TRIBUNALENS DOM (åttonde avdelningen)

den 13 juli 2011 ( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Marknaden för installation och underhåll av hissar och rulltrappor – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras – Manipulering av upphandlingar – Uppdelning av marknader – Fastställande av priser”

I målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07,

ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV, Bryssel (Belgien), inledningsvis företrätt av advokaterna V. Turner och D. Mes, därefter av advokaterna O.W. Brouwer och J. Blockx,

sökande i mål T‑144/07,

ThyssenKrupp Aufzüge GmbH, Neuhausen auf den Fildern (Tyskland),

ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH, Hamburg (Tyskland),

inledningsvis företrädda av advokaterna U. Itzen och K. Blau-Hansen, därefter av advokaterna U. Itzen, K. Blau-Hansen och S. Thomas och slutligen av advokaterna K. Blau‑Hansen och S. Thomas,

sökande i mål T‑147/07,

ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl, Howald (Luxemburg), företrätt av advokaterna K. Beckmann, S. Dethof och U. Itzen,

sökande i mål T‑148/07,

ThyssenKrupp Elevator AG, Düsseldorf (Tyskland), företrätt av advokaterna T. Klose och J. Ziebarth,

sökande i mål T‑149/07,

ThyssenKrupp AG, Duisburg (Tyskland), inledningsvis företrätt av advokaterna M. Klusmann och S. Thomas, därefter av advokaten M. Klusmann,

sökande i mål T‑150/07,

ThyssenKrupp Liften BV, Krimpen aan den IJssel (Nederländerna), företrätt av advokaterna O.W. Brouwer och A. Stoffer,

sökande i mål T‑154/07,

mot

Europeiska kommissionen, företrädd i målen T‑144/07 och T‑154/07 av A. Bouquet och R. Sauer, båda i egenskap av ombud, biträdda av advokaterna F. Wijckmans och F. Tuytschaever, i målen T‑147/07 och T‑148/07 inledningsvis av R. Sauer och O. Weber, därefter av M. Sauer och K. Mojzesowicz, samtliga i egenskap av ombud, och i målen T‑149/07 och T‑150/07 av R. Sauer och K. Mojzesowicz, båda i egenskap av ombud,

svarande,

angående en talan om, i första hand, ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2007) 512 slutlig av den 21 februari 2007 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] (ärende COMP/E-1/38.823 – Hissar och rulltrappor) och, i andra hand, nedsättning av de böter som sökandena har ålagts,

meddelar

TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)

sammansatt av ordföranden M.E. Martins Ribeiro (referent) samt domarna N. Wahl och A. Dittrich,

justitiesekreterare: handläggaren K. Andová,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingarna den 3, den 7 och den 10 september 2009,

följande

Dom

1 Förevarande mål avser talan om, i första hand, ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2007) 512 slutlig av den 21 februari 2007 om ett förfarande enligt artikel 81 EG (ärende COMP/E-1/38.823 – Hissar och rulltrappor) (nedan kallat det angripna beslutet), vilket har offentliggjorts i en sammanfattning i Europeiska unionens officiella tidning den 26 mars 2008 (EUT C 75, s. 19) och, i andra hand, nedsättning av de böter som sökandena har ålagts.

2 I det angripna beslutet slog Europeiska gemenskapernas kommission fast att följande bolag hade överträtt artikel 81 EG:

– Kone Belgium SA (nedan kallat Kone Belgien), Kone GmbH (nedan kallat Kone Tyskland), Kone Luxembourg Sàrl (nedan kallat Kone Luxemburg), Kone BV Liften en Roltrappen (nedan kallat Kone Nederländerna) och Kone Oyj (nedan kallat KC) (nedan gemensamt eller separat kallade Kone),

– Otis SA (nedan kallat Otis Belgien), Otis GmbH & Co. OHG (nedan kallat Otis Tyskland), General Technic-Otis Sàrl (nedan kallat GTO), General Technic Sàrl (nedan kallat GT), Otis BV (nedan kallat Otis Nederländerna), Otis Elevator Company (nedan kallat OEC) och United Technologies Corporation (nedan kallat UTC) (nedan gemensamt eller separat kallade Otis),

– Schindler SA (nedan kallat Schindler Belgien), Schindler Deutschland Holding GmbH (nedan kallat Schindler Tyskland), Schindler Sàrl (nedan kallat Schindler Luxemburg), Schindler Liften BV (nedan kallat Schindler Nederländerna) och Schindler Holding Ltd (nedan kallat Schindler Holding) (nedan gemensamt eller separat kallade Schindler),

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (nedan kallat TKLA), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (nedan kallat TKA), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (nedan kallat TKF), ThyssenKrupp Elevator AG (nedan kallat TKE), ThyssenKrupp AG (nedan kallat TKAG), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (nedan kallat TKAL) och ThyssenKrupp Liften BV (nedan kallat TKL) (nedan gemensamt eller separat kallade ThyssenKrupp), och

– Mitsubishi Elevator Europe BV (nedan kallat MEE).

3 Sökandena TKLA, TKA, TKF, TKAL, TKE, TKAG och TKL ingår i bolagskoncernen ThyssenKrupp, vilken bedriver verksamhet inom området för hissar, stål, bilindustri, teknologi och tjänster. Koncernens moderbolag är det börsnoterade bolaget TKAG. TKE är ett helägt dotterbolag till TKAG och är det företag inom koncernen som huvudsakligen ansvarar för hissområdet, i egenskap av mellanliggande holdingbolag (skälen 33–37 i det angripna beslutet).

4 ThyssenKrupp bedriver verksamhet inom området för rulltrappor och hissar genom nationella dotterbolag. Dessa dotterbolag är, bland annat, i Belgien, TKLA, i Tyskland, TKA och TKF, i Luxemburg, TKAL, och, i Nederländerna, TKL (skälen 33–37 i det angripna beslutet). Till skillnad från TKL, vilket inte är ett dotterbolag till TKE, är de andra dotterbolag som omnämnts ovan direkt eller indirekt helägda dotterbolag till TKE och TKAG.

Det administrativa förfarandet

1. Kommissionens utredning

5 Under sommaren 2003 översändes information till kommissionen om att det eventuellt förekom en kartell mellan Europas fyra största tillverkare av hissar och rulltrappor som bedriver affärsverksamhet i unionen, nämligen Kone, Otis, Schindler och ThyssenKrupp (skälen 3 och 91 i det angripna beslutet).

Belgien

6 Från och med den 28 januari 2004 och under mars månad år 2004 genomförde kommissionen, med tillämpning av artikel 14.2 och 14.3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), undersökningar i bland annat de lokaler som användes av Kones, Otis, Schindlers och ThyssenKrupps dotterbolag i Belgien (skälen 92, 93, 95 och 97 i det angripna beslutet).

7 Kone, Otis, ThyssenKrupp och Schindler ingav efter varandra ansökningar enligt kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, 2002, s. 3) (nedan kallat 2002 års meddelande om samarbete). Ansökningarna kompletterades av de berörda företagen (skälen 94, 96, 98 och 103 i det angripna beslutet).

8 Den 29 juni 2004 beviljades Kone villkorad immunitet med tillämpning av punkt 8 b i meddelandet (skäl 99 i det angripna beslutet).

9 Mellan september och december 2004 skickade kommissionen även, med tillämpning av artikel 18 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1), skrivelser med begäran om upplysningar till de företag som hade deltagit i överträdelsen i Belgien, till flera kunder i denna medlemsstat och till den belgiska sammanslutningen Agoria (skälen 101 och 102 i det angripna beslutet).

Tyskland

10 Från och med den 28 januari 2004 och under mars månad år 2004 genomförde kommissionen, med tillämpning av artikel 14.3 i förordning nr 17, undersökningar i bland annat de lokaler som användes av Otis och ThyssenKrupps dotterbolag i Tyskland (skälen 104 och 106 i det angripna beslutet).

11 Den 12 och den 18 februari 2004 kompletterade Kone sin ansökan av den 2 februari 2004, enligt 2002 års meddelande om samarbete, avseende Belgien med upplysningar rörande Tyskland. Likaså kompletterade Otis, mellan mars 2004 och februari 2005, sin ansökan avseende Belgien med upplysningar rörande Tyskland. Schindler ingav den 25 november 2004 en ansökan enligt nämnda meddelande som innehöll uppgifter rörande Tyskland, vilken kompletterades mellan december 2004 och februari 2005. I december 2005 översände slutligen ThyssenKrupp en ansökan till kommissionen avseende Tyskland, likaså i enlighet med nämnda meddelande (skälen 105, 107, 112 och 114 i det angripna beslutet).

12 Mellan september och november 2004 skickade kommissionen även, med tillämpning av artikel 18 i förordning nr 1/2003, skrivelser med begäran om upplysningar till de företag som hade deltagit i överträdelsen i Tyskland, till flera kunder i denna medlemsstat och till sammanslutningarna VDMA, VFA och VMA (skälen 110, 111 och 113 i det angripna beslutet).

Luxemburg

13 Den 5 februari 2004 kompletterade Kone sin ansökan av den 2 februari 2004 avseende Belgien med upplysningar rörande Luxemburg. Otis och ThyssenKrupp framställde muntligen en ansökan enligt 2002 års meddelande om samarbete avseende Luxemburg. Schindler ingav en ansökan avseende Luxemburg enligt samma meddelande (skälen 115, 118, 119 och 124 i det angripna beslutet).

14 Från och med den 9 mars 2004 genomförde kommissionen, med tillämpning av artikel 14.3 i förordning nr 17, undersökningar i bland annat de lokaler som användes av Schindlers och ThyssenKrupps dotterbolag i Luxemburg (skäl 116 i det angripna beslutet).

15 Den 29 juni 2004 beviljades Kone villkorad immunitet med tillämpning av punkt 8 b i 2002 års meddelande om samarbete avseende den del av bolagets ansökan som avsåg Luxemburg (skäl 120 i det angripna beslutet).

16 I september och oktober 2004 skickade kommissionen, med tillämpning av artikel 18 i förordning nr 1/2003, skrivelser med begäran om upplysningar till de företag som hade deltagit i överträdelsen i Luxemburg, till flera kunder i denna medlemsstat och till Fédération luxembourgeoise des ascensoristes (luxemburgska riksförbundet för hissföretag) (skälen 122 och 123 i det angripna beslutet).

Nederländerna

17 I mars 2004 ingav Otis en ansökan enligt 2002 års meddelande om samarbete avseende Nederländerna, vilken senare kompletterades. I april 2004 ingav ThyssenKrupp en ansökan enligt nämnda meddelande, vilken senare också kompletterades flera gånger. Den 19 juli 2004 kompletterade slutligen Kone sin ansökan av den 2 februari 2004 avseende Belgien med upplysningar rörande Nederländerna (skälen 127, 129 och 130 i det angripna beslutet).

18 Den 27 juli 2004 beviljades Otis villkorad immunitet med tillämpning av punkt 8 a i nämnda meddelande (skäl 131 i det angripna beslutet).

19 Från och med den 28 april 2004 genomförde kommissionen, med tillämpning av artikel 14.3 i förordning nr 17, undersökningar i bland annat de lokaler som användes av Kones, Schindlers, ThyssenKrupps och MEE:s dotterbolag i Nederländerna och i sammanslutningen Boschduins lokaler (skäl 128 i det angripna beslutet).

20 I september 2004 skickade kommissionen, med tillämpning av artikel 18 i förordning nr 1/2003, skrivelser med begäran om upplysningar till de företag som hade deltagit i överträdelsen i Nederländerna, till flera kunder i denna medlemsstat och till sammanslutningarna VLR och Boschduin (skälen 133 och 134 i det angripna beslutet).

2. Meddelandet om invändningar

21 Den 7 oktober 2005 antog kommissionen ett meddelande om invändningar, vilket bland annat riktade sig till de bolag som har angetts ovan i punkt 2. Samtliga bolag som meddelandet om invändningar riktade sig till lämnade skriftliga synpunkter som svar på kommissionens invändningar (skälen 135 och 137 i det angripna beslutet).

22 Något muntligt hörande ägde inte rum, eftersom inget av de bolag som meddelandet om invändningar riktade sig till hade begärt det (skäl 138 i det angripna beslutet).

3. Det angripna beslutet

23 Kommissionen antog det angripna beslutet den 21 februari 2007. I beslutet konstaterade kommissionen att de bolag som beslutet riktade sig till hade deltagit i fyra enstaka, komplexa och fortlöpande överträdelser av artikel 81.1 EG i fyra medlemsstater genom att dela upp marknader mellan sig och genom att komma överens om eller samråda om fördelningen av upphandlingar och kontrakt avseende försäljning, installation, underhåll och modernisering av hissar och rulltrappor (skäl 2 i det angripna beslutet).

24 Beträffande de företag som beslutet riktade sig till ansåg kommissionen att förutom dotterbolagen till de berörda företagen i Belgien, Tyskland, Luxemburg och Nederländerna, skulle moderbolagen till dessa dotterbolag hållas solidariskt ansvariga för de överträdelser av artikel 81 EG som deras respektive dotterbolag hade gjort sig skyldiga till, på grund av att moderbolagen hade kunnat utöva ett avgörande inflytande på dotterbolagens affärspolicy under den tid då överträdelsen pågick och att det kunde antas att de hade använt sig av denna befogenhet (skälen 608, 615, 622, 627 och 634–641 i det angripna beslutet). MEE:s moderbolag hölls inte solidariskt ansvariga för sitt dotterbolags beteende, på grund av att det inte kunde fastställas att moderbolagen hade utövat ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende (skäl 643 i det angripna beslutet).

25 Vid beräkningen av bötesbeloppet tillämpade kommissionen, i det angripna beslutet, den metod som föreskrivs i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 [KS] (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade 1998 års riktlinjer). Den bedömde även om, och i vilken utsträckning, de berörda företagen uppfyllde kraven i 2002 års meddelande om samarbete.

26 Kommissionen betecknade överträdelserna som ”mycket allvarliga”, med hänsyn till deras art och till det faktum att varje överträdelse omfattade hela territoriet i en medlemsstat (Belgien, Tyskland, Luxemburg eller Nederländerna), även om deras faktiska påverkan inte gick att mäta (skäl 671 i det angripna beslutet).

27 För att beakta de berörda företagens faktiska ekonomiska kapacitet att allvarligt skada konkurrensen, delade kommissionen, för varje land, in företagen i flera olika kategorier med hänsyn till omsättningen på marknaden för hissar och/eller rulltrappor, i förekommande fall inbegripet tjänster för underhåll och modernisering (skälen 672 och 673 i det angripna beslutet).

28 Vad beträffar kartellen i Belgien placerades Kone och Schindler i den första kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna, fastställt utifrån överträdelsens allvar, på 40 000 000 euro. Otis placerades i den andra kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna på 27 000 000 euro. ThyssenKrupp placerades i den tredje kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna på 16 500 000 euro (skälen 674 och 675 i det angripna beslutet). En multiplikator på 1,7 tillämpades på utgångsbeloppet för de böter som Otis skulle åläggas och en multiplikator på 2 tillämpades på utgångsbeloppet för ThyssenKrupps böter, för att beakta deras storlek och samlade resurser, vilket gjorde att utgångsbeloppen för deras böter höjdes till 45 900 000 euro respektive 33 000 000 euro (skälen 690 och 691 i det angripna beslutet). Eftersom överträdelsen hade pågått i sju år och åtta månader (från och med den 9 maj 1996 till och med den 29 januari 2004), höjde kommissionen utgångsbeloppet för de berörda företagens böter med 75 procent. Böternas grundbelopp fastställdes således till 70 000 000 euro för Kone, till 80 325 000 euro för Otis, till 70 000 000 euro för Schindler och till 57 750 000 euro för ThyssenKrupp (skälen 692 och 696 i det angripna beslutet). Kommissionen fann att ThyssenKrupp skulle anses ha begått upprepade överträdelser och höjde företagets bötesbelopp med 50 procent på grund av denna försvårande omständighet (skälen 697, 698 och 708–710 i det angripna beslutet). Det ansågs inte föreligga någon förmildrande omständighet till förmån för de berörda företagen (skälen 733, 734, 749, 750 och 753–755 i det angripna beslutet). Med tillämpning av 2002 års meddelande om samarbete beviljades Kone full immunitet mot böter. Otis beviljades dels en nedsättning med 40 procent av bötesbeloppet inom det intervall som föreskrivs i punkt 23 b första stycket första strecksatsen i nämnda meddelande, dels en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolaget inte bestred de faktiska omständigheterna. ThyssenKrupp beviljades dels en nedsättning med 20 procent av bötesbeloppet inom det intervall som föreskrivs i punkt 23 b första stycket andra strecksatsen i nämnda meddelande och dels en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolaget inte bestred de faktiska omständigheterna. Schindler beviljades en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolaget inte bestred de faktiska omständigheterna (skälen 760–777 i det angripna beslutet).

29 Vad beträffar kartellen i Tyskland placerades Kone, Otis och ThyssenKrupp i den första kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna på 70 000 000 euro. Schindler placerades i den andra kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna på 17 000 000 euro (skälen 676–679 i det angripna beslutet). En multiplikator på 1,7 tillämpades på utgångsbeloppet för de böter som Otis skulle åläggas och en multiplikator på 2 tillämpades på utgångsbeloppet för ThyssenKrupps böter, för att beakta deras storlek och samlade resurser, vilket gjorde att utgångsbeloppen för deras böter höjdes till 119 000 000 euro respektive 140 000 000 euro (skälen 690 och 691 i det angripna beslutet). Eftersom Kones, Otis och ThyssenKrupps överträdelse hade pågått i åtta år och fyra månader (från och med den 1 augusti 1995 till och med den 5 december 2003), höjde kommissionen utgångsbeloppet för dessa företags böter med 80 procent. Eftersom Schindlers överträdelse hade pågått i fem år och fyra månader (från och med den 1 augusti 1995 till och med den 6 december 2000), höjde kommissionen utgångsbeloppet för detta företags böter med 50 procent. Böternas grundbelopp höjdes således till 126 000 000 euro för Kone, till 214 200 000 euro för Otis, till 25 500 000 euro för Schindler och till 252 000 000 euro för ThyssenKrupp (skälen 693 och 696 i det angripna beslutet). Kommissionen fann att ThyssenKrupp skulle anses ha begått upprepade överträdelser och höjde företagets bötesbelopp med 50 procent på grund av denna försvårande omständighet (skälen 697–707 i det angripna beslutet). Det ansågs inte föreligga någon förmildrande omständighet till förmån för de berörda företagen (skälen 727–729, 735, 736, 742–744, 749, 750 och 753–755 i det angripna beslutet). Kone beviljades dels den maximala nedsättning med 50 procent av bötesbeloppet som föreskrivs i punkt 23 b första stycket första strecksatsen i 2002 års meddelande om samarbete, dels en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolaget inte bestred de faktiska omständigheterna. Otis beviljades dels en nedsättning med 25 procent av bötesbeloppet inom det intervall som föreskrivs i punkt 23 b första stycket andra strecksatsen i nämnda meddelande, dels en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolaget inte bestred de faktiska omständigheterna. Schindler beviljades dels en nedsättning med 15 procent av bötesbeloppet inom det intervall som föreskrivs i punkt 23 b första stycket tredje strecksatsen i nämnda meddelande, dels en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolaget inte bestred de faktiska omständigheterna. ThyssenKrupp beviljades en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolaget inte bestred de faktiska omständigheterna (skälen 778–813 i det angripna beslutet).

30 Vad beträffar kartellen i Luxemburg placerades Otis och Schindler i den första kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna på 10 000 000 euro. Kone och ThyssenKrupp placerades i den andra kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna på 2 500 000 euro (skälen 680–683 i det angripna beslutet). En multiplikator på 1,7 tillämpades på utgångsbeloppet för de böter som Otis skulle åläggas och en multiplikator på 2 tillämpades på utgångsbeloppet för ThyssenKrupps böter, för att beakta deras storlek och samlade resurser, vilket gjorde att utgångsbeloppen för deras böter höjdes till 17 000 000 euro respektive 5 000 000 euro (skälen 690 och 691 i det angripna beslutet). Eftersom överträdelsen hade pågått i åtta år och tre månader (från och med den 7 december 1995 till och med den 9 mars 2004), höjde kommissionen utgångsbeloppet för de berörda företagens böter med 80 procent. Böternas grundbelopp höjdes således till 4 500 000 euro för Kone, till 30 600 000 euro för Otis, till 18 000 000 euro för Schindler och till 9 000 000 euro för ThyssenKrupp (skälen 694 och 696 i det angripna beslutet). Kommissionen fann att ThyssenKrupp skulle anses ha begått upprepade överträdelser och höjde företagets bötesbelopp med 50 procent på grund av denna försvårande omständighet (skälen 697, 698 och 711–714 i det angripna beslutet). Det ansågs inte föreligga någon förmildrande omständighet till förmån för de berörda företagen (skälen 730, 749, 750 och 753–755 i det angripna beslutet). Med tillämpning av 2002 års meddelande om samarbete beviljades Kone full immunitet mot böter. Otis beviljades dels en nedsättning med 40 procent av bötesbeloppet inom det intervall som föreskrivs i punkt 23 b första stycket första strecksatsen i nämnda meddelande, dels en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolaget inte bestred de faktiska omständigheterna. Schindler och ThyssenKrupp beviljades endast en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolagen inte bestred de faktiska omständigheterna (skälen 814–835 i det angripna beslutet).

31 Vad beträffar kartellen i Nederländerna placerades Kone i den första kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna på 55 000 000 euro. Otis placerades i den andra kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna på 41 000 000 euro. Schindler placerades i den tredje kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna på 24 500 000 euro. ThyssenKrupp och MEE placerades i den fjärde kategorin, med ett utgångsbelopp för böterna på 8 500 000 euro (skälen 684 och 685 i det angripna beslutet). En multiplikator på 1,7 tillämpades på utgångsbeloppet för de böter som Otis skulle åläggas och en multiplikator på 2 tillämpades på utgångsbeloppet för ThyssenKrupps böter, för att beakta deras storlek och samlade resurser, vilket gjorde att utgångsbeloppen för deras böter höjdes till 69 700 000 euro respektive 17 000 000 euro (skälen 690 och 691 i det angripna beslutet). Eftersom Otis och ThyssenKrupps överträdelse hade pågått i fem år och tio månader (från och med den 15 april 1998 till och med den 5 mars 2004), höjde kommissionen utgångsbeloppet för dessa företags böter med 55 procent. Eftersom Kones och Schindlers överträdelse hade pågått i fyra år och nio månader (från och med den 1 juni 1999 till och med den 5 mars 2004), höjde kommissionen utgångsbeloppet för dessa företags böter med 45 procent. Eftersom MEE:s överträdelse hade pågått i fyra år och en månad (från och med den 11 januari 2000 till och med den 5 mars 2004), höjde kommissionen utgångsbeloppet för detta företags böter med 40 procent. Böternas grundbelopp höjdes således till 79 750 000 euro för Kone, till 108 035 000 euro för Otis, till 35 525 000 euro för Schindler, till 26 350 000 euro för ThyssenKrupp och till 11 900 000 euro för MEE (skälen 695 och 696 i det angripna beslutet). Kommissionen fann att ThyssenKrupp skulle anses ha begått upprepade överträdelser och höjde företagets bötesbelopp med 50 procent på grund av denna försvårande omständighet (skälen 697, 698 och 715–720 i det angripna beslutet). Det ansågs inte föreligga någon förmildrande omständighet till förmån för de berörda företagen (skälen 724–726, 731, 732, 737, 739–741, 745–748 och 751–755 i det angripna beslutet). Med tillämpning av 2002 års meddelande om samarbete beviljades Otis full immunitet mot böter. ThyssenKrupp beviljades dels en nedsättning med 40 procent av bötesbeloppet inom det intervall som föreskrivs i punkt 23 b första stycket första strecksatsen i nämnda meddelande, dels en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolaget inte bestred de faktiska omständigheterna. Schindler och MEE beviljades en nedsättning med 1 procent av bötesbeloppet på grund av att bolagen inte bestred de faktiska omständigheterna (skälen 836–855 i det angripna beslutet).

32 Det angripna beslutets artikeldel har följande lydelse:

”Artikel 1

1. När det gäller Belgien har följande företag överträtt artikel 81 [EG] genom att regelbundet och gemensamt, under de angivna perioderna och inom ramen för avtal och samordnade förfaranden på nationell nivå avseende hissar och rulltrappor, komma överens om att dela upp marknaderna, fördela offentliga och privata upphandlingar och andra kontrakt mellan sig i enlighet med på förhand fastställda andelar för försäljning och installation samt att avstå från att konkurrera med varandra i fråga om kontrakt avseende underhåll och modernisering:

– Kone: [KC] och [Kone Belgien]: från och med den 9 maj 1996 till och med den 29 januari 2004.

– Otis: [UTC], [OEC] och [Otis Belgien]: från och med den 9 maj 1996 till och med den 29 januari 2004.

– Schindler: Schindler Holding … och [Schindler Belgien]: från och med den 9 maj 1996 till och med den 29 januari 2004.

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] och [TKLA]: från och med den 9 maj 1996 till och med den 29 januari 2004.

2. När det gäller Tyskland har följande företag överträtt artikel 81 [EG] genom att regelbundet och gemensamt, under de angivna perioderna och inom ramen för avtal och samordnade förfaranden på nationell nivå avseende hissar och rulltrappor, komma överens om att dela upp marknaderna samt fördela offentliga och privata upphandlingar och andra kontrakt mellan sig i enlighet med på förhand fastställda andelar för försäljning och installation:

– Kone: [KC] och [Kone Tyskland]: från och med den 1 augusti 1995 till och med den 5 december 2003.

– Otis: [UTC], [OEC] och [Otis Tyskland]: från och med den 1 augusti 1995 till och med den 5 december 2003.

– Schindler: Schindler Holding … och [Schindler Tyskland]: från och med den 1 augusti 1995 till och med den 6 december 2000.

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] och [TKF]: från och med den 1 augusti 1995 till och med den 5 december 2003.

3. När det gäller Luxemburg har följande företag överträtt artikel 81 [EG] genom att regelbundet och gemensamt, under de angivna perioderna och inom ramen för avtal och samordnade förfaranden på nationell nivå avseende hissar och rulltrappor, komma överens om att dela upp marknaderna, fördela offentliga och privata upphandlingar och andra kontrakt mellan sig i enlighet med på förhand fastställda andelar för försäljning och installation och avstå från att konkurrera med varandra i fråga om kontrakt avseende underhåll och modernisering:

– Kone: [KC] och [Kone Luxemburg]: från och med den 7 december 1995 till och med den 29 januari 2004.

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgien], [GTO] och [GT]: från och med den 7 december 1995 till och med den 9 mars 2004.

– Schindler: Schindler Holding … och [Schindler Luxemburg]: från och med den 7 december 1995 till och med den 9 mars 2004.

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] och [TKAL]: från och med den 7 december 1995 till och med den 9 mars 2004.

4. När det gäller Nederländerna har följande företag överträtt artikel 81 [EG] genom att regelbundet och gemensamt, under de angivna perioderna och inom ramen för avtal och samordnade förfaranden på nationell nivå avseende hissar och rulltrappor, komma överens om att dela upp marknaderna, fördela offentliga och privata upphandlingar och andra kontrakt mellan sig i enlighet med på förhand fastställda andelar för försäljning och installation och avstå från att konkurrera med varandra i fråga om kontrakt avseende underhåll och modernisering:

– Kone: [KC] och [Kone Nederländerna]: från och med den 1 juni 1999 till och med den 5 mars 2004.

– Otis: [UTC], [OEC] och [Otis Nederländerna]: från och med den 15 april 1998 till och med den 5 mars 2004.

– Schindler: Schindler Holding … och [Schindler Nederländerna]: från och med den 1 juni 1999 till och med den 5 mars 2004

– ThyssenKrupp: [TKAG] och [TKL]: från och med den 15 april 1998 till och med den 5 mars 2004.

– [MEE]: från och med den 11 januari 2000 till och med den 5 mars 2004.

Artikel 2

1. För de överträdelser i Belgien som avses i artikel 1.1 åläggs företagen följande böter:

– Kone: [KC] och [Kone Belgien], solidariskt ansvariga: 0 EUR.

– Otis: [UTC], [OEC] och [Otis Belgien], solidariskt ansvariga: 47 713 050 EUR.

– Schindler: Schindler Holding … och [Schindler Belgien], solidariskt ansvariga: 69 300 000 EUR.

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] och [TKLA], solidariskt ansvariga: 68 607 000 EUR.

2. För de överträdelser i Tyskland som avses i artikel 1.2 åläggs företagen följande böter:

– Kone: [KC] och [Kone Tyskland], solidariskt ansvariga: 62 370 000 EUR.

– Otis: [UTC], [OEC] och [Otis Tyskland], solidariskt ansvariga: 159 043 500 EUR.

– Schindler: Schindler Holding … och [Schindler Tyskland], solidariskt ansvariga: 21 458 250 EUR.

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] och [TKF], solidariskt ansvariga: 374 220 000 EUR.

3. För de överträdelser i Luxemburg som avses i artikel 1.3 åläggs företagen följande böter:

– Kone: [KC] och [Kone Luxemburg], solidariskt ansvariga: 0 EUR.

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgien], [GTO] och [GT], solidariskt ansvariga: 18 176 400 EUR.

– Schindler: Schindler Holding … och [Schindler Luxemburg], solidariskt ansvariga: 17 820 000 EUR.

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] och [TKAL], solidariskt ansvariga: 13 365 000 EUR.

4. För de överträdelser i Nederländerna som avses i artikel 1.4 åläggs företagen följande böter:

– Kone: [KC] och [Kone Nederländerna], solidariskt ansvariga: 79 750 000 EUR.

– Otis: [UTC], [OEC] och [Otis Nederländerna], solidariskt ansvariga: 0 EUR.

– Schindler: Schindler Holding … och [Schindler Nederländerna], solidariskt ansvariga: 35 169 750 EUR.

– ThyssenKrupp: [TKAG] och [TKL], solidariskt ansvariga: 23 477 850 EUR.

– [MEE]: 1 841 400 EUR.

…”

Förfarandet och parternas yrkanden

33 Sökandena väckte talan i förevarande mål genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 7 maj 2007 (i målen T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07 och T-150/07) och den 8 maj 2007 (i mål T-154/07).

34 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (åttonde avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet i förevarande mål. Som en processledande åtgärd enligt artikel 64 i rättegångsreglerna ställde förstainstansrätten skriftliga frågor till parterna och anmodade dem att inge handlingar. Parterna efterkom vad förstainstansrätten hade anmodat dem att göra inom den föreskrivna fristen.

35 Parterna i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens muntliga frågor vid förhandlingarna den 3, den 7 och den 10 september 2009. Därefter avslutades det muntliga förfarandet i målen T-144/07 och T-148/07.

36 Efter förstainstansrättens anmodanden under förhandlingarna ingav sökandena i målen T‑147/07, T-149/07, T‑150/07 och T‑154/07 vissa handlingar.

37 Genom skrivelser av den 14 och den 15 september 2009 ingav sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 en ”rättelse” till kansliet avseende deras grund rörande att det felaktigt hade konstaterats att det var fråga om upprepade överträdelser.

38 Genom beslut av den 20 oktober 2009 återupptogs det muntliga förfarandet i målen T‑144/07 och T‑148/07.

39 Sökandenas ”rättelser” togs in i akten i de ovan i punkt 37 nämnda målen. Kommissionen yttrade sig över dessa rättelser och gjorde särskilt gällande att de skulle avvisas. Sökandena yttrade sig i det avseendet och därefter avslutades det muntliga förfarandet i nämnda mål.

40 Efter att vid förhandlingen ha hört parterna i denna fråga beslutade förstainstansrätten att förena förevarande mål vad gäller domen med tillämpning av artikel 50 i rättegångsreglerna.

41 Sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har yrkat att tribunalen ska

– i första hand ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det avser sökandena,

– i andra hand sätta ned de böter som sökandena har ålagts, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

42 I samtliga mål har kommissionen yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan, och

– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Prövning i sak

1. Inledande synpunkter

43 Talan som sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har väckt avser två skilda yrkanden, nämligen i första hand att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras och i andra hand att de böter som sökandena har ålagts ska upphävas eller sättas ned.

44 Sökandena har till stöd för sin talan åberopat tio grunder. De två första grunderna, vilka avser att kommissionen saknade behörighet respektive att det rättsstridigt hade fastställts ett solidariskt ansvar för överträdelsen, hör till yrkandena om att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras.

45 De åtta andra grunder som sökandena har åberopat avser fastställandet av bötesbeloppet och hör således till yrkandena om att böterna ska upphävas eller sättas ned. Den första grunden, vilken har åberopats av sökandena i målen T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07, avser att kommissionen åsidosatte principen ne bis in idem. Som andra grund, vilken har åberopats av sökandena i målen T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07, har det gjorts gällande att kommissionen åsidosatte 1998 års riktlinjer, proportionalitetsprincipen, principen om likabehandling och rätten till försvar vid fastställandet av utgångsbeloppet för böterna utifrån överträdelsernas allvar. Såvitt avser den tredje grunden har samtliga sökande gjort gällande att kommissionen åsidosatte 1998 års riktlinjer, proportionalitetsprincipen, artikel 253 EG och principen om likabehandling vid tillämpningen av en koncernmultiplikator för att beakta det avskräckande syftet vid fastställandet av utgångsbeloppet för böterna. Den fjärde grunden, vilken har åberopats av samtliga sökande, avser att kommissionen åsidosatte 1998 års riktlinjer, proportionalitetsprincipen och rätten till försvar vid höjningen med 50 procent av böternas grundbelopp på grund av att det ansågs vara fråga om upprepade överträdelser. Som femte grund, vilken har åberopats av samtliga sökande, har det gjorts gällande att kommissionen åsidosatte 2002 års meddelande om samarbete, principen om skydd för berättigade förväntningar och principen om likabehandling vid bedömningen av deras samarbete. Såvitt avser den sjätte grunden har samtliga sökande gjort gällande att kommissionen åsidosatte principen om skydd för berättigade förväntningar, principen om likabehandling, proportionalitetsprincipen och principen om god förvaltningssed vid fastställandet av den nedsättning av böterna som beviljades med anledning av samarbetet utanför 2002 års meddelande om samarbete. Den sjunde grunden, vilken har åberopats av samtliga sökande, avser att kommissionen åsidosatte artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. Som åttonde grund, vilken har åberopats av sökandena i målen T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07, har det slutligen gjorts gällande att kommissionen åsidosatte proportionalitetsprincipen vid beräkningen av det slutliga bötesbeloppet.

2. Yrkandena om att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras

Huruvida kommissionen saknade behörighet

46 Denna grund ska analyseras utifrån dess två delar. Den första delgrunden avser att artikel 81.1 EG åsidosattes, eftersom de aktuella kartellerna inte påverkade handeln mellan medlemsstater. Den andra delgrunden, vilken har åberopats i andra hand, avser att förordning nr 1/2003, kommissionens tillkännagivande om samarbete inom nätverket av konkurrensmyndigheter (EUT C 101, 2004, s. 43) (nedan kallat tillkännagivandet om samarbete inom nätverket), principen om likabehandling och principen om skydd för berättigade förväntningar åsidosattes, eftersom kommissionen borde ha överlåtit uppgiften att beivra överträdelserna till de berörda nationella myndigheterna.

Den första delgrunden: Åsidosättande av artikel 81.1 EG, eftersom de aktuella kartellerna inte påverkade handeln mellan medlemsstater

47 I skäl 602 i det angripna beslutet anförde kommissionen att ”tillämpningen och genomförandet av systemet för projektfördelning av de fyra största tillverkarna av hissar och rulltrappor (i Nederländerna även inbegripet [MEE]) i var och en av de berörda medlemsstaterna kunde, med hänsyn till deras hänvisningspolicyer, medföra en omdirigering av handelsflödena i en annan riktning än de annars skulle ha tagit”. Kommissionen stödde sig i det avseendet på följande omständigheter.

48 För det första konstaterade kommissionen att ”vissa gränsöverskridande transaktioner avseende försäljning och installation av hissar och rulltrappor samt tillhandahållande av tjänster för underhåll och modernisering har ägt rum inom unionen” (skäl 86 i det angripna beslutet; se även skäl 596 i det angripna beslutet).

49 Kommissionen uppgav att dess akt ”innehåller flera exempel på gränsöverskridande handel där huvudsakligen små och medelstora företag varit delaktiga, men även åtminstone ett stort företag, [MEE, vilket] även förser den belgiska marknaden genom sitt dotterbolag i Nederländerna” (skäl 87 i det angripna beslutet). Vidare konstaterade kommissionen att ”de fyra största tillverkarna besvarar även då och då gränsöverskridande anbudsinfordringar inom unionen” och den nämnde några exempel till stöd för detta påstående (skäl 88 i det angripna beslutet; se även skäl 78 i det angripna beslutet). Enligt kommissionen ”tenderar kunderna alltmer att göra sin[a] inköp utanför nationsgränserna” (skäl 596 i det angripna beslutet).

50 Enligt kommissionen finns det dessutom ”en tendens till att de stora (multinationella) företag och koncerner som finns i flera medlemsstater, såsom internationella hotellkedjor, föredrar att ingå avtal som omfattar flera medlemsstater” (skäl 89 i det angripna beslutet).

51 För det andra hänvisade kommissionen till den hänvisningspolicy som de fyra största tillverkarna av hissar och rulltrappor i Europa tillämpar. Enligt kommissionen ”skulle antalet gränsöverskridande transaktioner vara högre om [dessa] ... tillverkare ... inte tillämpade en avsiktlig policy, som syftar till att avböja nästan alla gränsöverskridande prisförfrågningar och att styra kunderna till det aktuella nationella dotterbolaget” (skäl 90 i det angripna beslutet; se även skäl 596 i det angripna beslutet).

52 För det tredje framhöll kommissionen, vid sin rättsliga bedömning, att ”det förhållandet att en horisontell samverkan endast omfattar en medlemsstat [inte] betyder ... att de rättsstridiga avtalen inte kan påverka handeln mellan medlemsstater” (skäl 595 i det angripna beslutet). Vidare erinrade kommissionen om att det följer av fast rättspraxis att ”[d]en inverkan som ett avtal kan ha på handeln mellan medlemsstaterna ... bland annat [ska] bedömas med beaktande av avtalsparternas ställning och betydelse på den berörda produktmarknaden (domstolens dom av den 28 april 1998 i mål C‑306/96, Javico, REG 1998, s. I‑1983, punkt 17)” (skäl 600 i det angripna beslutet). Kommissionen anförde även att ”[med hänsyn till] omfattningen av den del av omsättningen som de fyra största tillverkarna av hissar och rulltrappor har inom området för försäljning, installation, underhåll och modernisering av hissar och rulltrappor, och med tanke på att de, i anslutning till sin hänvisningspolicy, har infört och tillämpat ett system för projektfördelning som omfattade hela territoriet i Belgien, Luxemburg, Tyskland respektive Nederländerna, kan det antas att de utländska företagens förmåga att sälja sina varor och tjänster i de aktuella länderna har hämmats, eftersom de i dessa länder har varit tvungna att gå emot en grupp tillverkare som tillsammans stod för huvudparten av utbudet på marknaden” (skäl 600 i det angripna beslutet).

53 Sökandena i målen T-144/07, T-147/07, T-148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har i huvudsak hävdat att överträdelserna inte märkbart påverkade handeln mellan medlemsstater, vilket gör att de inte stred mot artikel 81 EG.

54 Såsom framgår redan av ordalydelsen i artiklarna 81 EG och 82 EG ska konkurrensbegränsande samverkan eller missbruk, för att omfattas av unionens konkurrensregler, kunna påverka handeln mellan medlemsstater (domstolens dom av den 13 juli 2006 i de förenade målen C‑295/04–C‑298/04, Manfredi m.fl., REG 2006, s. I‑6619, punkt 40).

55 Tolkningen och tillämpningen av rekvisitet avseende inverkan på handeln mellan medlemsstaterna ska grunda sig på syftet med detta rekvisit, vilket är att definiera gränsen mellan de områden som omfattas av unionens konkurrensrätt respektive konkurrenslagstiftningen i medlemsstaterna. Unionsrätten omfattar således all konkurrensbegränsande samverkan och alla förfaranden som kan utgöra ett hot mot den fria handeln mellan medlemsstaterna på ett sätt som kan skada förverkligandet av en inre marknad mellan medlemsstaterna, i synnerhet genom att avskärma de nationella marknaderna eller genom att påverka konkurrensstrukturen på den gemensamma marknaden (domstolens dom i de ovan i punkt 54 nämnda förenade målen Manfredi m.fl., punkt 41, av den 23 november 2006 i mål C‑238/05, Asnef-Equifax och Administración del Estado, REG 2006, s. I‑11125, punkt 33, och av den 25 januari 2007 i mål C‑407/04 P, Dalmine mot kommissionen, REG 2007, s. I‑829, punkt 89).

56 För att ett beslut, ett avtal eller ett förfarande ska anses kunna påverka handeln mellan medlemsstater krävs att det med tillräcklig grad av sannolikhet, på grundval av en rad rättsliga och faktiska omständigheter, kan förutses att beslutet, avtalet eller förfarandet direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt kan inverka på handelsflödet mellan medlemsstater, på ett sådant sätt att det kan komma att hindra förverkligandet av en inre marknad mellan medlemsstaterna. Denna inverkan får inte heller vara obetydlig (domen i det ovan i punkt 52 nämnda målet Javico, punkt 16, dom av den 21 januari 1999 i de förenade målen C‑215/96 och C‑216/96, Bagnasco m.fl., REG 1999, s. I‑135, punkt 47, domen i de ovan i punkt 54 nämnda förenade målen Manfredi m.fl., punkt 42, samt domarna i de ovan i punkt 55 nämnda målen Asnef-Equifax och Administración del Estado, punkt 34, och Dalmine mot kommissionen, punkt 90).

57 Påverkan på handeln inom gemenskapen följer i allmänhet av flera faktorer i förening, vilka var för sig inte nödvändigtvis är avgörande (domen i de ovan i punkt 56 nämnda förenade målen Bagnasco m.fl., punkt 47, domen i de ovan i punkt 54 nämnda förenade målen Manfredi m.fl., punkt 43, och domen i det ovan i punkt 55 nämnda målet Asnef-Equifax och Administración del Estado, punkt 35).

58 Enligt sökandena påverkar inte de överträdelser som avses i artikel 1 i det angripna beslutet handeln mellan medlemsstater, eftersom verksamheten inom området för hissar och rulltrappor är organiserad på nationell eller rent av lokal nivå, särskilt med hänsyn till att installation och underhåll av hissar och rulltrappor är arbeten som utförs av erfarna fackmän och som av ekonomiska effektivitetsskäl endast kan utföras på lokal nivå, med hänsyn till behovet av att upprätthålla korta frister för åtgärdande och med hänsyn till befintliga nationella bestämmelser. De mellanstatliga transaktionerna utgör för övrigt ett undantag. Kommissionen själv ansåg att kartellerna var nationella.

59 Tribunalen konstaterar att sökandena inte har bestritt att de fyra karteller som konstaterades i artikel 1 i det angripna beslutet omfattade hela territoriet i Belgien. Tyskland, Luxemburg och Nederländerna (skälen 595 och 600 i det angripna beslutet).

60 Det framgår av fast rättspraxis att en konkurrensbegränsande samverkan som berör en medlemsstats hela territorium genom själva sin karaktär medför att avskärmningen av marknaderna på nationell nivå förstärks och att den ekonomiska integration som eftersträvas i fördraget följaktligen hindras (domstolens dom av den 17 oktober 1972 i mål 8/72, Vereeniging van Cementhandelaren mot kommissionen, REG 1972, s. 977, punkt 29, och av den 19 februari 2002 i mål C‑309/99, Wouters m.fl., REG 2002, s. I‑1577, punkt 95, domen i de ovan i punkt 54 nämnda förenade målen Manfredi m.fl., punkt 45, och domen i det ovan i punkt 55 nämnda målet Asnef-Equifax och Administración del Estado, punkt 37, förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1997 i de förenade målen T‑213/95 och T‑18/96, SCK och FNK mot kommissionen, REG 1997, s. II‑1739, punkt 179, och av den 14 december 2006 i de förenade målen T‑259/02–T‑264/02 och T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑5169, punkt 180).

61 Det följer av denna rättspraxis att det i vart fall föreligger en stark presumtion för att en konkurrensbegränsning som omfattar en medlemsstats hela territorium kan bidra till en marknadsavskärmning och påverka handeln inom gemenskapen. Denna presumtion kan endast frångås om bedömningen av särdragen i överenskommelsen och det ekonomiska sammanhang i vilket den förekommer visar motsatsen (domen i de ovan i punkt 60 nämnda förenade målen Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, punkt 181).

62 I motsats till vad sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har hävdat, stödde sig kommissionen inte enbart på denna rättspraxis för att i det angripna beslutet dra slutsatsen att kartellerna kan påverka handeln mellan medlemsstater i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Det framgår nämligen av punkterna 47–52 ovan att kommissionen i nämnda beslut även stödde sig på att det förekom vissa gränsöverskridande transaktioner avseende försäljning och installation av hissar och rulltrappor och på tillhandahållandet av tjänster för underhåll och modernisering, vilka särskilt de fyra största tillverkare som anges i det angripna beslutet deltog i (skälen 87, 88 och 596 i det angripna beslutet).

63 Vidare konstaterar tribunalen att sökandenas argument avseende den relevanta marknadens specifika karaktär, vilken påstås visa dess nationella eller rentav lokala karaktär, inte kan påverka bevisvärdet av den skriftliga bevisning som omnämns i det angripna beslutet (skälen 88 och 90 i det angripna beslutet) och som styrker att det förekommer handel mellan medlemsstaterna på den marknad som avses i det angripna beslutet. Detsamma gäller argumentet att de mellanstatliga transaktionerna är av undantagskaraktär, vilket enbart ifrågasätter den omständigheten att påverkan på handeln mellan medlemsstaterna är märkbar och inte själva förekomsten av en sådan handel.

64 Slutligen framgår det av det angripna beslutet att Kones, Otis, Schindlers och ThyssenKrupps hänvisningspolicy ”i sig tyder på att det hos kunderna finns ett visst intresse av att anlita leverantörer utanför nationsgränserna” (skäl 596 i det angripna beslutet). För övrigt påpekade kommissionen bland annat att utländska företag deltog i nationella upphandlingar (skäl 78 i det angripna beslutet) och att det förekom mellanstatliga upphandlingar (skäl 89 i det angripna beslutet). Som kommissionen påpekade i skäl 90 i det angripna beslutet, kan det antas att antalet gränsöverskridande transaktioner skulle vara högre om de fyra stora ovannämnda tillverkarna inte tillämpade en avsiktlig policy, som syftar till att avböja nästan alla gränsöverskridande förfrågningar och att styra kunderna till det aktuella nationella dotterbolaget.

65 I det avseendet kan tribunalen inte godta sökandenas argument att hänvisningspolicyn föranleds av den aktuella verksamhetens art. Argumentet motsägs nämligen av själva förekomsten av vissa gränsöverskridande transaktioner på den relevanta marknaden.

66 Följaktligen ska det konstateras att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den, på grundval av de konstateranden om faktiska omständigheter som framhållits i föregående punkter och med tillämpning av fast rättspraxis (se ovan punkt 60), fann att de karteller som avses i artikel 1 i det angripna beslutet kan påverka handeln mellan medlemsstater.

67 Vad gäller frågan huruvida denna påverkan kan betecknas som märkbar, ska det erinras om att den inverkan som ett avtal eller samordnat förfarande kan ha på handeln mellan medlemsstaterna bland annat ska bedömas med beaktande av avtalsparternas ställning och betydelse på den berörda produktmarknaden (domstolens dom av den 10 juli 1980 i mål 99/79, Lancôme och Cosparfrance Nederland, REG 1980, s. 2511, punkt 24, och i det ovan i punkt 52 nämnda målet Javico, punkt 17, samt förstainstansrättens dom av den 14 juli 1994 i mål T‑77/92, Parker Pen mot kommissionen, REG 1994, s. II‑549, punkt 40).

68 De tillverkare som avses i det angripna beslutet stod ”tillsammans ... för huvudparten av utbudet på marknaden” (skäl 600 i det angripna beslutet), nämligen cirka 81 procent av försäljningen av hissar och rulltrappor i Europa (2004 års siffror, uttryckta i volym) (skäl 83 i det angripna beslutet). Dessa tillverkare var således tillräckligt stora och hade ett tillräckligt stort ekonomiskt inflytande för att deras förfaranden, vilka avses i det omtvistade beslutet, märkbart skulle kunna påverka handeln mellan medlemsstater (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 1 februari 1978 i mål 19/77, Miller International Schallplatten mot kommissionen, REG 1978, s. 131, punkt 10, och domen i de ovan i punkt 60 nämnda förenade målen SCK och FNK mot kommissionen, punkt 181).

69 Vidare var kommissionen, i motsats till vad sökandena har gjort gällande, inte skyldig att visa att de omtvistade avtalen i praktiken hade haft en märkbar inverkan på handeln mellan medlemsstater eller att den mellanstatliga handeln ökade efter det att överträdelserna upphörde. Enligt artikel 81.1 EG krävs det nämligen endast att de konkurrensbegränsande avtalen och samordnade förfarandena kan påverka handeln mellan medlemsstaterna (domen i det ovan i punkt 55 nämnda målet Asnef-Equifax och Administración del Estado, punkt 43, och förstainstansrättens dom av den 13 december 2006 i de förenade målen T‑217/03 och T‑245/03, FNCBV m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑4987, punkt 68).

70 Av det ovan anförda följer att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den fann att de karteller som avses i artikel 1 i det angripna beslutet märkbart påverkade handeln mellan medlemsstater i den mening som avses i artikel 81.1 EG.

71 Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första delgrunden.

Den andra delgrunden: Åsidosättande av förordning nr 1/2003, av tillkännagivandet om samarbete inom nätverket, av principen om likabehandling och av principen om skydd för berättigade förväntningar, eftersom kommissionen borde ha överlåtit uppgiften att beivra överträdelserna till de berörda nationella konkurrensmyndigheterna

72 I skäl 543 i det angripna beslutet motiverade kommissionen sin behörighet att tillämpa artikel 81 EG på de karteller som avses i nämnda beslut på följande sätt:

”… I förordning nr 1/2003 har gemenskapssystemet med parallell behörighet vid tillämpningen av artikel 81.1 [EG] bibehållits. Förordningen har i synnerhet inte ändrat kommissionens behörighet att utreda varje misstänkt överträdelse och fatta beslut enligt artikel 81 [EG], även när det gäller överträdelser som har sina huvudsakliga verkningar i en enda medlemsstat. I tillkännagivandet [om samarbete inom nätverket] fastställs riktlinjer för fördelningen av uppgifter mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter. Varken förordning nr 1/2003 eller tillkännagivandet [om samarbete inom nätverket] skapar några rättigheter eller förväntningar för ett företag med avseende på att en viss konkurrensmyndighet ska handlägga företagets ärende, och det finns inte heller något som hindrar att kommissionen ingriper vid en misstänkt överträdelse av artikel 81 [EG], även i de ärenden som är begränsade till en enda medlemsstats område ...”

73 Sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har i huvudsak gjort gällande att även om artikel 81 EG var tillämplig, saknade kommissionen behörighet att inleda förfarandet och ålägga böter. Genom att inleda förfarandet åsidosatte kommissionen tillkännagivandet om samarbete inom nätverket och principen om skydd för berättigade förväntningar. Enligt artiklarna 5 och 35 i förordning nr 1/2003 och punkterna 8 och 14 i tillkännagivandet om samarbete inom nätverket var de berörda nationella konkurrensmyndigheterna bäst lämpade att beivra överträdelserna. Sökandena i målen T‑147/07, T-148/07, T-149/07 och T-150/07 har även hävdat att tillkännagivandet om samarbete inom nätverket är tvingande för konkurrensmyndigheterna, vilket följer av den förvaltningsrättsliga legalitetsprincipen, principen om likabehandling och principen om skydd för berättigade förväntningar. Slutligen har sökandena i målen T‑147/07 och T‑149/07 framhållit att det hade varit mer effektivt om de nationella konkurrensmyndigheterna hade beivrat överträdelserna, med hänsyn till de ”bristfälliga språkkunskaperna” hos de tjänstemän vid kommissionen som handlade ärendet.

74 Enligt sistnämnda sökande visar det förhållandet att kommissionen lät den österrikiska konkurrensmyndigheten beivra en parallell överträdelse av artikel 81 EG på marknaden för hissar och rulltrappor i Österrike att de principer för fördelning av behörighet som föreskrivs i tillkännagivandet om samarbete inom nätverket tillämpades på ett godtyckligt sätt. Sökandena i målen T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har i det avseendet hävdat att de behandlades mindre förmånligt än om de myndigheter som är behöriga enligt tillkännagivandet om samarbete inom nätverket hade handlagt ärendet, eftersom de belgiska, luxemburgska och nederländska myndigheterna beviljade dem immunitet.

75 Tribunalen erinrar om att när det gäller fördelningen av behörigheter mellan kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna upphör, genom förordning nr 1/2003, det tidigare centraliserade systemet, och i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen inrättas en ordning med större delaktighet från de nationella konkurrensmyndigheternas sida. Enligt artikel 35 i förordning nr 1/2003 är således medlemsstaterna skyldiga att utse en eller flera konkurrensmyndigheter som är ansvariga för tillämpningen av artiklarna 81 EG och 82 EG, och i artikel 5 i förordning nr 1/2003 ges dessa myndigheter behörighet att genomföra unionens konkurrensrätt (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 mars 2007 i mål T‑339/04, France Télécom mot kommissionen, REG 2007, s. II‑521, punkt 79).

76 Det samarbete mellan kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna som har inrättats genom förordning nr 1/2003 ger emellertid inte något stöd för ståndpunkten att kommissionen i förevarande fall borde ha överlåtit uppgiften att beivra de olika överträdelserna till de berörda nationella konkurrensmyndigheterna. Tvärtom framgår det av bestämmelserna i förordning nr 1/2003 att kommissionen behåller sin dominerande roll vid utredningen och fastställandet av överträdelser av unionens konkurrensregler, vilken inte påverkas av den parallella behörighet som de nationella konkurrensmyndigheterna har enligt nämnda förordning. Enligt artikel 11.6 i förordning nr 1/2003 får nämligen kommissionen inleda ett förfarande i syfte att fatta ett beslut även om en nationell myndighet redan handlägger ett ärende, efter att ha samrått med den nationella myndigheten. Vidare framgår det av denna bestämmelse att om kommissionen inleder ett förfarande fråntas de nationella konkurrensmyndigheterna sin behörighet att tillämpa unionens konkurrensregler i ett sådant ärende.

77 Vad gäller tillkännagivandet om samarbete inom nätverket, vilket enligt sökandena åsidosattes i förevarande fall, påpekar tribunalen att tillkännagivandet, enligt punkt 31 i detta, inte skapar någon individuell rätt för berörda företag att få ärendet handlagt av en viss myndighet. Sökandena saknar därför fog för att hävda att de, enligt detta tillkännagivande, hade rätt att förvänta sig eller hade berättigade förväntningar på att de nationella konkurrensmyndigheterna skulle beivra de överträdelser som hade konstaterats i det angripna beslutet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 75 nämnda målet France Télécom mot kommissionen, punkt 83).

78 Kommissionen gjorde således en riktig bedömning när den, i skäl 543 i det angripna beslutet, slog fast att ”[v]arken förordning nr 1/2003 eller tillkännagivandet [om samarbete inom nätverket] skapar några rättigheter eller förväntningar för ett företag med avseende på att en viss konkurrensmyndighet ska handlägga företagets ärende”.

79 Även om det antas att tillkännagivandet om samarbete inom nätverket kan skapa rättigheter eller ge företagen berättigade förväntningar på att en viss myndighet ska handlägga ärendet, kan tribunalen inte godta sökandenas resonemang, vilket grundar sig på punkterna 8 och 14 i tillkännagivandet.

80 För det första ska det påpekas att punkt 8 i tillkännagivandet om samarbete inom nätverket, i vilken det föreskrivs på vilka villkor ”[e]n myndighet kan anses vara väl lämpad att handlägga ett ärende”, inte har någon tvingande verkan. Användningen av verbet ”kunna” visar att det endast är fråga om en möjlighet att dela upp uppgifter som inte kan anses medföra en skyldighet för kommissionen att avstå från att handlägga ett ärende när de villkor som föreskrivs i punkt 8 är uppfyllda (domen i det ovan i punkt 75 nämnda målet France Télécom mot kommissionen, punkt 84).

81 För det andra, i den mån punkt 14 i tillkännagivandet om samarbete inom nätverket kan skapa rättigheter eller ge upphov till berättigade förväntningar, genom att den anger att kommissionen ”är” bäst lämpad att handlägga ett ärende om vissa villkor som anges däri är uppfyllda, bekräftar denna punkt kommissionens behörighet att handlägga förevarande ärende. Enligt punkt 14 i tillkännagivandet om samarbete inom nätverket ska nämligen kommissionen anses vara bäst lämpad att handlägga ett ärende ”om [ett] eller flera avtal eller samordnade förfaranden ... påverkar konkurrensen i mer än tre medlemsstater”, vilket är fallet med de överträdelser som konstaterades i det angripna beslutet.

82 Vad för det tredje beträffar punkt 15 i tillkännagivandet om samarbete inom nätverket ­ vilken, enligt sökandena, utgör den enda grunden för kommissionens behörighet, när det inte är fråga om en enda överträdelse, och vars villkor inte är uppfyllda i förevarande fall ­ räcker det att i likhet med kommissionen påpeka att denna bestämmelse saknar relevans i förevarande mål, eftersom den avser ett fall då kommissionen är bäst lämpad att handlägga ett ärende.

83 Eftersom tillkännagivandet om samarbete inom nätverket inte åsidosattes i förevarande fall, saknas det anledning att ta ställning till det påstådda åsidosättandet av den förvaltningsrättsliga legalitetsprincipen och principen om likabehandling, vilka skulle ligga till grund för tillkännagivandets tvingande verkan.

84 Vidare kan inte heller den österrikiska konkurrensmyndighetens antagande av ett beslut beträffande en parallell nationell överträdelse visa att kommissionen borde ha överlåtit till de berörda nationella konkurrensmyndigheterna att beivra överträdelserna i Belgien, Tyskland, Luxemburg och Nederländerna. Som framgår av analysen ovan i punkterna 75–78 finns det nämligen inte någon bestämmelse i unionsrätten som ålägger kommissionen en sådan skyldighet. Dessutom framgår det av kommissionens förklaringar att det tillämpade tillvägagångssättet under alla omständigheter inte var godtyckligt. Det har nämligen inte bestritts att utredningarna av de fyra karteller som avses i det angripna beslutet inleddes 32 månader före inledandet av en utredning av kartellen i Österrike eller att, när den första ansökan enligt 2002 års meddelande om samarbete ingavs avseende kartellen i Österrike, utredningarna av de karteller som avses i det angripna beslutet redan hade avslutats och ett utkast till beslut redan hade upprättats. Att kommissionens utredning inskränkte sig till de fyra karteller som avses i det angripna beslutet motiverades således av risken för dröjsmål vid handläggningen av dessa ärenden.

85 Sökandena i målen T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 kan inte heller med framgång åberopa de beslut om immunitet som de påstås ha utverkat från de belgiska, luxemburgska och nederländska konkurrensmyndigheterna till stöd för sina argument att kommissionen borde ha överlåtit uppgiften att beivra överträdelserna till dessa nationella myndigheter. Dessa nationella beslut var nämligen interimistiska (se nedan punkterna 167–174) och ingick på sin höjd i ett nationellt förfarande. Enligt artikel 11.6 i förordning nr 1/2003 får kommissionen när som helst inleda ett förfarande och på så sätt frånta medlemsstaternas konkurrensmyndigheter deras behörighet.

86 Vidare kan tribunalen inte godta det argument som sökandena i målen T‑147/07 och T‑149/07 har åberopat avseende de påstått ”bristfälliga språkkunskaperna” hos de tjänstemän vid kommissionen som handlade ärendet, eftersom kommissionen är en flerspråkig institution som ska anses kapabel att arbeta på gemenskapens samtliga officiella språk (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000 i de förenade målen T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 och T‑104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II‑491, punkt 640). Sökandena kan inte heller med framgång hävda att utövandet av deras rätt till försvar har skadats av att meddelandet om invändningar och det angripna beslutet delgavs på engelska, trots att sökandena använde tyska eller nederländska under det administrativa förfarandet, eftersom de har medgett att de samtyckte till att delgivningen av handlingarna skulle ske på engelska och deras påståenden under alla omständigheter inte stöds av någon bevisning.

87 Av det ovan anförda följer att inte heller den andra delen av denna grund kan godtas.

88 Följaktligen kan talan inte vinna bifall såvitt avser någon del av den grund som avser att kommissionen saknade behörighet.

Huruvida de principer som reglerar ansvaret för överträdelser av artikel 81 EG, principen om oskuldspresumtion, principen att straff ska vara individuella, principen om likabehandling, rätten till försvar och artikel 253 EG åsidosattes genom att moderbolagen hölls ansvariga för de överträdelser som deras dotterbolag begick

Inledande synpunkter

89 Genom denna grund, vilken avser dels frågan huruvida konstaterandet att en överträdelse begicks av de moderbolag som avses i artikel 1 i det angripna beslutet är lagenligt, dels frågan huruvida de böter som nämnda moderbolag ålades i artikel 2 i det angripna beslutet är lagenliga, har sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 ifrågasatt TKE:s och TKAG:s solidariska ansvar för deras dotterbolags konkurrensbegränsande beteenden i Belgien, Tyskland, Luxemburg och Nederländerna.

90 Vad beträffar ett moderbolags solidariska ansvar för sitt dotterbolags beteende, erinrar tribunalen om att den omständigheten att ett dotterbolag är en fristående juridisk person inte räcker för att det ska kunna uteslutas att moderbolaget kan hållas ansvarigt för dotterbolagets beteende (domstolens dom av den 14 juli 1972 i mål 48/69, Imperial Chemical Industries mot kommissionen, REG 1972, s. 619, punkt 132; svensk specialutgåva, volym 2, s. 25).

91 Unionens konkurrensrätt avser nämligen verksamheten i företag, och begreppet företag omfattar varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens juridiska form och oavsett hur den finansieras (se domstolens dom av den 10 september 2009 i mål C-97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I-8237, punkt 54 och där angiven rättspraxis).

92 Unionsdomstolen har även preciserat att begreppet företag i detta sammanhang ska förstås som en ekonomisk enhet, även om enheten i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer (se domstolens dom av den 12 juli 1984 i mål 170/83, Hydrotherm Gerätebau, REG 1984, s. 2999, punkt 11, och domen i det ovan i punkt 91 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 55 och där angiven rättspraxis, samt förstainstansrättens dom av den 29 juni 2000 i mål T-234/95, DSG mot kommissionen, REG 2000, s. II-2603, punkt 124). Unionsdomstolen har således framhållit att det faktum att två bolag formellt är skilda åt på grund av att de är fristående juridiska personer inte är avgörande vid tillämpningen av konkurrensreglerna. Det betydelsefulla är huruvida de ska anses uppträda som en enhet på marknaden. Det kan således vara nödvändigt att avgöra huruvida två bolag som är olika juridiska personer utgör eller hör till ett och samma företag eller en och samma ekonomiska enhet som har ett enhetligt beteende på marknaden (domen i det ovan i punkt 90 nämnda målet Imperial Chemical Industries mot kommissionen, punkt 140, och förstainstansrättens dom av den 15 september 2005 i mål T-325/01, DaimlerChrysler mot kommissionen, REG 2005, s. II-3319, punkt 85).

93 När en sådan ekonomisk enhet har överträtt konkurrensreglerna ska den, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen (se domen i det ovan i punkt 91 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 56 och där angiven rättspraxis).

94 Ett dotterbolags beteende kan således tillskrivas moderbolaget särskilt då dotterbolaget, trots att det är en fristående juridisk person, inte självständigt bestämmer sitt beteende på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderbolaget, särskilt med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som binder samman dessa två juridiska enheter (se domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑294/98 P, Metsä-Serla m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. I-10065, punkt 27, och av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C-208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkt 117, samt domen i det ovan i punkt 91 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 58 och där angiven rättspraxis).

95 I en sådan situation ingår nämligen moder- och dotterbolag i samma ekonomiska enhet och utgör följaktligen ett och samma företag enligt den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 91. Den omständigheten att ett moderbolag och dess dotterbolag utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG ger kommissionen möjlighet att tillställa moderbolaget ett beslut att ålägga böter utan att det behöver fastställas att moderbolaget personligen har deltagit i överträdelsen (domen i det ovan i punkt 91 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 59).

96 I det specifika fallet då ett moderbolag innehar hela aktiekapitalet i ett dotterbolag som överträtt unionens konkurrensregler, kan detta moderbolag utöva ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende. Vidare föreligger det en presumtion som kan motbevisas om att moderbolaget verkligen utövar ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende (se domen i det ovan i punkt 91 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 60 och där angiven rättspraxis).

97 Under dessa omständigheter är det tillräckligt att kommissionen visar att moderbolaget innehar hela aktiekapitalet i ett dotterbolag för att det ska presumeras att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande på dotterbolagets affärspolicy. Kommissionen kan då hålla moderbolaget solidariskt ansvarigt för betalning av de böter som åläggs dotterbolaget, förutsatt att moderbolaget, på vilket det ankommer att motbevisa presumtionen, inte kan förete tillräcklig bevisning för att visa att dotterbolaget uppträder självständigt på marknaden (se domen i det ovan i punkt 91 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 61 och där angiven rättspraxis).

98 I punkterna 28 och 29 i dom av den 16 november 2000 i mål C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen (REG 2000, s. I-9925), nämnde domstolen, förutom innehav av hela aktiekapitalet i dotterbolaget, visserligen även andra omständigheter, såsom ett godtagande av det inflytande som moderbolaget utövade på dotterbolagets affärspolicy och att de båda bolagen delade ombud under det administrativa förfarandet. Domstolen påpekade emellertid dessa omständigheter endast i syfte att redogöra för samtliga omständigheter som förstainstansrätten hade lagt till grund för sitt resonemang, och inte för att, vid tillämpningen av den ovan i punkt 96 nämnda presumtionen, kräva att ytterligare indicier på att moderbolaget verkligen har utövat inflytande skulle läggas fram (domen i det ovan i punkt 91 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 62).

99 Mot bakgrund av de principer som angetts ovan ska tribunalen pröva TKE:s och TKAG:s ansvar för de överträdelser som begicks av TKLA, TKA, TKF och TKAL samt TKAG:s ansvar för den överträdelse som begicks av TKL.

TKE:s och TKAG:s ansvar för de överträdelser som konstaterades i artikel 1 i det angripna beslutet

100 I skälen 634, 635, 636 och 641 i det angripna beslutet slog kommissionen fast att TKE, som helägande och mellanliggande moderbolag, skulle hållas solidariskt ansvarigt för de överträdelser som dess dotterbolag TKLA, TKAL, TKA och TKF hade gjort sig skyldiga till i Belgien, Luxemburg respektive Tyskland. Kommissionen slog även fast att TKAG, som ytterst är helägande moderbolag, skulle hållas solidariskt ansvarigt för de överträdelser som samma dotterbolag och TKL hade gjort sig skyldiga till i Nederländerna (skälen 634, 635, 636, 637 och 641 i det angripna beslutet).

101 I skäl 639 i det omtvistade beslutet klargjorde kommissionen följande:

”… [S]om angetts [i skäl] 619 [i det angripna beslutet] anser kommissionen att TKE:s argument att bolagets ansvar är uteslutet på grund av att det inte förekom någon överlappning mellan TKE:s styrelse och dotterbolagens styrelser under den period då överträdelserna pågick är grundlöst. Som angetts i [skäl] 626 krävs det inte någon överlappning mellan de båda företagens verksamhet för att ett moderbolag ska hållas ansvarigt. Kommissionen bedömer således att TKE:s argument, enligt vilket ’TKE enbart är ett mellanliggande holdingbolag som inte sköter den löpande verksamheten i de bolag som det äger’ och att TKE följaktligen inte hade kunnat utöva ett inflytande på dessa dotterbolag, är otillräckligt. Inom en och samma ekonomiska enhet kan det nämligen antas att dotterbolaget i huvudsak tillämpar moderbolagets instruktioner och det krävs inte att moderbolaget direkt sköter dotterbolagets löpande verksamhet för att utöva ett avgörande inflytande på dotterbolagets affärspolicy. Det förhållandet att TKE utfärdade en intern instruktion till koncernen, varigenom dotterbolagen ålades att inrikta sig på sina nationella marknader, och att dotterbolagen följde denna instruktion visar att TKE utnyttjade möjligheten att utöva ett avgörande inflytande på dotterbolagens affärsverksamhet. …”

102 Kommissionen påpekade även i skäl 640 i det angripna beslutet att ”TKE och dess berörda dotterbolag har, i sina svar på meddelandet om invändningar, inte gett några upplysningar som klargör bolagens koncerninterna förhållanden, hierarkiska struktur och rapporteringsskyldigheter i syfte att motbevisa presumtionen att dotterbolagen inte självständigt bestämde sitt beteende på marknaden”. Den drog slutsatsen att ”TKAG och dess helägda dotterbolag TKE inte har brutit presumtionen om ansvar för de överträdelser som begåtts i Belgien, Tyskland, Luxemburg och Nederländerna”.

103 Sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har i huvudsak hävdat att principerna för att moderbolag ska kunna hållas ansvariga för dotterbolagens rättsstridiga beteende åsidosattes. Vidare har de anfört flera argument som syftar till att visa att de dotterbolag inom ThyssenKrupp-koncernen som avses ovan i punkt 99 (nedan kallade ThyssenKrupp-dotterbolagen) självständigt bestämmer sin affärspolicy, utan något inflytande från moderbolagen. Sökandena har slutligen hävdat att kommissionen åsidosatte principen att straff ska vara individuella, oskuldspresumtionen, deras rätt till försvar och kommissionens motiveringsskyldighet.

– Presumtionen om TKAG:s och TKE:s ansvar för sina dotterbolags beteenden

104 Tribunalen påpekar att det är utrett att TKAG, under den period då överträdelsen pågick, direkt innehade hela aktiekapitalet i TKE, vilket i sin tur direkt innehade hela aktiekapitalet i TKA och indirekt innehade hela aktiekapitalet i TKAL, TKLA och TKF. Vidare var TKAG ytterst även moderbolag till TKL. Med hänsyn till den rättspraxis som angetts ovan i punkt 96, föreligger det följaktligen en presumtion för att TKAG och TKE utövade ett avgörande inflytande på sina respektive dotterbolags beteende. Sökandena i målen T‑149/07 och T‑150/07 kan därför inte med framgång hävda att kommissionen åsidosatte principerna om fördelning av bevisbördan för dotterbolagens beroendeställning i förhållande till sina moderbolag.

105 Sökandena i målen T‑149/07 och T‑150/07 har dessutom hävdat att det inte är möjligt att hålla ett moderbolag ansvarigt för dotterbolagens beteende om moderbolaget faktiskt inte har deltagit i överträdelsen, enligt principen att straff ska vara individuella, vilken även följer av kommissionens beslutspraxis.

106 Enligt principen att straff ska vara individuella, vilken gäller i varje administrativt förfarande som kan leda till sanktioner enligt unionens konkurrensbestämmelser, kan ett företag endast åläggas sanktioner för gärningar som är hänförliga till just detta företag (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 13 december 2001 i de förenade målen T-45/98 och T-47/98, Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, REG 2001, s. II-3757, punkt 63).

107 Denna princip måste emellertid tillämpas i överensstämmelse med begreppet företag. Det är nämligen varken fråga om ett förhållande där moderbolaget är anstiftare till dotterbolagets överträdelse eller, i ännu mindre grad, ett förhållande där moderbolaget varit delaktigt i överträdelsen, utan det är det faktum att moderbolaget och dotterbolaget utgör ett enda företag i den mening som avses i artikel 81 EG som ger kommissionen befogenhet att rikta ett beslut om åläggande av böter till moderbolaget i en koncern (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 30 september 2003 i mål T-203/01, Michelin mot kommissionen, REG 2003, s. II-4071, punkt 290). Det ska emellertid konstateras att TKAG och TKE personligen hölls ansvariga för överträdelser som de själva ansågs ha begått på grund av att de har nära ekonomiska och juridiska band till sina dotterbolag (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 94 nämnda målet Metsä-Serla m.fl. mot kommissionen, punkt 34).

108 När det gäller kommissionens beslutspraxis, som sökandena har åberopat, påpekar tribunalen att de bedömningar som kommissionen har gjort avseende de faktiska omständigheterna i tidigare ärenden inte kan överföras på omständigheterna i detta fall (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 9 juli 2007 i mål T-282/06, Sun Chemical Group m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. II‑2149, punkt 88) och att beslut i andra ärenden endast kan vara vägledande, eftersom omständigheterna i ärendena inte är identiska (se, för ett liknande, resonemang, domstolens dom av den 21 september 2006 i mål C-167/04 P, JCB Service mot kommissionen, REG 2006, s. I-8935, punkterna 201 och 205, och av den 7 juni 2007 i mål C-76/06 P, Britannia Alloys & Chemicals mot kommissionen, REG 2007, s. I-4405, punkt 60). Härav följer att det i förevarande fall inte skedde något åsidosättande av principen att straff ska vara individuella.

109 Vidare har sökandena i målen T‑149/07 och T‑150/07 gjort gällande att det endast kan komma i fråga att hålla ett moderbolag ansvarigt för dotterbolagets beteende om det objektivt sett är nödvändigt för att säkerställa konkurrensreglernas praktiska verkan.

110 Detta påstående bygger på en felaktig tolkning av den rättspraxis som nämnts ovan i punkterna 90–98 och kan därför inte godtas. Eftersom kommissionen gjorde en riktig bedömning när den fann att TKAG, TKE och ThyssenKrupp‑dotterbolagen utgör ett enda företag vid tillämpningen av artikel 81 EG, och detta företag följaktligen personligen hölls ansvarigt för överträdelser som det självt ansågs ha begått, är kommissionen inte skyldig, vid bedömningen av huruvida ett moderbolag ska hållas ansvarigt för ett dotterbolags överträdelse, att undersöka huruvida ett sådant ansvar är nödvändigt för att säkerställa den ”praktiska verkan” av unionens konkurrensrätt.

111 Sökandena i målen T-144/07, T‑149/07, T‑150/07 och T-154/07 anser även att den ansvarspresumtion som angetts ovan i punkt 96 strider mot oskuldspresumtionen och är oförenlig med artikel 6.2 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, vilken undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), och artikel 48.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, proklamerad i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, s. 1) (nedan kallad stadgan).

112 Tribunalen påpekar att principen om oskuldspresumtion, såsom den följer av bland annat artikel 6.2 i Europakonventionen, utgör en del av de grundläggande rättigheter som enligt domstolens praxis erkänns i unionens rättsordning, vilket för övrigt bekräftas i artikel 6.2 EU och artikel 48.1 i stadgan. Med hänsyn till de aktuella överträdelsernas art samt arten och svårighetsgraden av de därtill knutna sanktionerna ska principen om oskuldspresumtion bland annat tillämpas i förfaranden rörande överträdelser av de konkurrensregler som gäller för företag och som kan leda till åläggande av böter eller föreläggande av vite (se förstainstansrättens dom av den 5 april 2006 i mål T‑279/02, Degussa mot kommissionen, REG 2006, s. II‑897, punkt 115 och där angiven rättspraxis).

113 Principen om oskuldspresumtion innebär att var och en som har blivit anklagad för en lagöverträdelse ska betraktas som oskyldig till dess att hans eller hennes skuld lagligen fastställts (förstainstansrättens dom av den 6 oktober 2005 i de förenade målen T-22/02 och T-23/02, Sumitomo Chemical och Sumika Fine Chemicals mot kommissionen, REG 2005, s. II-4065, punkt 106).

114 När det gäller frågan huruvida en sådan regel om ansvar för en överträdelse som den som har slagits fast i den rättspraxis som angetts ovan i punkt 96 är förenlig med artikel 6.2 i Europakonventionen, ska det påpekas att Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) har slagit fast att denna bestämmelse inte utgör hinder för faktiska eller rättsliga presumtioner i strafflagstiftning, men kräver att dessa presumtioner omgärdas av skäliga begränsningar som tar hänsyn till sakens allvar och upprätthåller rätten till försvar (se Europadomstolens dom av den 7 oktober 1988 i målet Salabiaku mot Frankrike, serie A nr 141-A, 28 §; se även, för ett liknande resonemang, Europadomstolens dom av den 23 september 2008 i målet Grayson och Barnham mot Förenade kungariket, Recueil des arrêts et décisions, 2008, 40 §). Det kan således inte föreligga ett åsidosättande av oskuldspresumtionen om det i ett konkurrensförfarande dras vissa slutsatser av typiska händelseförlopp enligt tidigare erfarenheter, förutsatt att det står de berörda företagen fritt att motbevisa dessa slutsatser (se, analogt, generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i mål C-8/08, T-Mobile Netherlands m.fl., där domstolen meddelade dom den 4 juni 2009, REG 2009, s. I-4529, s. I-4533, punkt 93).

115 I förevarande fall slog kommissionen i det angripna beslutet först fast att ThyssenKrupp-dotterbolagen hade begått överträdelser av artikel 81 EG i Belgien, Tyskland, Luxemburg och Nederländerna, utan att tillämpa någon faktisk eller rättslig presumtion.

116 Med hänsyn till att artikel 81 EG avser företags beteenden, undersökte kommissionen därefter huruvida den ekonomiska enhet som hade begått dessa överträdelser även omfattade moderbolagen till ThyssenKrupp-dotterbolagen. Kommissionen slog fast att TKAG och TKE utövade ett avgörande inflytande på dotterbolagens beteende när de stödde sig på den ansvarspresumtion som följer särskilt av den rättspraxis som angetts ovan i punkt 96. I enlighet med rätten till försvar fick slutligen dessa moderbolag, till vilka meddelandet om invändningar riktade sig, möjlighet att motbevisa denna presumtion genom att lägga fram bevisning som kunde visa på deras dotterbolags självständighet. Kommissionen fann dock, i skäl 641 i det angripna beslutet, att presumtionen inte hade motbevisats.

117 Eftersom den presumtion som avses ovan i punkt 96 kunde motbevisas, endast avsåg moderbolagets ansvar för en redan fastställd överträdelse såvitt avser dotterbolaget och dessutom uppställdes i ett förfarande där rätten till försvar iakttogs, kan tribunalen följaktligen inte godta den anmärkning som avser åsidosättande av principen om oskuldspresumtion.

118 Vidare har sökanden i mål T-149/07 hävdat att TKE ålades böter utan saklig grund och i strid med det faktum att kommissionen inte ålade andra mellanliggande bolag böter.

119 Inte heller detta argument kan godtas. Möjligheten att ålägga det yttersta moderbolaget sanktioner för ett dotterbolags överträdelse hindrar nämligen inte att ett mellanliggande holdingbolag eller dotterbolaget självt åläggs sanktioner, såvida kommissionen har kunnat fastställa att dessa bolag utgjorde ett enda företag. I ett sådant fall kan kommissionen, om villkoren för ansvar är uppfyllda, välja att ålägga det dotterbolag som har deltagit i överträdelsen, det mellanliggande moderbolag som har kontrollerat dotterbolaget under den aktuella perioden och det yttersta moderbolaget inom koncernen sanktioner (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 60 nämnda förenade målen Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, punkt 331).

120 Av det ovan anförda följer att ingen av de anmärkningar som avser tillämpningen, i förevarande fall, av presumtionen om TKAG:s och TKE:s ansvar för sina dotterbolags beteende kan godtas.

– De omständigheter som sökandena har åberopat för att motbevisa presumtionen om TKAG:s och TKE:s ansvar för deras respektive dotterbolags beteende

121 Sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har i huvudsak hävdat att även om det förelåg en presumtion om TKAG:s och TKE:s ansvar för dotterbolagens beteende, motbevisades denna presumtion, eftersom det under det administrativa förfarandet, särskilt under två möten som hölls den 1 mars 2005 och den 20 september 2006, visades för kommissionen att ThyssenKrupp-dotterbolagen agerade och fortsätter att agera självständigt i ekonomiskt och juridiskt hänseende.

122 För det första har sökandena i målen T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 och T‑150/07 gjort gällande att TKAG endast är ett holdingbolag som bara innehar andelar i de lokala bolag som har deltagit i kartellerna genom andra holdingbolag och att TKE endast är ett mellanliggande holdingbolag som inte är delaktigt i den operativa verksamheten inom branschen för hissar och rulltrappor. Tribunalen kan inte godta dessa argument, eftersom enbart ställningen som holdingbolag eller mellanliggande holdingbolag inte i sig kan motbevisa presumtionen om ett moderbolags ansvar för dotterbolagens beteende. Inom en koncern, såsom i förevarande fall, är ett holdingbolag ett bolag vars uppdrag är att samla aktieinnehaven i olika bolag och att säkerställa en enhetlig förvaltning (förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑69/04, Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2567, punkterna 60 och 63).

123 För det andra har sökandena i målen T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 hävdat att ThyssenKrupp-dotterbolagen, vilka förfogar över egen personal och egna materiella resurser, deltog i överträdelserna utan att TKE och TKAG hade något inflytande, på grund av den decentraliserade operativa strukturen inom ThyssenKrupps segment ”Hissar”.

124 Dessa påståenden kan inte motbevisa presumtionen om TKAG:s och TKE:s ansvar för ThyssenKrupp-dotterbolagens beteende, eftersom de inte stöds av någon bevisning. Under alla omständigheter ska det konstateras att indelningen av TKAG:s dotterbolag i segment – såsom segmentet ”Hissar”, vilket TKE ansvarar för och vilket omfattar alla ThyssenKrupp-dotterbolagen, inklusive TKL, trots att det inte är ett dotterbolag till TKE – snarare utgör ett indicium på att de aktuella moderbolagen utövar ett avgörande inflytande på ovannämnda dotterbolag.

125 För det tredje finns det inte heller anledning att godta det argument som sökandena i målen T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har åberopat och som avser att det inte förekom någon överlappning mellan TKE:s och TKAG:s ledningsorgan och de berörda dotterbolagens ledningsorgan. Det ska framhållas att dessa påståenden inte stöds av någon som helst skriftlig bevisning, bevisning som hade kunnat läggas fram, särskilt vad gäller listan med namn på de personer som var ledamöter i företagens bolagsorgan vid tidpunkten för överträdelsen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 122 nämnda målet Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, punkt 69). Genom de organisatoriska, ekonomiska och juridiska band som föreligger mellan TKAG, TKE och ThyssenKrupp-dotterbolagen kan det dessutom fastställas att de förstnämnda bolagen har ett inflytande på dotterbolagens strategi, och detta motiverar således att de betraktas som en enda ekonomisk enhet (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i mål T‑112/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. II-5049, punkt 83).

126 Sökandena i målen T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har för det fjärde framhållit att de självständigt deltog i förfarandet och ingav ett individuellt svar på meddelandet om invändningar.

127 Inte heller detta argument kan motbevisa presumtionen om TKAG:s och TKE:s ansvar för dotterbolagens beteende. Domstolen har visserligen slagit fast att det förhållandet att moderbolaget uppger sig vara kommissionens enda motpart beträffande den aktuella överträdelsen kan tyda på att moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende (domen i det ovan i punkt 98 nämnda målet Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, punkt 29). Att dotterbolagen i en koncern har ingett separata svar på meddelandet om invändningar kan dock inte i sig utgöra ett bevis på dotterbolagens självständighet.

128 För det femte har sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 och T‑150/07 hävdat att skäl 639 i det angripna beslutet är felaktigt, i den mån kommissionen slog fast att TKE:s avgörande inflytande på dotterbolagens beteende framgick av att TKE hade utfärdat en intern instruktion till koncernen, varigenom dotterbolagen ålades att inrikta sig på sina nationella marknader, trots att dessa förhållningsorder endast återspeglade den affärspolicy som de nationella dotterbolagen tillämpade. Inriktningen på de nationella marknaderna följde av en fördelning av uppgifter mellan dotterbolagen, som berodde på de särskilda förhållandena på marknaden.

129 Tribunalen anser att detta argument bygger på en felaktig tolkning av skälen 634–639 i det angripna beslutet. Det framgår nämligen av nämnda skäl att det var på grundval av TKE:s innehav av hela aktiekapitalet i de egna dotterbolagen och den icke motbevisade presumtionen om ett avgörande inflytande på dotterbolagens affärspolicy till följd av detta innehav som kommissionen slog fast att TKE skulle hållas ansvarigt för de överträdelser som dess dotterbolag hade gjort sig skyldiga till. Kommissionen uppgav visserligen också, i skäl 639 i det angripna beslutet, att det förhållandet att TKE utfärdade en intern instruktion till koncernen ­ varigenom dotterbolagen ålades att inrikta sig på sina nationella marknader ­ och att dotterbolagen följde denna instruktion visade att TKE hade utnyttjat möjligheten att utöva ett avgörande inflytande på dotterbolagens affärsverksamhet. Detta skäl utgjorde dock ett svar på argumentet, vilket anfördes i TKE:s svar på meddelandet om invändningar, att TKE enbart var ett mellanliggande holdingbolag som inte skötte den löpande verksamheten i de bolag som det ägde (se ovan punkt 122).

130 I motsats till vad sökandena har hävdat tyder under alla omständigheter, såsom kommissionen har framhållit, det förhållandet att TKE utfärdade en instruktion till koncernens dotterbolag inom segmentet ”Hissar” om att de skulle inrikta sig på sina nationella marknader på att TKE hade ett avgörande inflytande inte bara på sina dotterbolags beteende, utan även på TKL:s beteende, vilket bolag – såsom sökanden i mål T-149/07 uppgav vid förhandlingen – också hör till nämnda segment.

131 Av det ovan anförda följer att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den, i skäl 641 i det angripna beslutet, slog fast att sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 inte hade motbevisat presumtionen om TKAG:s och TKE:s ansvar för de överträdelser som ThyssenKrupp-dotterbolagen hade gjort sig skyldiga till i Belgien, Tyskland, Luxemburg och Nederländerna.

Huruvida motiveringsskyldigheten och rätten till försvar åsidosattes

132 Sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har i huvudsak hävdat att kommissionen åsidosatte sin motiveringsskyldighet i flera avseenden. I det angripna beslutet motiveras inte konstaterandet att det föreligger en ekonomisk enhet mellan TKAG, TKE och ThyssenKrupp-dotterbolagen, och det anges inte varför de uppgifter som bolagen inom ThyssenKrupp-koncernen lämnade var otillräckliga för att motbevisa ansvarspresumtionen. Vidare beaktade inte kommissionen flera uppgifter som sökandena i målen T-149/07 och T-150/07 hade lämnat som svar på meddelandet om invändningar. Slutligen innehåller skäl 639 i det angripna beslutet felaktiga resonemang och hänvisar dessutom till konstateranden som kommissionen gjorde avseende Otiskoncernen.

133 Inledningsvis ska det erinras om att kommissionen enligt fast rättspraxis visserligen inte är skyldig att i motiveringen till ett beslut som den fattar för att säkerställa tillämpningen av konkurrensreglerna gå in på alla de faktiska och rättsliga omständigheter samt överväganden som föranlett den att fatta ett sådant beslut. Kommissionen är emellertid enligt artikel 253 EG skyldig att åtminstone nämna de omständigheter och de överväganden som har väsentlig betydelse för beslutets systematik, för att sålunda göra det möjligt för unionsdomstolen och berörda parter att få kännedom om under vilka villkor kommissionen har tillämpat fördraget (se förstainstansrättens dom av den 15 september 1998 i de förenade målen T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 och T‑388/94, European Night Services m.fl. mot kommissionen, REG 1998, s. II‑3141, punkt 95 och där angiven rättspraxis).

134 Tribunalen kan inte godta det argument som sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har åberopat avseende bristen på motivering vad gäller konstaterandet att det föreligger en ekonomisk enhet mellan de bolag inom ThyssenKrupp-koncernen som det angripna beslutet riktade sig till. Det framgår nämligen av skälen 633–641 i det angripna beslutet att kommissionen tillräckligt utförligt redogjorde för skälen till att de respektive moderbolagen TKE och/eller TKAG skulle hållas ansvariga för ThyssenKrupp‑dotterbolagens beteenden. I dessa skäl hänvisade nämligen kommissionen till den rättspraxis som angetts ovan i punkt 96 till stöd för slutsatsen att TKAG och TKE skulle hållas ansvariga för beteendet hos de dotterbolag som hade deltagit i överträdelserna av artikel 81 EG. Kommissionen slog även fast att sökandena inte hade lyckats motbevisa ansvarspresumtionen.

135 Det argument som sökandena i målen T‑149/07 och T‑150/07 har anfört, enligt vilket kommissionen förbigick vissa argument som anfördes i svaret på meddelandet om invändningar med tystnad, kan inte heller godtas.

136 Vad beträffar argumentet, vilket åberopades av TKE i dess svar på meddelandet om invändningar, att det saknades överstatliga förhållningsorder och att TKE och dess dotterbolag agerade vart och ett för sig under det administrativa förfarandet, ska det påpekas att kommissionen, i skäl 639 i det angripna beslutet, slog fast att ”[d]et förhållandet att TKE utfärdade en intern instruktion till koncernen, varigenom dotterbolagen ålades att inrikta sig på sina nationella marknader, och att dotterbolagen följde denna instruktion visar att TKE utnyttjade möjligheten att utöva ett avgörande inflytande på dotterbolagens affärsverksamhet”. Även om kommissionen i det angripna beslutet visserligen inte bemötte argumentet att TKE och dess dotterbolag agerade vart och ett för sig under det administrativa förfarandet, konstaterar tribunalen att ett sådant argument inte kan ha väsentlig betydelse för det angripna beslutets systematik och således inte, med hänsyn till den rättspraxis som angetts ovan i punkt 133, kräver ett uttryckligt bemötande från kommissionens sida.

137 Vidare bemötte kommissionen även de argument som hade åberopats av TKAG i dess svar på meddelandet om invändningar. TKAG hade däri faktiskt gjort gällande att ingivandet av en ansökan enligt 2002 års meddelande om samarbete inte kunde motivera TKAG:s materiella ansvar, att TKAG varken direkt eller indirekt hade deltagit i överträdelsen, att sektorn för hissar och rulltrappor var organiserad på ett decentraliserat sätt och sköttes självständigt av de nationella dotterbolagen, att TKAG enbart var ett holdingbolag som inte var delaktigt i den operativa verksamheten i de dotterbolag som var verksamma inom området för hissar och rulltrappor, att de verksamhetsdrivande bolagen inte hade följt de anvisningar om att iaktta gällande rätt som TKE hade gett dem, varigenom de uppmanades att upphöra med överträdelsen, att kommissionens akt inte innehöll några uppgifter som bevisade att TKAG faktiskt hade utövat ett inflytande på de verksamhetsdrivande bolagen och att TKAG alltid hade agerat separat från de andra bolagen under det administrativa förfarandet. I likhet med vad kommissionen har anfört anser tribunalen att punkterna 74–87 i TKAG:s svar på meddelandet om invändningar huvudsakligen innehåller synpunkter på det rättsliga kriterium som ska tillämpas i samband med att ett moderbolag hålls ansvarigt för dotterbolagens beteende, vilka kommissionen tog ställning till i skälen 603–605 och 639 i det angripna beslutet. Vad beträffar de faktiska påståendena i nämnda svar har TKAG inte lagt fram något bevismaterial, utan har begränsat sig till att hänvisa till anvisningarna om att iaktta konkurrensrätten, vilka för övrigt inte bifogades TKAG:s svar på meddelandet om invändningar. Vad slutligen beträffar argumentet att TKAG och dess dotterbolag agerade vart och ett för sig under det administrativa förfarandet, kräver inte heller detta argument, med hänsyn till den rättspraxis som angetts ovan i punkt 133, ett uttryckligt bemötande från kommissionens sida.

138 Anmärkningen om en brist på motivering kan följaktligen inte godtas.

139 Sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07 och T‑149/07 har även gjort gällande att skäl 639 i det angripna beslutet saknar motivering och utgör ett ”logiskt felslut”, eftersom kommissionen slog fast att det inom en och samma ekonomiska enhet kan antas att dotterbolaget i huvudsak tillämpar moderbolagets instruktioner, vilket innebär att man utifrån den önskade slutsatsen av analysen (i förevarande fall, att det föreligger en ekonomisk enhet) utläser själva förutsättningen för en sådan slutsats (i förevarande fall, avsaknaden av indicier på att ThyssenKrupps dotterbolag var självständiga i affärsmässigt hänseende). Dessutom är det ologiskt att inte godta ett skäl som gör det möjligt att motbevisa presumtionen – i förevarande fall, avsaknaden av personliga band mellan TKE:s styrelse och dotterbolagens styrelser – genom att hävda att en överlappning mellan ledningsorganen inte utgör en förutsättning för att det ska föreligga en presumtion.

140 Inte heller detta argument kan godtas. För det första bortser argumentet från de regler för ansvarspresumtionen som följer av den rättspraxis som nämnts ovan i punkterna 96 och 97, särskilt det faktum att moderbolaget kan motbevisa denna presumtion genom att lägga fram bevismaterial som styrker dotterbolagens självständighet. För det andra underkände inte kommissionen sökandenas argument att det inte förekom någon överlappning mellan TKE och dess dotterbolag när den hävdade att en överlappning mellan ledningsorganen inte utgjorde en förutsättning för att det skulle föreligga en presumtion om moderbolagets ansvar. Tvärtom framgår det av hänvisningen till skäl 619 i det angripna beslutet och av skäl 640 i nämnda beslut att kommissionen underkände detta argument på grund av att TKE inte hade ingett någon bevisning till stöd för detta. I det avseendet ska det framhållas att inte heller under förfarandet vid tribunalen har det funnits någon som helst skriftlig bevisning som stöder sökandenas påståenden om att det inte förekom någon överlappning mellan TKE:s och TKAG:s ledningsorgan och de berörda dotterbolagens ledningsorgan (se ovan punkt 125).

141 Vad gäller skäl 639 i det angripna beslutet har sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 och T‑150/07 även hävdat att deras rätt till försvar åsidosattes, på grund av att motiveringen i nämnda skäl hänvisade till skäl 626 i det angripna beslutet, avseende förekomsten av en ekonomisk enhet mellan bolagen inom Otiskoncernen, och att kommissionen inte avslöjade de avgörande avsnitten i skälen 622–625 i det angripna beslutet för ThyssenKrupp.

142 Tribunalen konstaterar att sökandena inte har förklarat på vilket sätt hänvisningen i skäl 639 i det angripna beslutet till skäl 626 i nämnda beslut påverkade rätten till försvar under det administrativa förfarandet.

143 Eftersom den anmärkning som angetts ovan i punkt 141 ska tolkas så, att det görs gällande en brist på motivering, ska det konstateras att kommissionen, vad beträffar hänvisningen, i skäl 639 i det angripna beslutet, till skäl 626 i samma beslut, endast slog fast att ”[s]om angetts i [skäl] 626 krävs det inte någon överlappning mellan de båda företagens verksamhet för att ett moderbolag ska hållas ansvarigt”. Det ska dock konstateras att de förklaringar som det hänvisas till i skäl 639 inte finns i skäl 626 i det angripna beslutet, vilket skäl inte utelämnades i förhållande till bolagen inom ThyssenKrupp-koncernen, utan finns i det föregående skälet, särskilt i följande avsnitt i skäl 625, vilket inte heller utelämnades i förhållande till bolagen inom ThyssenKrupp-koncernen:

”… [F]ör att åläggas ansvar för ett dotterbolags beteende på marknaden krävs inte en överlappning med moderbolagets affärsverksamhet eller nära band till dotterbolagets verksamhet. Det är helt normalt att olika enheter inom en koncern tilldelas olika verksamheter och specialiseringar.”

144 Följaktligen saknar sökandena fog för att hävda att de rättsprinciper som kommissionen stödde sig på i skäl 639 i det angripna beslutet förblev oklara. Under dessa omständigheter kan inte heller den anmärkning som angetts ovan i punkt 141 godtas.

145 Sökandena i målen T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 och T‑154/07 har vidare gjort gällande att kommissionen framförde en rad nya argument i sina svaromål, vilka inte kan uppväga avsaknaden