FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

D. DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

föredraget den 6 juni 20061( )

Mål C-339/05

Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols

mot

Land Tirol

(begäran om förhandsavgörande från Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht (Österrike))

”Avtal med Schweiz om fri rörlighet för personer – Domstolens behörighet – Direkt effekt av icke-diskrimineringsprincipen i anställningsförhållanden – Tillgodoräknande i Österrike av tjänstgöringstid i Schweiz som är hänförlig till tiden innan avtalet trädde i kraft”

I – Inledning

1. Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht (regional österrikisk domstol i arbets- och socialrättsliga mål) har, med stöd av artikel 234 EG, ställt en tolkningsfråga till domstolen om tolkningen av artikel 9.1 i bilaga I till Avtal mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Schweiziska edsförbundet, å andra sidan om fri rörlighet för personer, som undertecknades i Luxemburg den 21 juni 1999.( )

2. Den hänskjutande domstolen söker genom denna begäran om förhandsavgörande få klarhet i huruvida tjänstgöringstid i Schweiz som hänför sig till tiden innan avtalet trädde i kraft skall beaktas för att fastställa anställningstiden med avseende på den anställning som för närvarande innehas i Österrike.

3. Frågan föranleder överväganden rörande domstolens behörighet avseende detta avtal, en analys av den direkta effekten av vissa bestämmelser i avtalet och en avgränsning av avtalets giltighet i tiden.

II – Tillämpliga bestämmelser

A – Avtalen mellan gemenskapen och Schweiz

4. Trots de nära historiska, kulturella och ekonomiska banden mellan Europeiska gemenskapen och Schweiz inleddes en blygsam allians först i och med 1972 års avtal om fri handel,( ) vilken förstärktes något genom avtalen om vetenskapligt samarbete( ) respektive om alpgenomfart.( )

5. Till följd av politiska, ekonomiska och sociala krav ingicks den 21 juni 1999 avtal inom följande sex områden:( ) vetenskapligt och tekniskt samarbete, luftfart, gods- och persontransporter på väg och järnväg, handel med jordbruksprodukter, ömsesidigt erkännande beträffande bedömning av överensstämmelse, offentlig upphandling och fri rörlighet för personer.

6. Avtalen är av tre slag, nämligen rörande integration (luftfart), samarbete (vetenskapligt och tekniskt samarbete) och avreglering (övriga avtal). Avtalen om avreglering baseras på likvärdigheten mellan de undertecknande parternas lagstiftningar.( )

7. Avtalen trädde i kraft den 1 juni 2002.( )

B – Avtalet om fri rörlighet för personer

8. Till skillnad från de övriga avtalen kännetecknas avtalet om fri rörlighet för personer av att det, på grund av gemenskapens begränsade behörighet inom detta område, var nödvändigt att medlemsstaterna undertecknade det.( ) Det bör därför betecknas som ett ”blandat avtal”.( )

9. Enligt artikel 1 d är avtalets syfte att ”ge samma levnads-, anställnings- och arbetsvillkor” till gemenskapsmedborgare och schweiziska medborgare.

10. Likhetsprincipen ges genom artikel 2 en särställning. I denna föreskrivs att ”[m]edborgare i en avtalsslutande part vilka lagligen vistas på en annan avtalsslutande parts territorium får, vid tillämpningen av och i enlighet med bestämmelserna i bilagorna I, II och III till detta avtal, inte diskrimineras på grundval av nationalitet”.( )

11. I det syftet föreskrivs i artikel 7 följande: ”[D]e avtalsslutande parterna skall i enlighet med bilaga I fastställa särskilt följande rättigheter som har anknytning till den fria rörligheten för personer:

a) Rätt till likabehandling i förhållande till de avtalsslutande parternas egna medborgare vad beträffar upptagande och utövande av ekonomisk förvärvsverksamhet samt i fråga om levnads-, anställnings- och arbetsvillkor.

…”

12. I artikel 16 hänvisas genom följande formulering uttryckligen till gemenskapsrätten:

”1. De avtalsslutande parterna skall för att uppnå målen för detta avtal vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att rättigheter och förpliktelser motsvarande de som föreskrivs i de av Europeiska gemenskapens rättsakter som det hänvisas till tillämpas i förbindelserna dem emellan.

2. I den mån tillämpningen av detta avtal inbegriper gemenskapsrättsliga begrepp skall hänsyn tas till relevant rättspraxis från Europeiska gemenskapernas domstol från tiden före avtalets undertecknande. Schweiz skall underrättas om praxis som uppstått efter denna tidpunkt. Den gemensamma kommittén( ) kan, i syfte att underlätta avtalets tillämpning, på en avtalsslutande parts begäran fastställa konsekvenserna av denna praxis.”

13. Bestämmelsen kompletteras med den ”[g]emensam[ma] förklaring[en] om avtalets tillämpning” som återfinns i slutakten, enligt vilken de avtalsslutande parterna skall sörja för att de schweiziska medborgarna skall kunna åberopa gemenskapens regelverk enligt avtalet.

14. Vidare finns tre bilagor( ) om fri rörlighet för personer (bilaga I), samordningen av socialförsäkringssystemen (bilaga II) och ömsesidigt erkännande av yrkesbehörighet (bilaga III).

15. Bilaga I innehåller närmare bestämt allmänna bestämmelser (artiklarna 1–5) och särskilda bestämmelser om arbetstagare (artiklarna 6–11), egenföretagare (artiklarna 12–17), tillhandahållande av tjänster (artiklarna 17–23), personer som inte utövar ekonomisk förvärvsverksamhet (artikel 24) och förvärv av fast egendom (artikel 25) samt övergångsbestämmelser och bestämmelser om avtalets framtida utveckling (artiklarna 26–34).

16. Artikel 9 i bilaga I innehåller föreskrifter om likabehandling av arbetstagare:

”1. En arbetstagare som är medborgare i en avtalsslutande part får inte på den andra avtalsslutande partens territorium på grund av sin nationalitet behandlas annorlunda än inhemska arbetstagare i fråga om anställnings- och arbetsvillkor, särskilt vad avser lön, uppsägning och, om han skulle bli arbetslös, återinsättande i arbete eller återanställning.

…

4. En klausul i ett kollektivt eller individuellt avtal eller någon annan kollektiv bestämmelse rörande rätt att söka anställning, anställning, lön och andra villkor för arbete eller avskedande skall vara ogiltig i den omfattning som det i denna föreskrivs eller medges diskriminerande villkor för utländska arbetstagare som är medborgare i de avtalsslutande parterna.

…”

C – Den österrikiska lagstiftningen

17. Republiken Österrike och Land Tirol införlivade, inom ramen för sina behörigheter, avtalet med Schweiz genom Vertragsbedienstetengesetz (lagen om kontraktsanställda tjänstemän, nedan kallad VBG),( ) Gehaltsgesetz (lagen om lön, nedan kallad GHG)( ) och Tiroler Landes- Vertragsbedienstetengesetz (den tyrolska lagen om kontraktsanställda tjänstemän, nedan kallad L–VBG).( )

18. För att fastställa datum för yrkesmässig befordran skall, enligt 26 § andra stycket, punkt f 3 VBG de anställnings- eller undervisningsperioder som har fullgjorts ”efter den 1 juni 2002 … vid en institution i Schweiz … som är jämförbar” med en österrikisk institution, beaktas i sin helhet.

19. Samma föreskrift återfinns i 12 § andra stycket punkt f 3 GHG och i 41 § åttonde stycket punkt 3 L-VGB.

III – Bakgrund, målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan

20. Ett antal anställda hos Land Tirol arbetade tidigare inom den schweiziska sjukvården. Perioder före den 1 juni 2002 beaktades emellertid inte för att fastställa datum för befordran till den aktuella befattningen, vilket återspeglades i lönesättningen. Waltraud Kostner var under mer än tjugotvå år anställd som kirurgsjuksköterska vid kantonalsjukhuset i St. Gallen, Christine Bieri–Spori var under nio och ett halvt år anställd som sjuksköterska vid olika offentliga sjukhus i Schweiz och Andrea Lawatsch var under nästan två år anställd som sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård vid sjukhuset Oberengadin i Samedan.

21. Den 28 februari 2005 väckte Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (företagsråd på central nivå för sjukhusen i Land Tirol) talan vid Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht om fastställelse av rätten att tillgodoräkna sig tjänstgöringsperioder inom den offentliga sektorn i Schweiz, och hänvisade därvid till tre fall.

22. Nämnda domstol har vilandeförklarat målet och ställt följande tolkningsfråga till domstolen:

”Skall en medlemsstat eller ett offentligrättsligt rättssubjekt i en medlemsstat vid beräkningen av lön för kontraktsanställda utan begränsning i tid beakta de anställningsperioder som hänför sig till särskilda institutioner i Schweiz, vilka är jämförbara med de institutioner som avses i 41 § andra stycket i Tiroler Landesvertragsbedienstetengesetz (eller i 26 § andra stycket i Vertragsbedienstetengesetz 1948), eller skall avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Schweiziska edsförbundet, å andra sidan om fri rörlighet för personer, och särskilt artikel 9.1 i bilaga I till avtalet, tolkas så, att det endast är anställningsperioder som fullgjorts i Schweiz och som hänför sig till tiden efter avtalets ikraftträdande, det vill säga efter den 1 juni 2002, som kan tillgodoräknas?”

IV – Förfarandet vid domstolen

23. Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, den italienska regeringen och kommissionen har inkommit med synpunkter inom den frist som föreskrivs i artikel 23 i domstolens stadga.

24. Efter det att det skriftliga förfarandet hade avslutats framställdes inte någon begäran om muntlig förhandling, varför målet efter det allmänna sammanträdet den 25 april 2006 var färdigt för förslag till avgörande.

V – Bedömning av tolkningsfrågan

25. Det är i förevarande mål ostridigt att tjänstgöringstid som en gemenskapsmedborgare fullgjort i Schweiz efter det att avtalet med Schweiz trätt i kraft utgör giltig anställningstid med avseende på en senare anställning i en medlemsstat i unionen.

26. Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht frågar om detsamma, enligt artikel 9 i bilaga I till avtalet, även gäller för tidigare perioder.

27. Även om begäran om förhandsavgörande endast avser bestämmelsens giltighet i tiden innan avtalet trädde i kraft är det under dessa omständigheter först nödvändigt att utreda om domstolen är behörig att tolka bestämmelsen och, om så är fallet, att avgöra om den har direkt effekt.

A – Domstolens behörighet att besvara tolkningsfrågan

28. En inledande, men viktig, fråga aktualiseras som följd av att avtalet om fri rörlighet för personer, som jag redan har nämnt, har undertecknats med Schweiz av både gemenskapen( ) och medlemsstaterna, på grund av att det behandlar vissa områden som faller utanför gemenskapens behörigheter.

29. I domen av den 30 september 1987 i målet Demirel,( ) bekräftade domstolen sin behörighet att uttala sig om tolkningen av bestämmelser i blandade avtal inom de områden som omfattas av primärrätten, eftersom de utgör del av den europeiska rättsordningen.( ) I avsaknad av en uttrycklig anvisning har behörigheten sin grund i artikel 220 EG,( ) enligt vilken domstolen har till uppgift att säkerställa att unionens lag och rätt följs.

30. I artikel 9 i bilaga I till avtalet föreskrivs att arbetstagare skall behandlas lika, vilket är ett uttryck för ett åtagande inom ett gemenskapsrättsligt område, som innebär att domstolen har behörighet att tolka denna bestämmelse, vad beträffar den fria rörligheten för arbetstagare.( )

31. Inte heller det faktum att en särskild institutionell ram inrättats – den gemensamma kommittén – hindrar domstolen från att ingripa, eftersom kommitténs uppgifter, i linje med vad som framgår av domen av den 26 oktober 1982 i målet Kupferberg,( ) – nämligen att ansvara för ”avtalets förvaltning och korrekta tillämpning”( ) samt avgöra tvister med anledning av avtalet – ( ) förblir intakta när en domstol i en av de avtalsslutande parterna tillämpar en precis och ovillkorlig bestämmelse i en tvist eller ställer en tolkningsfråga.( )

B – Den direkta effekten av artikel 9 i bilaga I till avtalet

32. Sedan det konstaterats att domstolen skall svara på den österrikiska domstolens fråga, skall det klargöras om det är möjligt att åberopa icke‑diskrimineringsprincipen, såsom den formulerats i artikel 9 i bilaga I till avtalet, vid medlemsstaternas domstolar.( )

33. I domen i det ovannämnda målet Demirel, som återger fast rättspraxis, fastställdes att ”[e]n bestämmelse i ett avtal som gemenskapen har ingått med tredjeland skall anses vara direkt tillämplig om den, med hänsyn till sin ordalydelse samt till avtalets syfte och art, innebär en klar och precis skyldighet, vars fullgörande eller verkningar inte är beroende av utfärdandet av ytterligare rättsakter”.( )

34. Genom denna bestämmelse återges de kriterier som styr gemenskapens interna rättsakter i de internationella avtalen,( ) men med tillägg av en kompletterande faktor. I linje med artikel 31 i Wienkonventionen om traktaträtten av den 23 maj 1969( ) skall nämligen traktatens ”ordalydelse”, ”syfte” och ”art” beaktas, vilket innebär ett beaktande av dessa avtals egenart.( )

35. Ordalydelsen i avtalet med Schweiz understryker dess syfte att förbjuda särbehandling på grund av nationalitet mellan gemenskapsmedborgare och schweiziska medborgare, särskilt i fråga om levnads-, anställnings- och arbetsförhållanden (artiklarna 1 d och 2) varvid det ankommer på de avtalsslutande parterna att inom dessa områden reglera den rätt till likabehandling som hänger samman med den fria rörligheten för personer (artikel 7 a).

36. I artikel 9 i bilaga I stadgas denna princip med avseende på arbetstagare genom ett förbud mot olika behandling på grund av nationalitet i fråga om ”anställnings- och arbetsvillkor, särskilt vad avser lön, uppsägning och, om han skulle bli arbetslös, återinsättande i arbete eller återanställning” (artikel 9.1), och lagstiftning som föreskriver eller tillåter bestämmelser som strider mot denna föreskrift skall vara ogiltig (artikel 9.2).

37. Således skapas en precis skyldighet som inte är beroende av att ytterligare rättsakter utfärdas, då parterna inte förfogar över något utrymme för skönsmässig bedömning vid tillämpningen inom de berörda områdena, eftersom diskriminering på grund av nationalitet alltid skall undvikas och förbudet inte kan villkoras eller begränsas.

38. Av det ovanstående följer att artikel 9 i bilaga I till avtalet innebär ett fullständigt förbud mot negativ särbehandling och att gemenskapsmedborgarna och de schweiziska medborgarna tillerkänns rättigheter som Europeiska unionens domstolar direkt skall skydda.

39. Man får inte heller glömma att domstolen vid en rad tillfällen har godkänt att bestämmelser i avtal med tredjeland, enligt vilka särbehandling på arbetsmarknaden förbjuds med liknande formuleringar som i avtalet med Schweiz, har direkt effekt. I fråga om blandade avtal( ) tillerkändes genom dom av den 29 januari 2002 i det ovannämnda målet Pokrzeptowicz-Meyer( ), artikel 37.1 första strecksatsen i associeringsavtalet mellan gemenskaperna och Polen( ) direkt effekt. I den artikeln föreskrivs att ”… arbetstagare av polsk nationalitet som är lagligen anställda inom en medlemsstats territorium [skall] behandlas på samma sätt som medlemsstatens egna medborgare, utan diskriminering på grund av nationalitet, beträffande arbetsförhållanden, avlöning eller avskedande” (punkterna 19–30). Genom dom av den 12 april 2005 i målet Simutenkov( ) tillerkändes artikel 23.1 i det blandade samarbetsavtalet med Ryssland,( ) som liknar den ovannämnda bestämmelsen i avtalet med Polen, direkt effekt (punkterna 20–29).

40. Dessutom sammanfaller syftet med avtalet med Schweiz och syftet med artikel 39 EG, varigenom fri rörlighet för arbetstagare inom gemenskapen införs och varigenom ”all diskriminering av arbetstagare från medlemsstaterna på grund av nationalitet … vad gäller anställning, lön och övriga arbets- och anställningsvillkor” avskaffas. Lydelsen i artikel 9.1 och 9.4 i bilaga I till avtalet överensstämmer också i huvudsak med lydelsen i artikel 7.1 och 7.4 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen.( )

41. Denna överensstämmelse motiveras dels i avtalets korta ingress, där parterna förklarar sig vara fast beslutna att sinsemellan förverkliga fri rörlighet för personer ”på grundval av de bestämmelser som är tillämpliga i Europeiska gemenskapen”, dels i artikel 16 i avtalet, som innehåller två ”hänvisning[ar] till gemenskapsrätten”, så att gemenskapens ”rättsakter” och ”rättspraxis” blir vägledande för att uppnå de eftersträvade syftena.

42. Det bör således klargöras om domstolens rättspraxis rörande den direkta effekten av artikel 39 EG och förordningarna( ) kan överföras på artikel 9.1 och 9.4 i bilaga I till avtalet.( )

43. I domen av den 1 juli 1993 i målet Metalsa,( ) angavs att det beror på varje bestämmelses syfte satt i sitt särskilda sammanhang huruvida tolkningen av en fördragsbestämmelse kan utvidgas till att omfatta en bestämmelse med liknande lydelse i ett avtal som gemenskapen ingått med ett tredjeland och att ”en jämförelse mellan å ena sidan avtalets och å andra sidan fördragets respektive målsättningar och det sammanhang de ingår i är av stor betydelse”.

44. Som jag nämnt har de återgivna bestämmelserna i avtalet med Schweiz och bestämmelserna i EG-fördraget samma syfte, nämligen att avskaffa särbehandling på grund av nationalitet på arbetsmarknaden för att förverkliga den fria rörligheten för arbetstagare inom de berörda territorierna.

45. Jag ser därför inget hinder mot att domstolens rättspraxis rörande den direkta effekten av bestämmelserna i artiklarna 39 EG, samt 7.1 och 7.4 i förordning nr 1612/68 tillämpas på artikel 9 i bilaga I till avtalet med Schweiz.( )

C – Likabehandlingsprincipens tidsmässiga tillämpningsområde

1. Redogörelse för frågeställningen

46. ”För övrigt är vi ju alla medvetna om att vi upptar en ständigt växande plats i Tiden, och denna allmänna insikt kunde inte annat än glädja mig, eftersom den var sanning, den sanning var och en anar och som jag tagit till min uppgift att belysa.”( )

47. Avtalet om fri rörlighet för personer och bilaga I innehåller övergångsbestämmelser, men ingen av dessa rör likhetsprincipen med avseende på arbetsvillkoren.

48. Således föreskrivs i artikel 10 i avtalet följande: a) Schweiz får under de första fem åren efter avtalets ikraftträdande vidmakthålla kvantitativa begränsningar avseende upptagande av ekonomisk förvärvsverksamhet vid vistelse i mer än fyra månader (punkt 1) och b) får under högst två år vidmakthålla kontrollen av företrädesrätten för de arbetare som är lagenligt integrerade i den ordinarie arbetsmarknaden (punkt 2) samt c) under de fem första åren inom sina allmänna kvoter förbehålla arbetstagare och egenföretagare från Europeiska gemenskapen ett minsta antal nya uppehållstillstånd (punkt 3), med vissa förbehåll (punkt 4) och d) dessa bestämmelser skall inte vara tillämpliga på arbetstagare eller egenföretagare som redan har tillstånd att utöva ekonomisk förvärvsverksamhet på de avtalsslutande parternas territorium, eftersom de redan har vissa rättigheter (punkt 5) samt e) ingen kvantitativ begränsning skall vara tillämplig på gränsarbetare (punkt 7).( )

49. Bestämmelserna i bilaga I om tillfällig arbetskraft behandlar a) begränsningar i fråga om tillträde till offentlig tjänst (artikel 26), b) vistelse, rätten att återvända och rätten till geografisk och yrkesmässig rörlighet för arbetstagare (artiklarna 27, 29 och 30), för egenföretagare (artiklarna 31, 33 och 34) och c) för gränsarbetare (artikel 28) och gränsarbetare med egen rörelse (artikel 32).

50. De angivna texterna innehåller således inte några särskilda uppgifter som kan ligga till grund för svaret på den fråga som ställts av Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht.

2. Förslag till lösning

51. Svaret på den hänskjutna tolkningsfrågan skall grunda sig på en bedömning av den direkta effekten av artikel 9 i bilaga I till avtalet samt två allmänna principer, nämligen principen om att när ett avtal ingår i gemenskapens rättsordning medför det endast skyldigheter mellan parterna från det att det träder i kraft( ) – tempus regit actum( ) – och principen om att även om partsviljan är vägledande för tolkningen –partsinriktad tolkning –( ) skall en helhetsbedömning göras( ) med hänsyn till avtalets ändamål och systematik.

52. Med beaktande av dessa kriterier skall tolkningsfrågan besvaras jakande, och det skall slås fast att tjänstgöringstid som fullgjorts i Schweiz innan avtalet trädde i kraft skall tillgodoräknas i Österrike för befordran till en liknande tjänst som därefter innehas i Österrike. Flera skäl talar för denna lösning.

53. För det första följer det av fast rättspraxis att en underlåtenhet att beakta tidigare tjänstgöringsperioder som fullgjorts inom den offentliga förvaltningen i andra medlemsstater utgör en oberättigad indirekt diskriminering.( )

54. För det andra, om man beaktar förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet i nuet, det vill säga tillämpar en ny bestämmelse i ett pågående anställningsförhållande, från den tidpunkt då avtalet trädde i kraft, och bortser från vissa rättigheter som må ha förvärvats i det förflutna, är principen om likabehandling i fråga om arbetsvillkor fullt ut giltig med avseende på pågående rättsförhållanden.

55. För att, för det tredje, underlätta för medborgare i Europeiska gemenskapens medlemsstater och Schweiz att uppta och utöva förvärvsverksamhet som arbetstagare eller egenföretagare samt att tillhandahålla tjänster innehåller artikel 9 i avtalet föreskrifter, med hänvisning till bilaga III, om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis, som inte villkoras av att beviset skall ha utfärdats efter det att avtalet trädde i kraft. Detsamma gäller i fråga om fullgjorda tjänstgöringsperioder.( )

56. Att i förevarande mål neka det föreslagna tillgodoräknandet skulle, för det fjärde, ge upphov till en ologisk nackdel för dem som arbetat i Schweiz och från och med den 1 juni 2002 söker anställning inom gemenskapens territorium, i förhållande till personer som varit anställda inom medlemsstaterna. Endast de senare skulle kunna tillgodoräkna sig tjänstgöringstid i en jämförbar befattning, vilket skulle avhålla de förstnämnda från att utöva rätten till fri rörlighet.

57. Ytterligare ett argument stöder dem som redovisats ovan och förtjänar en mer ingående bedömning, nämligen att avtalet med Schweiz innebär ett godtagande av gemenskapens regelverk,( ) vilket även är fallet när en stat ansluter sig till gemenskapen.

58. Detta godtagande av gemenskapens regelverk möjliggör en analog tillämpning av rättspraxis avseende gemenskapsbestämmelsers giltighet i tiden i nya medlemsstater, vilket skulle tala för mitt synsätt.

59. I domen av den 2 oktober 1997 i målet Saldanha och MTS( ) prövades huruvida artikel 6 första stycket EG utgjorde hinder för ett krav på att en person som varken hade hemvist eller tillgångar i Österrike, som väckt talan mot ett bolag som var etablerat där, skulle ställa säkerhet för rättegångskostnader (cautio judicatum solvi), när detta krav inte omfattade medborgare i landet som befann sig i en motsvarande situation, och den part som väckte talan var medborgare i en annan medlemsstat och i ett tredjeland. Eftersom de faktiska omständigheterna hade ägt rum före tidpunkten för Österrikes anslutning till gemenskapen, prövades bestämmelsens giltighet i tiden. Då anslutningsakten inte innehöll några särskilda villkor i detta avseende konstaterade domstolen att bestämmelsen skulle anses vara ”omedelbart tillämplig” och bindande för Österrike från dagen för dess anslutning och tillämplig på ”de framtida verkningarna av situationer som uppstått [före]” denna tidpunkt (punkt 14).

60. Under liknande faktiska och rättsliga omständigheter som i målet vid den nationella domstolen behandlades vidare, i domen av den 30 november 2000 i målet Österreichischer Gewerkschaftsbund,( ) det faktum att man i Österrike, vid lönesättningen för lärare endast tillgodoräknade perioder i sin helhet då den berörde arbetat i andra medlemsstater om det låg i det allmännas intresse och efter godkännande från de behöriga myndigheterna. Dessa villkor gällde emellertid inte tjänstgöringstid som fullgjorts inom landet, vilket enligt domstolen stred mot gemenskapsrätten (punkt 51). Vid bedömningen av om dessa perioder inbegrep sådana som föregick anslutningen till unionen, tillgodoräknades utan tidsbegränsning ”anställningsperioder som har fullgjorts i andra medlemsstater vid institutioner som kan jämföras med de österrikiska institutioner som anges i 26 § andra stycket VBG” (punkt 56).

VI – Förslag till avgörande

61. Mot bakgrund av det ovanstående anser jag att de tolkningsfrågor som har ställts av Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht skall besvaras på följande sätt:

Enligt artikel 9 i bilaga I till avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Schweiziska edsförbundet, å andra sidan, om fri rörlighet för personer skall tjänstgöringstid som fullgjorts i Schweiz innan avtalet trädde i kraft tillgodoräknas med avseende på yrkesmässig befordran till en liknande tjänst som senare innehas i gemenskapens medlemsstater.