ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lydelsen i artikel 14 i förordning nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 88 EG, enligt vilken kommissionen vid negativa beslut i fall av olagligt stöd ska besluta att den berörda medlemsstaten ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva stödet, uttrycker återkravets systematiska karaktär.

När kommissionen, under det administrativa förfarandet, har underrättats om att de kritiserade stöden ännu inte har utbetalats till mottagarna, utgör det inte någon garanti för att dessa utbetalningar inte därefter har genomförts, i synnerhet under perioden från det att underrättelsen ägde rum till och med offentliggörandet av meddelandet om det slutliga beslutet. Under alla förhållanden kan kommissionen inte kritiseras för att i syfte att säkerställa högsta möjliga grad av rättssäkerhet uttryckligen ha angett de konkreta följderna av sitt beslut.

Det förhållandet att ett stöd ännu inte har utbetalats till mottagaren kan nämligen inte påverka giltigheten av kommissionens beslut, utan enbart det sätt på vilket stödet återkrävs. Återkrav av stöd ska i princip äga rum enligt relevanta bestämmelser i nationell rätt, dock under förutsättning att dessa bestämmelser tillämpas på ett sådant sätt att de inte gör det av gemenskapsrätten fordrade återkravet i praktiken omöjligt, och tvisten rörande verkställigheten omfattas endast av den nationella domstolens behörighet.

En medlemsstats skyldighet att beräkna det exakta belopp som ska återkrävas, i synnerhet när beräkningen beror på uppgifter som medlemsstaten inte har lämnat till kommissionen, omfattas av den mer vidsträckta skyldigheten till lojalt samarbete som ömsesidigt åligger kommissionen och medlemsstaterna i fråga om genomförandet av fördragets bestämmelser om statligt stöd. Kommissionen kan inte kritiseras för att den inte har beaktat eventuella faktiska och rättsliga förhållanden som skulle ha kunnat åberopas vid kommissionen under det administrativa förfarandet, men som inte har åberopats, eftersom kommissionen inte har någon skyldighet att ex officio undersöka och föreställa sig vilka omständigheter som skulle ha kunnat åberopas.

(se punkterna 239, 241, 250 och 251)
Talan om ogiltigförklaring av meddelandena om allmänt uttagningsprov EPSO/AD/94/07 i syfte att upprätta en förteckning över godkända sökande som handläggare (AD 5) inom området för information, kommunikation och media (EUT C 45 A, 2007, s. 3), EPSO/AST/37/07 för att upprätta en förteckning över godkända sökande som assistenter (AST 3) inom området för kommunikation och information (EUT C 45 A, 2007, s. 15) och EPSO/AD/95/07 i syfte att upprätta en förteckning över godkända sökande som handläggare (AD 5) inom området för information (bibliotek/dokumentation) (EUT C 103 A, 2007, s. 7).
12

Till stöd för sin talan har sökanden åberopat tre grunder. I samband med den första grunden, under vilken gjorts gällande att artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 har åsidosatts, har sökanden hävdat att ordkännetecknet Homezone, i motsats till vad överklagandenämnden slog fast, inte visar de varor och tjänster som angavs i ansökan om registrering. I samband med den andra grunden, under vilken gjorts gällande att artikel 7.1 b i förordning nr 40/94 har åsidosatts, har sökanden hävdat att överklagandenämnden grundade sin bedömning på att kännetecknet endast har beskrivande karaktär, när den kom till slutsatsen att kännetecknet saknade särskiljningsförmåga och att överklagandenämnden inte visade att kännetecknet saknar särskiljningsförmåga. I samband med den sista grunden, under vilken gjorts gällande att artikel 7.3 i förordning nr 40/94 har åsidosatts, har sökanden påstått att kännetecknet Homezone har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning.
91

Det ska först konstateras att det framgår av handlingarna i målet och av de förklaringar som parterna lämnade vid förhandlingen att den teknik som kallas ”uppvärdering” består i att utgifter som de offentliga myndigheterna har haft inom ramen för sina respektive uppdrag dras av från de finansiella bidrag som de förväntas tillskjuta ett projekt. I förevarande fall har ”uppvärdering” bland annat tillämpats med avseende på det finansiella bidraget från departementsfullmäktige i Bouches-du-Rhône till pilotprojektets budget. Från nämnda bidrag drogs nämligen de utgifter av som Direction départementale du travail, de l’emploi et de la formation professionnelle des Bouches-du-Rhône (nedan kallad DDTEFP) hade haft inom ramen för sin sysselsättningspolitik och politik för att återintegrera arbetslösa på arbetsmarknaden. Som framgår av beslutet om beviljande skulle departementsfullmäktiges bidrag, vilket var infört under rubriken ”Kontanta bidrag” (”Contribution in cash”) i budgeten, uppgå till 200000 euro. CPEM har inte bestritt att åtminstone en del av detta bidrag inte utbetalades utan tog formen av ”uppvärdering”, så att det inte föranledde någon direkt betalning mellan departementsfullmäktige och CPEM eller MSD.
82

Det framgår av lydelsen i artikel 74.2 i förordning 40/94 att parterna – som regel och såvida inget annan föreskrivs – har möjlighet att åberopa omständigheter och inge bevisning även efter utgången av de tidsfrister som gäller enligt bestämmelserna i förordning nr 40/94, och att harmoniseringsbyrån inte är förhindrad att beakta omständigheter och bevisning som således har åberopats respektive ingetts för sent. Däremot framgår det lika klart av nämnda lydelse att den omständigheten att en part på detta sätt åberopar respektive inger omständigheter eller bevisning för sent inte ger denna part en ovillkorlig rätt att kräva att harmoniseringsbyrån ska beakta dessa omständigheter och denna bevisning. Genom att det i artikel 74.2 i förordning nr 40/94 anges att harmoniseringsbyrån i ett sådant fall ”inte behöver” beakta sådana omständigheter och bevis tillerkänns byrån i denna bestämmelse ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att besluta, med angivande av en motivering till sitt beslut, huruvida dessa omständigheter och bevis ska beaktas eller inte. Det kan framför allt vara befogat att harmoniseringsbyrån inom ramen för ett invändningsförfarande beaktar sådana omständigheter och sådan bevisning när byrån anser dels att det som har åberopats och ingetts för sent vid ett första påseende förefaller kunna få en faktisk inverkan på utgången i invändningsförfarandet, dels att det inte föreligger några hinder för ett sådant beaktande med hänsyn till på vilket stadium i förfarandet som dessa omständigheter och denna bevisning har åberopats respektive ingetts och under vilka omständigheter det har skett (domen i det ovan i punkt 26 nämnda målet harmoniseringsbyrån mot Kaul, punkterna 42–44).
28

Förstainstansrätten gör härvid följande bedömning. Det är riktigt att det enligt fast rättspraxis vid tillämpningen av artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 ska bedömas om ett beskrivande kännetecken för närvarande, enligt omsättningskretsens uppfattning, har ett samband med den berörda kategorin av varor eller om det i framtiden är troligt att ett sådant samband kan uppstå (se förstainstansrättens dom av den 14 juni 2001 i de förenade målen T-357/99 och T-358/99, Telefon & Buch mot harmoniseringsbyrån (UNIVERSALTELEFONBUCH och UNIVERSALKOMMUNIKATIONSVERZEICHNIS), REG 2001, s. II-1705, punkt 29 och där angiven rättspraxis). Denna fråga skiljer sig emellertid från frågan om fastställande av datum för prövningen av om varumärket överensstämmer med artikel 7.1 c i förordning nr 40/94, eller, när det rör sig om ett ogiltighetsförfarande, för prövningen av om en riktig bedömning har gjorts i detta avseende. Den omständigheten att prövningen av överensstämmelsen med artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 ska ske med utgångspunkt från datumet för ansökan om registrering av gemenskapsvarumärket utesluter inte att en framåtblickande analys görs av varumärkets beskrivande karaktär, i den mån som nämnda analys grundar sig på handlingar som rör situationen vid nämnda datum.
43

Vad gäller de övriga varorna i registreringsansökan, närmare bestämt delar och komponenter till motordrivna markfordon, konstaterar förstainstansrätten att frågan huruvida ett kännetecken har en beskrivande karaktär ska bedömas individuellt i förhållande till var och en av de kategorier av varor eller tjänster som registreringsansökan avser. Det kan emellertid vara så att samtliga varor som anges i registreringsansökan är oskiljaktiga, eftersom vissa av dessa varor endast kan användas i kombination med andra, och att det därför ska göras en gemensam bedömning avseende dessa varor (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 31 mars 2004 i mål T-216/02, Fieldturf mot harmoniseringsbyrån (LOOKS LIKE GRASS… FEELS LIKE GRASS… PLAYS LIKE GRASS), REG 2004, s. II-1023, punkt 33, av den 8 juni 2005 i mål T-315/03, Wilfer mot harmoniseringsbyrån (ROCKBASS), REG 2005, s. II-1981, punkt 67).
137

Inledningsvis ska det erinras om att det framgår av artikel 44.1 c jämförd med artikel 48.2 i rättegångsreglerna dels att ansökan genom vilken talan väcks ska innehålla uppgifter om föremålet för talan och en kortfattad framställning av grunderna för denna, dels att nya grunder inte får åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet.
129

Vad gäller AAL:s påstående om att kommissionen underlåtit att beakta att en betydande del av gemenskapsproduktionen av aluminiumoxid var bunden och att aluminiumoxid (AM och AC) inte handlades mellan medlemsstaterna utan med tredje land, varvid gemenskapen var nettoimportör av sådana varor, innebär detta inte att det angripna beslutet var felaktigt när den gäller villkoret om påverkan på handeln mellan medlemsstaterna. Påstående saknar nämligen för det första stöd i de faktiska omständigheterna, såvitt avser bunden aluminiumoxid. Såsom har anförts i punkt 124 ovan konstaterade kommissionen i sak i skäl 62 i det angripna beslutet att handeln mellan medlemsstaterna endast avsåg överskottsaluminiumoxid (AM och AC). När det, för det andra, gäller handeln mellan medlemsstaterna avseende aluminiumoxid (AM och AC) har ingen bevisning lagts fram till stöd för invändningen och den motsägs till och med av vad AAL självt påstått i sina inlagor, om att ”den lilla del [av dess produktion] som säljs i formen aluminiumhydroxid … använd[es] som en insatsvara vid produktionen av [AC] vid en fabrik i Tyskland” och att ”den totala mängden aluminiumoxid [som AAL producerade] … exporterades via dess sjötransportterminal till marknader utanför Irland, huvudsakligen i Förenade kungariket, Skandinavien och andra områden i Europa”. Det framgår således av vad AAL självt anfört att bolaget bidrog till mellanstatliga handelsflöden av överskottsaluminiumoxid (AM och AC).
70

Sökandena har för det första, i sin replik, gjort gällande att kommissionen inte borde ha tillämpat samma bedömningskriterier avseende de tillhandahållna uppgifternas mervärde vid den preliminära slutsatsen som vid det slutliga beslutet. De anser härvid att kommissionen under det preliminära stadiet endast har att bedöma de bevis som ett företag har lämnat in, skilda från dem som lämnats in av andra företag.
106

I detta avseende påpekar förstainstansrätten att kommissionen i det angripna beslutet grundade sig på de faktiska kapacitets- och produktionssiffrorna för maltsektorn i gemenskapen under perioden 2002–2005. Kommissionen har använt sig av uppgifterna i HMG:s rapport för perioden 2004–2005 som baseras på nationell statistik och uppgifter med Euromalt och Eurostat som källor. Dessa siffror visar att överkapaciteten under 2002 och 2004 uppgick till minst 200000 ton. Med en kapacitet på 8,6 miljoner ton år 2002 och 8,8 miljoner ton år 2004 ger det en utnyttjandegrad på 98 procent. Under 2003 uppgick överkapaciteten endast till 37000 ton, vilket motsvarar en utnyttjandegrad på 99,6 procent av kapaciteten. Kommissionen framhöll också att siffrorna i Frontier Economics-rapporten tyder på en jämförbar procentsats vad gäller utnyttjandet. Vidare hänvisade kommissionen till uppgifter ur en rapport från H.M. Gauger av den 2 maj 2006 (nedan kallad HMG-rapporten från maj 2006), enligt vilken ”utnyttjandeprocentsatsen under 2005 låg lägre, med en maltproduktion i gemenskapen på 8,4 miljoner ton vid en kapacitet på 8,8 miljoner ton”. För regleringsåret 2006/2007 förväntades en total produktion på 8 miljoner ton vid en kapacitet på 8,8 miljoner ton. Kommissionen konstaterade att dessa lägre utnyttjandegrader verkade spegla maltföretagens reaktion på den låga lönsamheten, det vill säga deras beslut om att producera mindre malt och tillfälligt stänga produktionskapaciteten. Den menade också att en del av förklaringen för regleringsåret 2006/2007 kanske också kunde vara den dåliga skörden av maltkorn. Kommissionen menade att det av siffrorna för 2002 till och med 2004 framgick att det är tekniskt möjligt att använda minst 98 procent av den totala produktionskapaciteten (punkterna 70 och 71 i det angripna beslutet).
18

Överklagandenämnden gjorde härvid följande bedömning: ”20. Sökanden har vidgått att harmoniseringsbyrån den 27 mars 2006 informerade bolaget om att harmoniseringsbyrån inte hade mottagit det överklagande som påstods ha skickats per fax den , det vill säga den sista dagen i fristen för ingivande av överklagandet. Efter erforderliga kontroller gavs överklagandet in på nytt den , vilket betyder att sökanden måste ha känt till det försummade överklagandet före detta datum. 21. Ansökan om återställande av försutten tid gavs in den 30 maj 2006, således inom två månader från det att förfallet hade upphört (det vill säga ovetskapen om att överföringen av överklagandet per fax den hade misslyckats). Ansökan kan således tas upp till sakprövning. … 24. Det framgår nämligen av artikel 78.5 i förordning nr 40/94, i dess ändrade lydelse, i förening med artikel 78a i samma förordning, införd genom rådets förordning (EG) nr 422/2004, och särskilt av punkt 2 i denna artikel, att en ansökan om återställande av försutten tid inte kan beviljas i fall då den frist som inte iakttagits avser fristen för överklagande enligt artikel 59 i förordning nr 40/94. Det förefaller som om lagstiftaren, genom införandet av de nya bestämmelserna, önskade rätta till en brist i artikel 78.5 som enligt sin tidigare lydelse uteslöt möjligheten till återställande av försutten tid enbart när den frist som inte iakttagits avsåg fristen för att framställa en invändning enligt artikel 42 i förordning nr 40/94 (se besluten av den 22 maj 2003 i de förenade ärendena R-388/2002-2 och R-393/2002-2, CosmoOne Hellas MarketSite mot Cosmopolitan Television m.fl.). Såväl fristen för framställande av en invändning (med stöd av artikel 42 i förordning nr 40/94) som fristen för överklagande (med stöd av artikel 59 i samma förordning) är slutgiltiga och fastställs i förordning nr 40/94. Det tidigare systemet, som uteslöt möjligheten till återställande av försutten tid i det första fallet men inte i det andra, föreföll emellertid sakna logik och hade ifrågasatts inom nämnderna (se beslutet av den i ärende R-194/2003-2, Met-L-Check mot Met-L-Check, och beslutet av den i ärende R-937/2002-2, Paragon mot Paragon). Denna inkonsekvens korrigerades av lagstiftaren genom förordning nr 422/2004, i vilken det fastställs både direkt genom artikel 78.5 i dess ändrade lydelse och indirekt genom hänvisning till bestämmelserna i den nya artikel 78a i förordning nr 40/94, vilka av de fastställda fristerna i förordning nr 40/94 som är slutgiltiga och för vilka bestämmelserna om återställande av försutten tid inte är tillämpliga. Härvid likställdes i detta avseende fristen för framställande av en invändning och fristen för överklagande. 25. Det följer av ovannämnda bestämmelser, i ändrad lydelse eller införda genom förordning nr 422/2004, som trädde i kraft den 25 juli 2005, att återställande av försutten tid inte kan beviljas när den frist som inte iakttagits är fristen för överklagande enligt artikel 59 i förordning nr 40/94. 26. Ansökan om återställande av försutten tid ska således avslås såvitt avser det för sent ingivna överklagandet.”
252

Enligt sökandena, som därvid stöds av ECPA, är det med stöd av estoppel-principen inte möjligt att åberopa en omständighet eller en oegentlighet som kunde ha varit en följd av det egna handlandet. Sökandena anser i förevarande fall att tillämpningen av denna princip innebär hinder för kommissionen att inte pröva de nya uppgifter som de lämnade in, med motiveringen att vissa på konstlad väg fastställda frister måste iakttas. Det är klart att ett sådant beslut enbart är motiverat av att utvärderingen av växtskyddsmedlen i allmänhet och av endosulfan i synnerhet allmänt har försenats, vilket beror på att kommissionen själv inte omedelbart uttalade sina farhågor beträffande endosulfan, att den inte gav dem en tillräcklig tidsfrist för att skingra dessa farhågor och att den inte undersökte deras inlagor inom fristerna. När en frist inte kan iakttas på grund av att det införts nya utvärderingskriterier som inte förutsetts under utvärderingsprocessen är på samma sätt enligt estoppel-principen fristen för att fatta ett beslut inte längre giltig enligt estoppel-principen. I förevarande fall införde kommissionen nya kriterier och riktlinjer under utvärderingsprocessen och skapade därmed själv ett hinder för att iaktta de ifrågavarande tidsfristerna.
8

De grekiska myndigheterna inkom med yttrande till kommissionen genom skrivelse av den 20 november 2003. Enligt denna skrivelse uppgick den faktiska skada som hade uppstått, till följd av att sju flygningar tur och retur, planerade för perioden 11–14 september 2001 till New York, Tel Aviv (Israel), Toronto via Montreal (Kanada) och Boston (Förenta staterna), hade ställts in, till 1921203,20 euro. I detta belopp ingick inte de förluster som registrerades till följd av annullering av biljetter till andra flygningar, till vilka de inställda flygningarna var anslutningsflyg. Vad gäller de kostnader som hör samman med det flyg som den 11 september fick landa i Halifax i stället för i Toronto, redovisade de grekiska myndigheterna en uppskattning, enligt vilken kostnaderna uppgick till 38056 euro. Vad gäller de kostnader som hör samman med återkallandet av flygningen av den 11 september 2001 till New York, gjorde de grekiska myndigheterna en ny uppskattning av dem och kom fram till beloppet 3421 euro. Vad gäller de tre flygningarna tur och retur till New York och till Toronto via Montreal den 15 och 16 september 2001, underströk de grekiska myndigheterna att den uppkomna skadan stod i direkt samband med stängningen av luftrummet den 11–14 september och att den uppgick till 977257 euro. Vad gäller nämnda ”ferry flights”, angav de grekiska myndigheterna att det rörde sig om en flygning till New York som utfördes den 18 september 2001 och två flygningar till Toronto, via Montreal, som utfördes den 20 och den 26 september 2001. Den skada som hade uppstått till följd av dessa flygningars exceptionella karaktär, vilken förorsakade att det saknades passagerare för returflygningen till Aten, uppgick till 487312,17 euro. Enligt de grekiska myndigheterna skulle denna skada anses stå i direkt samband med händelserna den 11 september 2001.
83

Alrosa saknar för det första grund för sitt påstående att beslutet gick utöver vad som är nödvändigt när De Beers enskilda åtaganden gjordes bindande. Det är vilseledande att påstå att det anmälda avtalet enbart reserverade hälften av Alrosas årsproduktion för De Beers, eftersom den andra halvan under alla förhållanden var reserverad för den ryska marknaden och det anmälda avtalet, enligt dess ursprungliga lydelse, således omfattade hela den årsproduktion som var avsedd för världsmarknaden och därefter, i den ändrade lydelsen enligt de gemensamma åtagandena om dessa hade gjorts bindande, 36 procent av denna produktion. Vidare skall dessa procentsatser inte beaktas enskilt utan mot bakgrund av de handelsförbindelser som förelegat mellan dessa bolag under mer än halvt sekel i syfte att gemensamt reglera produktion och priser. Det var mot bakgrund av dessa omständigheter som, för det första, kommissionen framförde betänkligheter beträffande De Beers kontroll av marknaden och Alrosas oförmåga att till fullo konkurrera med De Beers, som, för det andra, berörda tredje parter bekräftade att det var nödvändigt att få den handelsförbindelse som förelåg mellan dessa bolag att upphöra och slutligen De Beers ensidigt föreslog ett sådant åtagande och därigenom undanröjde alla eventuella betänkligheter. Kommissionen har även hävdat att förbudet mot öppna aktioner är motiverat mot bakgrund av Alrosas och De Beers tidigare agerande i samband med försäljningar ad hoc av typen ”willing buyer — willing seller”. Under alla omständigheter har sökanden inte på något sätt visat på vilket sätt mindre långtgående åtaganden, såsom de gemensamma åtaganden som tidigare föreslagits för kommissionen, skulle vara tillräckliga.
I första hand yrkande om ogiltigförklaring av artiklarna 1 d, 2 c, 3 och 4.9 i kommissionens beslut K (2004) 4876 slutlig av den 19 januari 2005 om ett förfarande enligt artiklarna 81 [EG] och 53 EES (ärende COMP/E-1/37.773 –MCAA), i andra hand yrkande om ogiltigförklaring av artikel 2 c i nämnda beslut och i tredje hand yrkande om ändring av artikel 2 c i nämnda beslut.
31

Det uppdagades slutligen under förhandlingen att de handlingar som sökandena lämnat in till förstainstansrätten till följd av dess begäran av den 19 mars 2008 inte var de handlingar som hade begärts. Rådet bad om tillåtelse att få lämna in en kopia av de sistnämnda handlingarna, vilka ingick i den administrativa akten och vilka sökandena lämnat in till rådet under den undersökning som föranledde den angripna förordningen. Sökandena invände häremot, vilket beaktades i förhandlingsprotokollet. Förstainstansrätten fastställde en tidsfrist inom vilken sökandena skulle inkomma med yttranden avseende de aktuella handlingarna och huruvida de eventuellt borde tas in i akten.
101

Slutligen kan inte de argument godtas som rör bestämmelserna i bilagan till förordning nr 448/2004 om avskrivningar, in natura-bidrag och indirekta kostnader. Även om dessa utgifters stödberättigande inte skulle villkoras av att handlingar som visar hur de har använts kan uppvisas är detta inte relevant för bedömningen av förskottens stödberättigande. Det framgår under alla omständigheter av regel 1 punkten 2.1 och 2.3 i bilagan till förordning nr 448/2004 att avskrivningar, in natura-bidrag och indirekta kostnader skall styrkas med bokföringsunderlag som har motsvarande bevisvärde.
3

Dessutom vidtogs enligt artikel 3.69 och 3.70 i legge no 549 (su) misure di razionalizzazione della finanza pubblica (lag nr 549 om åtgärder för att rationalisera de offentliga finanserna av den 28 december 1995, ordinarie tillägget till GURI nr 302, av den , nedan kallad lag nr 549/95), jämförd med decreto-legge no 331 (su) armonizzazione delle disposizioni in materia di imposte sugli oli minerali, sull’alcole, sulle bevande alcoliche, sui tabacchi lavorati e in materia di IVA con quelle recate da direttive CEE e modificazioni conseguenti a detta armonizzazione, nonché disposizioni concernenti la disciplina dei centri autorizzati di assistenza fiscale, le procedure dei rimborsi di imposta, l’esclusione dall’ILOR dei redditi di impresa fino all’ammontare corrispondente al contributo diretto lavorativo, l’istituzione per il 1993 di un’imposta erariale straordinaria su taluni beni ed altre disposizioni tributarie (lagdekret nr 331 om harmonisering av skattebestämmelser på olika områden, av den , GURI nr 203 av den , nedan kallat lagdekret nr 331/93), följande åtgärder till förmån för bolag enligt lag nr 142/90: — Befrielse från alla avgifter på överföringar av tillgångar som görs i samband med omvandlingen av specialföretag och kommunala företag till bolag enligt lag nr 142/90 (nedan kallad befrielse från avgift på överföringar). — Fullständig befrielse från bolagsskatt, det vill säga beskattningen av juridiska personers vinstmedel och lokal inkomstskatt, under tre år, till och med beskattningsåret 1999 (nedan kallad treårig befrielse från bolagsskatt).