ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

I artikel 9 i lag nr 119/2003, avseende återbetalning av överskjutande tilläggsavgift, föreskrivs följande: ”1. Vid utgången av varje period ska AGEA: a) upprätta en rapport om de levererade mjölkkvantiteterna och den sammanlagda avgift som uppköparna betalat för att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 5, b) beräkna den sammanlagda nationella avgift som ska betalas till Europeiska unionen till följd av överskottsproduktion som levererats, c) beräkna den överskjutande tilläggsavgiftens belopp. … 3. Det belopp som avses i punkt 1 c, med avdrag för den provision som avses i punkt 2, ska fördelas mellan de producenter som har tilldelats en kvot och som har betalat avgiften på grundval av följande kriterier och i denna ordning: a) producenter för vilka hela eller en del av den avgift som dessa ska betala har uppburits utan grund eller inte längre ska betalas, b) producenter som äger anläggningar i bergsområden …, c) producenter som äger anläggningar i mindre gynnade områden …, c bis) producenter som på grund av ett beslut från den behöriga hälsovårdsmyndigheten har förbjudits att förflytta djur i områden som drabbats av infektionssjukdomar under minst 90 dagar under en handelsperiod, och som av denna anledning har tvingats att producera en högre kvantitet än, men inte mer än 20 % av, den tilldelade referenskvantiteten. … 4. När summan av dessa återbetalningar är lägre än det belopp som stadgas i punkt 3, ska återstoden fördelas mellan de producenter som har tilldelats en kvot och som har betalat avgiften, med undantag för dem som har överskridit sin individuella referenskvantitet med mer än 100 procent, på grundval av följande kriterier och i denna ordning …”
12

Det framgår av de handlingar som domstolen förfogar över att Tibor-Trans är ett bolag som är verksamt med nationella och internationella godstransporter och som under perioden 2000– 2008 successivt köpte in nya lastbilar. Eftersom Tibor-Trans som slutkonsument inte kunde köpa in direkt från tillverkarna måste bolaget använda sig av ungerska återförsäljare. Tibor-Trans finansierade köpen via finansieringsbolag, även dessa etablerade i Ungern, genom leasingavtal med köpplikt och finansieringsbolaget lade leasingkostnaderna och sin egen vinstmarginal på det pris som Tibor-Trans hade ingått avtal om. Äganderätten till lastbilarna övergick till Tibor-Trans när leasingavtalet hade fullgjorts och upphört att gälla.
33

Under dessa omständigheter beslutade Višje sodišče v Mariboru (Appellationsdomstolen i Maribor) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen: ”Ska rådets direktiv [93/13] mot bakgrund av unionsrättens effektivitetsprincip tolkas så, att en domstol som mottagit en begäran om verkställighet är skyldig att i verkställighetsförfarandet ex officio neka verkställighet på grund av ett oskäligt avtalsvillkor i en direkt verkställbar notariehandling (exekutionstitel) i ett fall som det förevarande, där den domstolen enligt medlemsstatens processrätt inte har någon reell möjlighet att avbryta eller skjuta upp verkställigheten (på begäran av gäldenären eller ex officio) tills ett slutgiltigt beslut i sak angående avtalsvillkorets oskälighet meddelas i det fastställelseförfarande som gäldenären har inlett i sin egenskap av konsument?”
2

Det framgår av beskrivningen i punkterna 1–21 i den överklagade domen av bakgrunden till tvisten att Icap plc (vars rättigheter och skyldigheter övertagits av NEX International Limited), Icap Management Services Ltd och Icap New Zealand Ltd (nedan gemensamt kallade Icap) ingår i ett tjänsteföretag som driver mäkleriverksamhet genom förmedling av muntliga och elektroniska nätverk och som även tillhandahåller efterhandelstjänster.
11

Artikel L. 1233–72 i code du travail (lagen om arbete) föreskriver följande: ”Ledigheten för omplaceringsåtgärder ska infalla under uppsägningsperioden. Under denna period är den anställde undantagen från arbetsplikt. När ledigheten för omplaceringsåtgärder överskrider uppsägningsperioden, ska sistnämnda period förlängas till dess att ledigheten för omplaceringsåtgärder löper ut. Lönen under den period som överstiger uppsägningsperioden ska vara densamma som den som avses i punkt 3 i artikel L. 5123–2. Bestämmelserna i artiklarna L. 5123–4 och L. 5123–5 är tillämpliga på nämnda lön.”
43

Det är mot denna bakgrund som Supreme Court of the United Kingdom (Förenade kungarikets högsta domstol) har beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Ska ett barn där den rättsliga vårdnaden har överförts till en eller flera unionsmedborgare enligt institutet kafala eller liknande institut enligt lagstiftningen i barnets ursprungsland, anses vara en ’släkting i rakt nedstigande led’ i den mening som avses i artikel 2.2 c i direktiv 2004/38? 2) Kan andra bestämmelser i det direktivet, särskilt artiklarna 27 och 35, tolkas på så sätt att de innebär att sådana barn kan nekas inresa om de är utsatta för, eller riskerar att utsättas för, utnyttjande, övergrepp eller handel med barn? 3) Har en medlemsstat rätt att, innan den erkänner ett barn som inte är släkt i rätt nedstigande led genom blodsband med en [unionsmedborgare] som släkting i rakt nedstigande led i den mening som avses i artikel 2.2 c i direktivet, undersöka huruvida det vid förfarande som tillämpades när barnet ställdes under nämnda [unionsmedborgares] förmynderskap och/eller vårdnadshavarskap i tillräcklig utsträckning togs hänsyn till barnets bästa?”
58

Det är mot just denna bakgrund som EU-domstolen, därefter, ska besvara frågan huruvida artikel 9.7 i direktiv 2004/48, och särskilt begreppet ”lämplig ersättning” i denna bestämmelse, under sådana omständigheter, utgör hinder för tillämpningen av en nationell lagstiftning som i princip gör att det blir omöjligt för svaranden att erhålla ersättning för skada som denne har lidit om svaranden inte har agerat såsom generellt kan förväntas att var och en som befinner sig i den berörda situationen ska agera för att undvika eller minska skadan, under förutsättning att sökanden, vid framställandet av yrkandet om interimistiska åtgärder, själv har agerat såsom generellt kan förväntas av var och en i den berörda situationen.
22

Den hänskjutande domstolen har betonat att vargen är en art som är allvarligt hotad i Finland. Antalet vargar har varierat kraftigt under de senaste åren, troligtvis på grund av tjuvjakt. Den hänskjutande domstolen vill bland annat få utrett – i den mån som dispenserna, vilka gör det möjligt att döda vargar i ”stamvårdande syfte”, beviljas för ett bestämt område – huruvida en arts bevarandestatus, när det är fråga om att bevilja en sådan dispens med stöd av artikel 16.1 e i livsmiljödirektivet, ska bedömas med hänsyn till detta område eller hela medlemsstatens territorium. Den hänskjutande domstolen vill även få klarhet i under vilka omständigheter sådana dispenser kan motiveras med syftet att minska tjuvjakten och vilken betydelse det har i detta avseende att dispenserna har beviljats inom ramen för en nationell förvaltningsplan och en nationell lagstiftning som fastställer den största tillåtna bytesmängden per år inom landet. Nämnda domstol vill även få klarhet i hur de svårigheter som rör kontrollen av tjuvjakt påverkar analysen av huruvida det finns en annan lämplig lösning i stället för att döda varg. Den hänskjutande domstolen vill slutligen få klarhet i huruvida syftet att förhindra hundskador och att öka den allmänna trygghetskänslan bland de människor som bor i det aktuella området utgör skäl som kan motivera att en sådan dispens beviljas.
20

Mot denna bakgrund beslutade Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen: ”Ska artikel 28.2 första meningen i direktiv 2014/24/EU tolkas så, att det föreskrivs att de ekonomiska aktörer som har valts ut att lämna anbud inom ramen för ett selektivt förfarande ska vara fullständigt identiska i rättsligt och ekonomiskt hänseende med dem som lämnar anbud, och ska nämnda bestämmelse i synnerhet tolkas så, att den utgör hinder för att de holdingbolag som är moderbolag till två utvalda aktörer ingår ett avtal under tiden mellan det första urvalet och anbudsgivningen varvid: a) nämnda avtal avser och resulterar (bland annat) i genomförande av en fusion varigenom ett av de utvalda företagen absorberas av ett av de övriga (en sammanslagning som för övrigt har godkänts av Europeiska kommissionen); b) fusionens verkningar visar sig efter det att det övertagande bolaget har lämnat in sitt anbud (vilket innebär att det övertagande bolagets sammansättning vid tidpunkten för anbudsgivningen inte var förändrad jämfört med den som gällde vid tidpunkten för det första urvalet); c) det företag som senare överlåts (vars sammansättning inte var förändrad vid tidsfristen för anbudsgivningen) under alla omständigheter har funnit det lämpligt att inte delta i det selektiva förfarandet, troligen som ett led i genomförandet av den plan som holdingbolagen upprättade när de ingick avtalet?”
8)

Ska kravet på ett tillräckligt klart åsidosättande som slogs fast i [dom av den 30 september 2003, Köbler (C 224/01, EU:C:2003:513) och dom av den 13 juni 2006, Traghetti del Mediterraneo (C 173/03, EU:C:2006:391)] tolkas så, att något sådant åsidosättande inte föreligger när den domstol som prövar talan i sista instans, i direkt strid med fast praxis vid Europeiska unionens domstol som det noga hänvisats till – vilken dessutom bygger på olika rättsutlåtanden – avslår ett yrkande om att ett förhandsavgörande ska begäras rörande behovet av att godta en begäran om ändring, på den orimliga grunden att unionsrätten – i det här fallet särskilt direktiven [89/665] och [92/13] – inte innehåller några bestämmelser som reglerar ändring, trots att det noga hänvisats till relevant praxis vid Europeiska unionens domstol, däribland [domen av den 10 juli 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)], i vilken domstolen just slog fast behovet av ändring i samband med offentliga upphandlingsförfaranden? Mot bakgrund av EU-domstolens [dom av den 6 oktober 1982, Cilfit m.fl. (283/81, EU:C:1982:335)], hur noga måste den nationella domstolen motivera att den inte godtar en begäran om ändring och därmed gör avsteg från domstolens etablerade bindande tolkning?
7

I artikel 15 i förordningen, med rubriken ”Samråd”, föreskrevs följande: ”1. De samråd som föreskrivs i denna förordning ska äga rum i en rådgivande kommitté, som ska bestå av företrädare för varje medlemsstat och ha en företrädare för kommissionen som ordförande. Samråd ska hållas omedelbart på begäran av en medlemsstat eller på initiativ av kommissionen, och under alla omständigheter inom en tidsram som gör det möjligt att respektera de tidsfrister som fastställs i denna förordning. 2. Kommittén ska sammanträda på kallelse av ordföranden. Denne ska snarast möjligt, dock senast tio arbetsdagar före sammanträdet, förse medlemsstaterna med all relevant information. 3. När så krävs kan samråd ske enbart i skriftlig form; i sådana fall ska kommissionen underrätta medlemsstaterna och ange en tidsfrist inom vilken de ska ha rätt att lämna synpunkter eller begära ett muntligt samråd, som ordföranden ska ordna, under förutsättning att ett sådant muntligt samråd kan äga rum inom en tidsram som gör det möjligt att respektera de tidsfrister som fastställs i denna förordning. 4. Samråd ska särskilt avse a) förekomsten av dumpning och metoderna för att fastställa dumpningsmarginaler, b) förekomsten och omfattningen av skada, c) orsakssambandet mellan den dumpade importen och skadan, d) de åtgärder som under föreliggande förhållanden är lämpliga för att förhindra eller avhjälpa den genom dumpning vållade skadan samt hur dessa åtgärder ska genomföras.”
11

Enligt artikel 24 i Lei no 23/2018 – Direito a indemnização por infração ao direito da concorrência, transpõe a Diretiva 2014/104/UE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 26 de novembro de 2014, relativa a certas regras que regem as ações de indemnização no âmbito do direito nacional por infração às disposições do direito da concorrência dos Estados-Membros e da União Europeia, e procede à primeira alteração à Lei no 19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência, e à quarta alteração à Lei no 62/2013, de 26 de agosto, Lei de Organização do Sistema Judiciário (Lag nr 23/2018 – Rätt till skadestånd till följd av överträdelse av konkurrensrätten, som införlivar Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/104/EU av den 26 november 2014 om vissa regler som styr skadeståndstalan enligt nationell lagstiftning för överträdelser av konkurrensrättsliga bestämmelser i medlemsstaterna och i Europeiska unionen, med en första ändring av lag nr 19/2012 av den 8 maj om inrättande av en ny rättslig ram, och en fjärde ändring av lag nr 62/2013 av den 26 augusti (lagen om organisation av domstolssystemet), av den 5 juni 2018 (Diário da República, serie 1, nr 107, av den 5 juni 2018), genom vilken direktiv 2014/104 införlivades med portugisisk rätt, gäller de materiella bestämmelserna i nämnda lag, inbegripet de som rör bevisbördan, inte retroaktivt och dess processuella bestämmelser ska inte tillämpas på förfaranden som inletts innan den trädde i kraft.
8

Företaget Manuport Services, som tillsammans med Belgian Bunkering and Stevedoring anlitats av Saint-Louis Sucre för att ta emot och lasta sockret på fartyg, samt för att tillhandahålla där tillhörande handlingar, upprättade på Saint-Louis Sucres vägnar dessa handlingar och lämnade in exportdeklarationerna till den behöriga utbetalande myndigheten, det vill säga Bureau d’intervention et de restitution belge (den belgiska myndigheten för stödåtgärder och bidrag) (nedan kallad BIRB) och sedermera kallad Office central des contingents et licences (centralkontoret för kvoter och licenser) (Belgien). På grundval av nämnda deklarationer erhöll Saint-Louis Sucre en förskottsutbetalning från BIRB avseende det exportbidrag som tillkom nämnda företag. Förskottsbeloppen avseende exportbidragen erhölls slutgiltigt av Saint-Louis Sucre efter det att företaget hade styrkt att sockret faktiskt hade lämnat unionens tullområde.
64

Klaganden har hävdat att den aktuella identifieringen av DEHP i bilaga XIV till Reach-förordningen i enlighet med artikel 57 c i denna förordning, vilken kompletterats med en ny identifiering i enlighet med artikel 57 f i samma förordning, vållar problem. Klaganden undrar härvid om nya tidsfrister kommer att fastställas för ingivande av ansökan om tillstånd för DEHP i den utsträckning som det identifierats i enlighet med artikel 57 f i Reach-förordningen, då tidsfristen för en sådan ansökan enligt gällande lagstiftning löpte ut den 21 augusti 2013. Klaganden undrar vidare vad som ”kommer att hända” med den nuvarande ansökan om tillstånd för DEHP som klaganden gett in i enlighet med artikel 57 c i Reach-förordningen och vilka följderna blir för användningen av DEHP i medicinsk utrustning, som generellt inte omfattas av denna förordning, med hänsyn till att en sådan användning inte kräver något tillstånd, enligt nu gällande lagstiftning, i den mening som avses i avdelning VII i förordningen.
–

det organ som är känt under benämningen Crown Agents for Overseas Governments and Administrations och som bildades i Storbritannien i enlighet med 1979 års lag om crown agents eller dess dotterbolag.
15

Genom beslut 2012/35 och genomförandeförordning (EU) nr 54/2012 av den 23 januari 2012 om genomförande av förordning nr 961/2010 (EUT L 19, 2012, s. 1) tog rådet, den 23 januari 2012, upp klaganden i förteckningar över personer och enheter vars tillgångar är frysta i bilaga II till beslut 2010/413 och i bilaga VIII till förordning nr 961/2010. Skälen för upptagande i dessa förteckningar var identiska och hade följande lydelse: ”Bank Tejarat är en statsägd bank. Den har direkt främjat Irans kärntekniska ambitioner. Exempelvis underlättade Bank Tejarat under 2011 överföring av tiotals miljoner dollar i syfte att hjälpa den på FN-förteckningen uppförda enheten Atomic Energy Organisation of Iran (AEOI) i dess strävan att få tillgång till urandioxid. AEOI är Irans största organisation för forskning om och utveckling av kärnteknik och förvaltar program för tillverkning av klyvbart material. Bank Tejarat har tidigare även hjälpt på förteckningen uppförda iranska banker med att kringgå internationella sanktioner, till exempel genom att göra affärer i vilka de på FN-förteckningen uppförda bulvanföretagen inom Shahid Hemmat Industrial Group är inblandade. Genom dess finansiella tjänster till på den EU-förteckningen uppförda Bank Mellat och Export Development Bank of Iran (EDBI) under de senaste åren har Bank Tejarat även gett stöd till dotterbolag and underställda till Irans revolutionsgarde, den på FN-förteckningen upptagna Defense Industries Organisation och det likaså på FN-förteckningen upptagna ministeriet för försvarsfrågor och logistiskt stöd till de väpnade styrkorna.”
9

Artiklarna 1 och 4 i direktiv 2001/29 innehåller följande bestämmelser: ”Artikel 1 Tillämpningsområde 1. Detta direktiv avser det rättsliga skyddet för upphovsrätt och närstående rättigheter inom den inre marknaden, med särskild tonvikt på informationssamhället. 2. Med undantag av de fall som anges i artikel 11 skall detta direktiv inte på något sätt påverka befintliga [unions]bestämmelser om a) det rättsliga skyddet för datorprogram, b) uthyrnings- och utlåningsrättigheter samt vissa [upphovsrätten] närstående rättigheter på immaterialrättens område, c) upphovsrätt och närstående rättigheter beträffande satellitsändningar och vidaresändningar via kabel av program, d) skyddstiden för upphovsrätt och vissa närstående rättigheter, e) det rättsliga skyddet för databaser. Artikel 2 Rätten till mångfaldigande Medlemsstaterna skall föreskriva en ensamrätt att tillåta eller förbjuda direkt eller indirekt, tillfälligt eller permanent, mångfaldigande, oavsett metod och form, helt eller delvis a) för upphovsmän: av deras verk, … Artikel 3 Rätten till överföring av verk till allmänheten och rätten att göra andra alster tillgängliga för allmänheten 1. Medlemsstaterna skall ge upphovsmän en ensamrätt att tillåta eller förbjuda varje överföring till allmänheten av deras verk, på trådbunden eller trådlös väg, inbegripet att verken görs tillgängliga för allmänheten på ett sådant sätt att enskilda kan få tillgång till dessa verk från en plats och vid en tidpunkt som de själva väljer. … Artikel 4 Spridningsrätt 1. Medlemsstaterna skall ge upphovsmän en ensamrätt att tillåta eller förbjuda all slags spridning till allmänheten, genom försäljning eller på annat sätt, av originalet av deras verk eller av kopior av detta. …”
4

I artikel 54 i tillämpningskonventionen, som omfattas av kapitel 3, med rubriken ”Principen ’non bis in idem’ (icke två gånger för samma sak)”, i avdelning III i denna konvention, föreskrivs följande: ”En person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom hos en avtalsslutande part, får inte åtalas för samma gärning av en annan part, under förutsättning att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna hos den part hos vilken avkunnandet ägt rum.”
15

Efter att C ingett en begäran om omprövning beviljade Staatssecretaris henne, genom beslut av den 24 juli 2015, ett eget uppehållstillstånd med verkan från och med den 16 februari 2015. Skälet för detta beslut var att C till Staatssecretaris ingett ett utlåtande daterat den 15 februari 2015 från Dienst Uitvoering Onderwijs (Tjänsten för organisation av undervisningsväsendet, Nederländerna), av vilket det framgick att C hade befriats från medborgarintegrationsskyldigheten. Staatssecretaris fastställde emellertid upphävandet av C:s uppehållstillstånd för vistelse med sin make med retroaktiv verkan från och med den 10 februari 2014.
3

Under rubriken ”Definitioner” föreskrivs i artikel 1.2 a och 9 i direktiv 2004/18 följande: a) offentliga kontrakt: skriftliga kontrakt med ekonomiska villkor som slutits mellan en eller flera ekonomiska aktörer och en eller flera upphandlande myndigheter och som avser utförande av byggentreprenad, leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster i den mening som avses i detta direktiv. … 9. upphandlande myndigheter: statliga, regionala eller lokala myndigheter och offentligrättsliga organ samt sammanslutningar av en eller flera sådana myndigheter eller ett eller flera sådana organ. Med offentligrättsliga organ avses alla organ a) som särskilt har inrättats för att tillgodose behov i det allmännas intresse, förutsatt att behovet inte har industriell eller kommersiell karaktär, b) som är juridiska personer, och c) vars verksamhet till största delen finansieras av statliga, regionala eller lokala myndigheter, eller av andra offentligrättsliga organ, eller vars verksamhet står under kontroll av sådana organ, eller i vars förvaltningsorgan, styrelseorgan eller kontrollorgan mer än hälften av ledamöterna utses av statliga, regionala eller lokala myndigheter, eller av andra offentligrättsliga organ. …”
7

I bilaga 1 till direktivet, med rubriken ”Väsentliga krav”, anges i del 1, under rubriken ”Allmänna krav”, följande: ”1. Produkterna skall konstrueras och tillverkas på ett sådant sätt att de när de används under avsedda förhållanden och för sitt avsedda ändamål inte äventyrar patienternas, användarnas eller i förekommande fall andra personers kliniska tillstånd eller säkerhet, och under förutsättning att riskerna med att använda produkterna är godtagbara med tanke på fördelarna för patienten och är förenliga med en hög hälso- och säkerhetsnivå. … 3. Produkterna skall uppnå de prestanda som tillverkaren angivit och vara konstruerade, tillverkade och förpackade på ett sådant sätt att de är lämpliga för en eller flera av de funktioner som avses i artikel 1.2 a i enlighet med tillverkarens specifikation. …”
35

Det bör i detta avseende, som generaladvokaten har angett i punkt 40 i sitt förslag till avgörande, särskilt påpekas att om de engelska och franska versionerna av skäl 20 i direktiv 2011/7 förefaller förbehålla rätten till ett schablonbelopp till att endast avse interna indrivningskostnader (fixed sum to cover internal recovery costs) i motsats till ”andra” indrivningskostnader (other recovery costs they incur), så framgår en sådan formell åtskillnad mellan interna kostnader och ”andra” indrivningskostnader inte av andra språkversioner av samma skäl, såsom den italienska (diritto al pagamento di un importo forfettario per coprire i costi interni … esigere anche il risarcimento delle restanti spese di recupero sostenute) eller den nederländska (het recht op betaling van een vast bedrag ter dekking van interne invorderingskosten … recht hebben op terugbetaling van de overige invorderingskosten die ontstaan).
15

I artikel 2 led 16 i SSM-ramförordningen definieras en betydande enhet som står under tillsyn såsom såväl ”a) en betydande enhet som står under tillsyn i en medlemsstat i euroområdet, som b) en betydande enhet som står under tillsyn i en deltagande medlemsstat utanför euroområdet”.