlighet med motsvarande budgetåtagande till den myndighet eller det organ som har utsetts för ändamålet i den ansökan som givits in av den berörda mottagande medlemsstaten. Utbetalningarna kan ske i form av antingen förskottsbetalningar, löpande betalningar eller slutbetalningar. Löpande betalningar och slutbetalningar skall gälla faktiskt betalda utgifter, som skall styrkas med kvitterade fakturor eller redovisningsdokument med likvärdigt bevisvärde. 2. Utbetalningarna skall ske på följande sätt: … d) Slutbetalningar beräknade på grundval av styrkta och faktiskt betalda utgifter skall verkställas under förutsättning att — projektet, projektstadiet eller projektgruppen har genomförts i enlighet med dess mål, — den myndighet eller det organ som har utsetts och som avses i punkt 1 ger in en ansökan om utbetalning till kommissionen inom sex månader efter det sista datum för fullbordande av arbetena och för utgifter som anges i beslutet att bevilja stöd till projektet, projektstadiet eller projektgruppen, — den slutliga rapport som avses i artikel F 4 överlämnas till kommissionen, — medlemsstaten intygar för kommissionen att de uppgifter som lämnats i ansökan om utbetalning samt rapporten är korrekta. — medlemsstaten till kommissionen översänder den rapport som anges i artikel 12.1, — alla de åtgärder för information och publicitet som kommissionen har föreskrivit i enlighet med artikel 14.3 har genomförts. 3. Om den slutrapport som avses i punkt 2 inte ges in till kommissionen inom 18 månader efter det sista datum som anges i beslutet att bevilja stöd för fullbordande av arbetena och för utbetalningarna skall den del av stödet som motsvarar den återstående delen av projektet inte utbetalas. … 5. Utbetalning skall göras till den myndighet eller det organ som har utsetts av medlemsstaten, i allmänhet senast två månader efter mottagandet av en godtagbar ansökan om utbetalning. … 7. Kommissionen skall fastställa gemensamma regler för stödberättigade utgifter.”
14

Mot denna bakgrund beslutade Bundesarbeitsgericht (Federala arbetsdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1. a) Utgör artikel 3 i direktiv 2001/23 hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken de arbetsvillkor, som genom samstämmiga viljeyttringar avtalats i ett individuellt anställningsavtal mellan överlåtaren och arbetstagaren, vid en övergång av företaget eller verksamheten, ska övergå oförändrade till förvärvaren som om denne själv hade ingått ett individuellt avtal om dessa villkor med arbetstagaren, om det i nationell rätt föreskrivs möjligheter för förvärvaren både till anpassning i samförstånd och till ensidig anpassning? b) Om den första frågan [under a] ska besvaras jakande, i dess helhet eller för en viss grupp av individuellt avtalade arbetsvillkor i anställningsavtalet mellan överlåtaren och arbetstagaren, ställs följande fråga: Följer det av artikel 3 i direktiv 2001/23 att vissa villkor i det anställningsavtal som genom samstämmiga viljeyttringar har ingåtts mellan överlåtaren och arbetstagaren inte ska övergå oförändrade till förvärvaren, utan att de ska anpassas enbart till följd av övergången av företaget eller verksamheten? c) Om domstolens svar på den [första frågan under a och b] innebär att en individuellt avtalad hänvisning, enligt vilken vissa bestämmelser i ett kollektivavtal genom samstämmiga viljeyttringar dynamiskt kommer att ingå i anställningsavtalet, inte övergår oförändrad till förvärvaren, ställs följande fråga: i) Gäller detta också när varken överlåtaren eller förvärvaren är parter i ett kollektivavtal eller hör till en sådan part, det vill säga när bestämmelserna i kollektivavtalet inte ens före övergången av företaget eller verksamheten skulle ha tillämpats på anställningsförhållandet med överlåtaren, om det inte genom samstämmiga viljeyttringar hade avtalats om en hänvisningsklausul i anställningsavtalet? ii) För det fall [den första frågan under c.i] ska besvaras jakande, ställs följande fråga: Gäller detta också när överlåtaren och förvärvaren är företag i samma koncern? 2) Utgör artikel 16 i [stadgan] hinder för en nationell bestämmelse. som antagits för att genomföra direktiv 77/187 eller direktiv 2001/23, i vilken det föreskrivs att förvärvaren, vid en övergång av ett företag eller en verksamhet, också ska vara bunden av de villkor i anställningsavtalet som genom samstämmiga viljeyttringar har avtalats mellan överlåtaren och arbetstagaren i ett individuellt avtal före verksamhetsövergången, på samma sätt som om förvärvaren själv hade avtalat dessa, om dessa villkor innebär att vissa bestämmelser i ett kollektivavtal som annars inte gäller för anställningsförhållandet kommer att ingå i anställningsavtalet och gälla dynamiskt, om det i nationell rätt föreskrivs att förvärvaren har möjlighet att anpassa dessa såväl i samförstånd som ensidigt?”
6

I artikel 7.1 och 7.2 i direktivet anges följande: ”1. Varje unionsmedborgare skall ha rätt att uppehålla sig inom en annan medlemsstats territorium under längre tid än tre månader om den berörda personen a) är anställd eller egenföretagare i den mottagande medlemsstaten, eller b) för egen och sina familjemedlemmars räkning har tillräckliga tillgångar för att inte bli en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under vistelsen, samt har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i den mottagande medlemsstaten, eller c) — … — … har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i den mottagande medlemsstaten samt avger en försäkran till den behöriga nationella myndigheten, i form av en förklaring eller på något annat valfritt likvärdigt sätt, om att han har tillräckliga tillgångar för att kunna försörja sig själv och familjen, så att de inte blir en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under deras vistelseperiod, eller d) är familjemedlem som följer med eller ansluter sig till en unionsmedborgare som uppfyller kraven i a, b eller c. 2. Uppehållsrätten enligt punkt 1 skall även omfatta familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat när de följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren i den mottagande medlemsstaten, förutsatt att unionsmedborgaren uppfyller villkoren i punkt 1 a, 1 b eller 1 c.”
—

USB- och AV-gränssnitt. Apparaten är endast i stånd att ta upp och spela in videofiler i form av sekvenser av bilder i formatet MPEG4-AVI. Videon spelas in med en upplösning av 640 × 480 pixlar med 30 bilder per sekund under högst 2 timmar. De videosekvenser som apparaten har spelat in kan antingen överföras till en maskin för automatisk databehandling via USB-gränssnittet, utan att ändra videofilernas format, eller till en digital video, en monitor eller en televisionsapparat via AV-gränssnittet. Videofiler kan via USB-gränssnittet överföras till apparaten från en maskin för automatisk databehandling.
34

Med beaktande av att dylika varor inte utgör finskuren röktobak för rullning av cigaretter, i den mening som avses i artikel 2.1 c i) i detta direktiv, ska de följaktligen, under dessa omständigheter, anses omfattas av uttrycket ”annan röktobak”, i den mening som avses i artikel 2.1 c ii i nämnda direktiv.
15

Det är under dessa omständigheter som Landgericht Stuttgart (Regionala domstolen i Stuttgart) fattat beslut om att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska artikel 21 första stycket i [direktiv 2011/83] tolkas så, att konsumenter som ringer upp näringsidkaren, när denne har inrättat en telefontjänst för kundkontakter i anslutning till avtal som ingåtts mellan konsumenten och näringsidkaren, inte ska betala en högre avgift än vid samtal till ett vanligt (geografiskt bundet) nummer i det fasta nätet eller till ett vanligt mobilnummer? 2) Utgör artikel 21 första stycket i [direktiv 2011/83] hinder mot en nationell lagstiftning enligt vilken konsumenten, när näringsidkaren erbjuder en servicetjänst via ett specialnummer (med prefixet 0180) för kundkontakter i anslutning till avtal som ingåtts, är skyldig att betala den avgift som teleoperatören tar ut för nyttjandet av denna telekommunikationstjänst, även när denna avgift överstiger den avgift som konsumenten skulle betala för ett telefonsamtal till ett vanligt (geografiskt bundet) nummer i det fasta nätet eller till ett vanligt mobilnummer? Ska artikel 21 första stycket i [direktiv 2011/83], under alla omständigheter, inte anses utgöra hinder mot en sådan nationell lagstiftning när teleoperatören inte till näringsidkaren överför någon del av den avgift som konsumenterna betalar för telefonkontakt via specialnumret?”
32

Under dessa omständigheter utgör inte beviljande av sådana lån ett tillhandahållande som har ett självständigt värde ur de integrerade parternas synvinkel (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 december 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, punkt 27), eftersom dessa finansiella medel inte kan användas fritt.
14

Genom loi no 2012–287, du 1 er mars 2012, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (lag nr 2012–287 av den 1 mars 2012 om digitalt utnyttjande av icke tillgängliga böcker från 1900-talet (JORF nr 53 av den 2 mars 2012, s. 3986) (nedan kallad lagen om icke tillgängliga böcker), infördes ett nytt kapitel i avdelning III, bok I, i den första delen i code de la propriété intellectuelle (immaterialrättslagen), som avser utnyttjande av rättigheter som är kopplade till upphovsrätten. Detta kapitel IV har rubriken ”Särskilda bestämmelser om digitalt utnyttjande av icke tillgängliga böcker” och utgörs av artiklarna L. 134–1–L. 134–9 i immaterialrättslagen. Vissa av dessa artiklar ändrades eller upphävdes senare genom loi no 2015–195, du 20 février 2015, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel (lag nr 2015–195 av den 20 februari 2015 om anpassning till Europeiska unionens lagstiftning på området för skönlitterära och konstnärliga rättigheter och kulturarvsrättigheter) (JORF nr 45 av den 22 februari 2015, s. 3294).
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Patrice D’Oultremont m.fl. och Région wallonne (regionen Vallonien) avseende giltigheten av arrêté du gouvernement wallon, du 13 février 2014, portant conditions sectorielles relatives aux parcs d’éoliennes d’une puissance totale supérieure ou égale à 0,5 MW, modifiant l’arrêté du gouvernement wallon du 4 juillet 2002 relatif à la procédure et à diverses mesures d’exécution du décret du 11 mars 1999 relatif au permis d’environnement et modifiant l’arrêté du gouvernement wallon du 4 juillet 2002 arrêtant la liste des projets soumis à étude d’incidences et des installations et activités classées (den vallonska regeringens kungörelse av den 13 februari 2014 om sektorsspecifika villkor för parker med vindkraftverk med en effekt som överstiger eller är lika med 0,5 MW, om ändring i den vallonska regeringens kungörelse av den 4 juli 2002 om förfarandet och olika genomförandeåtgärder för dekretet av den 11 mars 1999 om miljötillstånd och om ändring i den vallonska regeringens kungörelse av den 4 juli 2002 om fastställelse av förteckningen över de projekt som genomgått en miljöbedömning och över klassificerade anläggningar och verksamheter) (Moniteur belge av den 7 mars 2014, s. 20263) (nedan kallad kungörelsen av den 13 februari 2014).
54

Mot denna bakgrund ska den första och den andra frågan besvaras enligt följande: Direktiv 2002/47 ska tolkas så, att det ger mottagaren av en sådan finansiell säkerhet som den i det nationella målet, enligt vilken de medel som sätts in på ett bankkonto utgör säkerhet för banken för att garantera betalning av bankens samtliga fordringar på kontohavaren, rätt att realisera denna säkerhet oberoende av att ett insolvensförfarande inletts gentemot säkerhetsställaren, endast under förutsättning att dels de medel som utgjorde föremål för nämnda säkerhet har satts in på kontot i fråga före inledandet av detta förfarande eller, för det fall medlen har satts in samma dag som förfarandet inleddes, banken har bevisat att den varken kände till eller borde ha känt till att detta förfarande inletts, dels innehavaren av nämnda konto var förhindrad att förfoga över dessa medel efter det att de satts in på kontot.
38

Den som lagligen förvärvat ett datorprogramexemplar som har förts ut på marknaden av rättsinnehavaren eller med dennes samtycke får således sälja detta program vidare i andra hand, enligt regeln om konsumtion av spridningsrätten i artikel 4 c i direktiv 91/250, endast under förutsättning att överlåtelsen inte gör intrång i den ensamrätt till återgivning som rättsinnehavaren garanteras i artikel 4 a i direktivet, vilket således betyder att åtgärder för återgivning av programmet måste antingen omfattas av ett tillstånd från nämnda rättsinnehavare eller falla under något av de undantag som anges i artiklarna 5 och 6 i direktivet.
21

Mot denna bakgrund har Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n.o 4 de Madrid (Förvaltningsdomstol nr 4 i Madrid) beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen: ”1) Strider artikel 9.3 i rambestämmelserna mot ramavtalet och får den därför inte tillämpas, genom att den främjar missbruk av på varandra följande utnämningar av extraanställda enligt tjänsteföreskrifter, eftersom a) den varken fastställer en övre sammanlagd tidsgräns för flera på varandra följande utnämningar av extraanställda enligt tjänsteföreskrifter eller hur många gånger som dessa utnämningar totalt får förnyas, b) den innebär att det står administrationen fritt att besluta om inrättande av strukturella tjänster, om fler än två utnämningar för tillhandahållande av samma tjänster äger rum under en period av sammantaget tolv månader eller mer under en tvåårsperiod, c) den innebär att personer kan utnämnas som extraanställda enligt tjänsteföreskrifter utan att den konkreta objektiva grunden för denna anställning avseende tillfälliga, konjunkturbetingade eller extraordinära arbetsuppgifter behöver anges i utnämningen? 2) Strider artikel 11.7 i det beslut som meddelats av det regionala ekonomi- och finansministeriet i den autonoma regionen Madrid den 28 januari 2013 mot ramavtalet och får den därför inte tillämpas, eftersom den fastställer att 'vid utgången av utnämningens sista dag ska anställningen i vart fall bringas att upphöra och slutlön inklusive semesterersättning och andra ersättningar för det arbete som utförts under perioden betalas ut, även om tjänstens innehavare därefter utnämns på nytt’, alltså oavsett huruvida den konkreta grunden för utnämningen inte längre föreligger, vilket krävs enligt artikel 3.1 i ramavtalet? 3) Är det förenligt med det angivna syftet med ramavtalet att tolka artikel 9.3 tredje stycket i rambestämmelserna på så sätt att om fler än två utnämningar för utförande av samma arbetsuppgifter äger rum under en period av sammantaget tolv månader eller mer under en tvåårsperiod ska det inrättas en strukturell tjänst inom vårdcentrets personalstyrka, vilket innebär att en arbetstagares anställning som extraanställd övergår till en vikariatsanställning? 4) Är det förenligt med icke-diskrimineringsprincipen, som slås fast i ramavtalet, att på tillfälligt anställda enligt tjänsteföreskrifter som omfattas av kategorin extraanställda tillämpa samma ersättning som föreskrivs för arbetstagare som ingått avtal om extraanställning, med hänsyn till att båda situationerna i sak är identiska, eftersom det skulle sakna mening om arbetstagare som klassificeras på samma sätt, för utförande av arbete vid samma arbetsgivare (hälsovårdsmyndigheten i Madrid), som har samma arbetsuppgifter och för att tillgodose samma konjunkturella behov, behandlades olika när deras anställningsförhållande upphör, utan att det föreligger något uppenbart skäl som hindrar att visstidsavtal jämförs med varandra för att undvika diskriminerande situationer?”