FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

MACIEJ SZPUNAR

föredraget den 12 januari 2023 ( 1 )

Mål C‑513/21 P

DI

mot

Europeiska centralbanken

”Överklagande – Personal vid Europeiska centralbanken (ECB) – Anställningsvillkor – Behörig myndighet – Delegering – Disciplinärt förfarande – Uppsägning av klagandens anställningsavtal – Talan om ogiltigförklaring och skadestånd”

I. Inledning

1. Genom sitt överklagande har DI yrkat att domstolen ska upphäva den dom som tribunalen meddelade den 9 juni 2021, DI/ECB (T‑514/19, EU:T:2021:332) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen den talan som DI väckt med stöd av artikel 270 FEUF och artikel 50a i stadgan för Europeiska unionens domstol och genom vilken han yrkade, för det första, att tribunalen skulle ogiltigförklara beslut av Europeiska centralbanken (ECB) av den 7 maj 2019 att av disciplinära skäl säga upp honom utan uppsägningstid (nedan kallat beslutet om uppsägning) och ECB:s beslut av den 25 juni 2019 att inte återuppta förfarandet (detta beslut och beslutet om uppsägning kallas nedan tillsammans de omtvistade besluten), för det andra att tribunalen skulle förordna att han skulle återinsättas i sin tjänst med verkan från och med den 11 maj 2019 samt för det tredje att han skulle erhålla ersättning för den ideella skada som han påstått sig ha åsamkats till följd av dessa beslut och på grund av det disciplinära förfarandets längd.

2. I enlighet med domstolens begäran kommer förevarande förslag till avgörande att vara begränsat till den första grunden för överklagandet. Denna grund avser att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den fann att DI:s talan om ogiltigförklaring inte kunde vinna bifall på en av de grunder som han åberopat till stöd för talan, nämligen att den som fattat de omtvistade besluten inte hade befogenhet att göra det.

3. DI har som första grund för överklagandet i huvudsak åberopat att enligt de bestämmelser som är tillämpliga i förevarande fall borde de omtvistade besluten ha fattats av en delegeringsmottagare för ett delegerande organs räkning, medan dessa beslut i förevarande fall fattades av det delegerande organet självt. Denna grund ger domstolen tillfälle att pröva den bemyndigandeordning som införts inom ECB och, i mer allmänt hänseende, problematiken kring delegering inom institutionerna med avseende på personaladministration.

II. Tillämpliga bestämmelser

A. Stadgan för ECBS

4. I protokoll (nr 4) om stadgan för Europeiska centralbankssystemet (ECBS) och ECB, fogat till EU-fördraget och EUF-fördraget (nedan kallad stadgan för ECBS) föreskrivs i artikel 12.3 följande: ”ECB-rådet ska anta en arbetsordning som fastställer den interna organisationen för ECB och dess beslutande organ.”

5. I artikel 36.1 i stadgan för ECBS föreskrivs följande: ”ECB-rådet ska på förslag av direktionen fastställa anställningsvillkoren för ECB:s personal.”

B. Anställningsvillkoren

6. Med stöd av artikel 36.1 i stadgan för ECBS antog Europeiska centralbankens råd (ECB-rådet) den 9 juni 1998 beslut om antagandet av anställningsvillkoren för Europeiska centralbankens personal, ändrat den 31 mars 1999. ( 2 ) I artikel 44 i anställningsvillkoren, i den lydelse som är tillämplig på förhållandena i målet (nedan kallade anställningsvillkoren), föreskrivs följande: ”Följande disciplinåtgärder kan vid behov vidtas mot anställda eller tidigare anställda på vilka föreliggande anställningsvillkor är tillämpliga som uppsåtligen eller på grund av vårdslöshet har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter i tjänsten: … ii) Direktionen kan dessutom tillämpa någon av följande disciplinåtgärder: … – Uppsägning eller avsked …. – En tillfällig eller bestående indragning, helt eller partiellt, av rätten för en anställd som uppbär ålderspension eller invaliditetsersättning att omfattas av denna pension eller ersättning … …”

C. Arbetsordningen

7. ECB-rådet har på grundval av artikel 12.3 i stadgan för ECBS antagit arbetsordningen för ECB (nedan kallad arbetsordningen).

8. I artikel 10.2 i arbetsordningen föreskrivs att samtliga arbetsenheter inom ECB ska vara direkt underställda direktionen.

9. Artikel 21 i arbetsordningen har rubriken ”Anställningsvillkor”. I den lydelse av artikeln som gällde fram till år 2004, och som sedan dess inte varit föremål för några ändringar som kan påverka resonemanget i detta förslag till avgörande, föreskrivs i följande: ”21.1. Anställningsförhållandet mellan ECB och dess personal skall regleras av ECB:s anställningsvillkor och personalregler. 21.2. Anställningsvillkoren skall godkännas och vid behov ändras av ECB-rådet på förslag av direktionen. ECB:s allmänna råd skall höras enligt det förfarande som föreskrivs i denna arbetsordning. 21.3. Anställningsvillkoren skall tillämpas med stöd av personalreglerna, vilka skall antas och vid behov ändras av direktionen. 21.4. Personalkommittén skall höras innan nya anställningsvillkor eller personalregler antas. Kommittén skall avge sitt yttrande, i förekommande fall, till ECB-rådet eller till direktionen.”

D. Personalreglerna

10. På grundval av artikel 21.3 i arbetsordningen för ECB och artikel 9 a i anställningsvillkoren har ECB:s direktion antagit ”European Central Bank Staff Rules” (nedan kallade personalreglerna), i vars artikel 8.3.17 följande föreskrivs: ”Verksamhetschefen ska, å direktionens vägnar, i fråga om anställda i lönegrad I eller lägre, och direktionen i fråga om anställda som är placerade högre upp än i lönegrad I, besluta om vilken disciplinåtgärd som är lämpligast …”

III. Bakgrund till tvisten

11. Bakgrunden till tvisten redovisas i punkterna 1–26 i den överklagade domen på följande sätt: ”1. Sökanden, DI, anställdes vid [ECB] år 1999. … 2. Genom flera meddelanden under perioden från den 13 december 2013 till den 23 november 2015 informerade det bolag som handhar ECB:s sjukförsäkringssystem (nedan kallat bolaget A) ECB om två grupper av faktiska omständigheter. Dels hade sökanden på ett oegentligt sätt ingett fakturor för fysioterapi till bolaget för att få ersättning, trots att dessa fakturor hade utfärdats av B, en kosmetolog, dels hade han även begärt ersättning från bolaget för falska kvitton för apotekskostnader. 3. … 4. Genom beslut av den 21 oktober 2014 beslutade ECB:s direktion att avstänga sökanden från hans tjänst och att, under en period på högst fyra månader, hålla inne 30 procent av hans grundlön från och med november månad år 2014. Beslutet motiverades av de uppgifter som hade lämnats av bolaget A och av att det var nödvändigt att säkra brottsutredningen och disciplinåtgärderna. 5. … 6. Efter att ha hört sökanden den 3 februari 2016 upprättade ECB:s generaldirektorat (GD) 'Personal, budget och organisation' den 8 september 2016 en 'rapport om eventuell underlåtenhet att fullgöra skyldigheter i tjänsten' (nedan kallad rapport nr 1) enligt artikel 8.3.2 i [personalreglerna]. I denna rapport lades två olika grupper av faktiska omständigheter sökanden till last. För det första hade sökanden, mellan den 12 november 2009 och den 29 september 2014, ingett 86 fakturor till bolaget A avseende fysioterapibehandlingar som B utfört på hans fru, på deras barn samt på sökanden själv till ett belopp på 61490 euro, för vilket han erhöll ersättning på 56041,09 euro, trots att B inte är fysioterapeut, utan kosmetolog. För det andra hade sökanden, mellan februari 2009 och september 2013, även på ett bedrägligt sätt ingett handskrivna apotekskvitton till bolaget A på ett sammanlagt belopp på 21289,08 euro, varav bolaget ersatte 19427,86 euro. 7. … 8. Den 18 november 2016 inledde ECB:s verksamhetschef, 'å direktionens vägnar', ett disciplinärt förfarande mot sökanden avseende en förmodad underlåtenhet att fullgöra sina skyldigheter i tjänsten, vilket kräver att ärendet hänskjuts till disciplinkommittén, och begärde att kommittén skulle avge ett yttrande i enlighet med artikel 8.3.15 i [personalreglerna]. Eftersom förfarandet inleddes mot bakgrund av rapport nr 1, avsåg förfarandet de faktiska omständigheterna avseende fakturorna för fysioterapi och apotekskvittona. 9. Disciplinkommittén utväxlade flera skrivelser med sökanden och hörde honom den 13 februari 2017. 10. Den 5 september 2017 upprättade GD 'Personal, budget och organisation' vid ECB en andra 'rapport om eventuell underlåtenhet att fullgöra skyldigheter i tjänsten' enligt artikel 8.3.2 i [personalreglerna] (nedan kallad rapport nr 2). Denna rapport avsåg fakturorna för stöd efter skolan åt sökandens två barn, som han hade begärt ersättning för enligt artikel 3.8.4 i [personalreglerna] under åren 2010, 2012 och 2014 och på nytt i januari 2017. Enligt rapporten fanns det skälig misstanke om att de fakturor som hade utfärdats av hjälpläraren C för stöd efter skolan inte var äkta och sanningsenliga. 11. Mot bakgrund av rapport nr 2 beslutade verksamhetschefen, 'å direktionens vägnar', den 19 september 2017 att utvidga disciplinkommitténs mandat till att omfatta dessa faktiska omständigheter. 12. … 13. Disciplinkommittén hörde sökanden och hans fru den 17 oktober 2017. 14. … 15. Den 11 april 2018 avgav disciplinkommittén sitt yttrande. Först konstaterade disciplinkommittén att det inte hade styrkts att fakturorna för fysioterapi var oäkta, men att sökanden visste att B inte var en fysioterapeut, utan en kosmetolog, eller att han i vart fall borde ha funderat över hennes kvalifikationer. Vidare ansåg disciplinkommittén att de faktiska omständigheter som låg till grund för anklagelserna om ingivandet av apotekskvittona och fakturorna för stöd efter skolan inte heller hade styrkts och att det var lämpligt att avsluta förfarandet i det avseendet, med förbehållet att förfarandet skulle kunna återupptas om ny bevisning lades fram. Mot bakgrund av det ovan anförda rekommenderade disciplinkommittén att sökanden skulle åläggas en disciplinåtgärd bestående i en tillfällig lönesänkning med 400 euro per månad under en period på 12 månader. 16. Efter det att sökanden hade ingett sina synpunkter på disciplinkommitténs yttrande den 11 april 2018 delgav verksamhetschefen honom ett beslut av direktionen av den 10 juli 2018 om att den själv skulle utöva de disciplinära befogenheterna i detta fall (nedan kallat beslutet av den 10 juli 2018). 17. Verksamhetschefen delgav därefter sökanden ett utkast till beslut av direktionen om att säga upp honom utan uppsägningstid. Därefter följde en skriftväxling. 18. Den 7 maj 2019 beslutade direktionen att säga upp sökanden utan uppsägningstid [genom beslutet om uppsägning]. 19. … 25. Genom skrivelse av den 12 juni 2019 informerade sökanden verksamhetschefen om resultatet av det förfarande som inleddes av [en nationell myndighet] avseende fakturorna för stöd efter skolan och begärde att ECB skulle ompröva sitt beslut om uppsägning. 26. Genom skrivelse av den 26 juni 2019 informerade verksamhetschefen sökande[n] om direktionens beslut av den 25 juni 2019 att inte återuppta det disciplinära förfarandet …”

IV. Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen

12. Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 18 juli 2019 väckte DI talan med yrkande om ogiltigförklaring av de omtvistade besluten, om återinsättande i tjänst samt om ersättning för ideell skada.

13. Till stöd för sina yrkanden om ogiltigförklaring åberopade DI nio grunder, av tribunalen betraktade som tio grunder. Den första grunden avsåg att den som fattat de omtvistade besluten inte haft befogenhet att göra detta.

14. I huvudsak gjorde DI gällande, såsom tribunalen sammanfattar det i punkterna 43, 44 och 47 i den överklagade domen, att det återkallande av delegeringen till verksamhetschefen som följde av beslutet av den 10 juli 2018 krävde föregående samråd med personalkommittén. Han anser därför att i avsaknad av ett sådant samråd var beslutet av den 10 juli 2018 rättsstridigt, med följden att direktionen fattade beslutet om uppsägning i stället för den rättsligt sett behöriga myndigheten.

15. Närmare bestämt anförde DI för det första att beslutet av den 10 juli 2018 utgjorde en ändring av personalreglerna och att en sådan ändring krävde att denna kommitté skulle höras enligt 21 i arbetsordningen för ECB och principen att det ska råda motsvarighet mellan förfarandena. För det andra gjorde DI gällande att även om han var den ende som berördes av beslutet av den 10 juli 2018, får möjligheten för direktionen att pröva individuella fall till följd att artikel 8.3.17 i personalreglerna inte kan anses som en definitiv bestämmelse, utan som en bestämmelse som kan komma att ändras efter ECB:s eget gottfinnande. I disciplinärenden är det dock absolut nödvändigt med rättssäkerhet och offentlighet. Under dessa omständigheter anser DI att ett samråd med personalkommittén skulle ha varit till nytta.

16. Av de skäl som anges i punkterna 44–52 i den överklagade domen fann tribunalen att talan inte kunde vinna bifall på den första grunden. I ett första steg konstaterade tribunalen nämligen att beslutet av den 10 juli 2018 hade en individuell räckvidd och inte ledde till någon ändring av personalreglerna som av rättssäkerhetsskäl skulle ha krävt samråd med personalkommittén för att säkerställa offentlighet, vilket DI hade hävdat. I ett andra steg förklarade tribunalen först att artikel 8.3.17 i personalreglerna genom att ge verksamhetschefen i uppdrag att anta individuella beslut om uppsägning ”å direktionens vägnar” omfattas av det stora utrymme för skönsmässig bedömning som unionens institutioner åtnjuter internt för att organisera sin verksamhet och att rättssäkerhetsprincipen inte utgör hinder för att verksamhetschefens beslut på området ger uttryck för direktionens beslut, för vilka direktionen bär ansvaret och vilka rättsligt sett ska tillskrivas direktionen. Därefter konstaterade tribunalen att nämnda artikel hade offentliggjorts och att ECB hade motiverat valet att inte offentliggöra beslutet av den 10 juli 2018 i DI:s intresse samt att han hade delgetts detta beslut. Till sist förklarade tribunalen att DI för övrigt inte hade fråntagits någon garanti, eftersom ett kollegialt befogenhetsutövande i princip ger ett större skydd.

V. Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden

17. DI har yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen samt de omtvistade besluten och i vart fall att förplikta ECB att ersätta den ideella skada, uppskattad till 20000 euro, som han åsamkats och förplikta ECB att ersätta rättegångskostnaderna vid tribunalen och domstolen.

18. ECB har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet i dess helhet och förplikta DI att ersätta rättegångskostnaderna.

VI. Bedömning

19. Med sin första grund har DI kritiserat tribunalens överväganden i punkterna 44–52 i den överklagade domen.

20. Tribunalen fann att direktionen i enlighet med artikel 8.3.17 i personalreglerna hade befogenhet att fatta de omtvistade besluten. DI har hävdat att så inte är fallet, eftersom beslutet av den 10 juli 2018 hade fattats utan föregående samråd med personalkommittén och därigenom inte inverkade på befogenhetsfördelningen inom ECB och att detta innebar att endast verksamhetschefen hade befogenhet att fatta de omtvistade besluten.

21. I sina svarsskrivelser och i dupliken har ECB gjort gällande att den första grunden för överklagandet inte kan tas upp till prövning och att överklagandet i alla händelser inte kan vinna bifall såvitt avser denna grund.

A. Huruvida den första grunden kan tas upp till prövning

22. ECB har gjort gällande att DI i den första grunden inte tillräckligt tydligt har angett vilka domskäl i den överklagade domen som han anser är felaktiga och att han endast har upprepat vad han anförde vid tribunalen.

23. Dessutom har ECB påpekat att det inte klart framgår av DI:s argument att beslutet av den 10 juli 2018 innebar en ändring av personalreglerna huruvida detta argument avser en rättsfråga eller en sakfråga.

24. Närmare bestämt har ECB påpekat att tribunalen i punkterna 45 och 51 i den överklagade domen slog fast att ”beslutet av den 10 juli 2018 inte [har] upphävt artikel 8.3.17 i [personalreglerna]” och att ”[beslutet] inte [leder] till någon ändring av [personalreglerna]”. ECB har hävdat att DI i sitt överklagande har angett att dessa konstateranden från tribunalens sida utgör fakta. ECB har hänvisat till momentet i överklagandet att ”det är ett faktum att beslutet av den 10 juli 2018 ändrade artikel 8.3.17 i personalreglerna”. ( 3 ) ECB har härvid förklarat att den ansluter sig till detta påstående och har förklarat att DI:s argument att personalreglerna har ändrats därmed inte tycks kunna tas upp till prövning.

25. Det ska dock först konstateras att DI i sin framställning av den första grunden har angett de inslag i den överklagade domen som han kritiserar och har redovisat skälen till att han anser att de innebär en felaktig rättstillämpning. Som framgår av den bedömning i sakfrågan som här följer är dessa båda aspekter tillräckligt klara och tydliga för att domstolen ska kunna pröva målet om överklagande.

26. Vidare avser den första grunden felaktig rättstillämpning som tribunalen påstås ha gjort vid tolkningen och tillämpningen av unionsrätten, en felaktighet på grund av vilken tribunalen slog fast att direktionen haft befogenhet att fatta de omtvistade besluten och att talan ogiltigförklaring därmed inte kunde vinna bifall på en av de grunder som DI åberopat till stöd för talan, nämligen att den som fattat besluten inte haft befogenhet att göra det. Enligt domstolens fasta rättspraxis kan i ett sådant fall de rättsfrågor som prövades i första instans emellertid på nytt tas upp till diskussion i målet om överklagande. Om en klagande inte på detta sätt kunde utforma sitt överklagande med stöd av grunder och argument som redan åberopats vid tribunalen skulle överklagandeinstitutet förlora en del av sin betydelse. ( 4 )

27. I motsats till vad ECB tycks anse är slutligen fastställelsen av en förvaltningsåtgärds rättsliga form och av den verkan som den har en rättslig fråga. Detta gäller i än högre grad i fall där denna åtgärd, såsom DI har hävdat, kan medföra en ändring av de bestämmelser som är tillämpliga i det aktuella fallet.

28. Härav följer att den första grunden för överklagandet kan tas upp till prövning.

B. Prövning i sak

1. Parternas argument

29. Till stöd för sin första grund har DI åberopat tre argument i sak, vilka ECB har bestritt såsom ogrundade.

30. För att inordna parternas argument i sitt sammanhang måste jag påpeka att direktionen, såsom framgår av beslutet av den 10 juli 2018, beslutade att ingripa i det förfarande som ledde fram till de omtvistade besluten dels på grund av att detta beslutsorgan redan hade ingripit i förfarandet vid antagandet av beslutet av den 21 oktober 2014, ( 5 ) dels på grund av målets känsliga karaktär (”sensitivity of the matter”).

31. DI har för det första hävdat att beslutet av den 10 juli 2018 medförde en ändring av artikel 8.3.17 i personalreglerna. Han anser att direktionen genom detta beslut sökte återkalla delegeringen till verksamhetschefen avseende handläggningen av det disciplinära förfarandet mot honom. Han har tillstått att denna ändring var begränsad till honom själv och att den, i detta hänseende, kan anses utgöra en individuell åtgärd. Emellertid har han hävdat att det samtidigt rörde sig om en ändring av en generell rättsakt, nämligen personalreglerna. Denna dubbla karaktär i beslutet av den 10 juli 2018 innebär enligt honom en skyldighet att höra personalkommittén.

32. ECB anser att DI felaktigt har tolkat artikel 8.3.17 i personalreglerna på så sätt att den innebär att direktionens befogenhet slutligt och oåterkalleligt har överförts till verksamhetschefen, varför direktionen skulle behöva ändra denna bestämmelse om den själv önskar utöva denna befogenhet. I denna bestämmelse föreskrivs nämligen inte någon ”delegering av befogenhet” som skulle göra det nödvändigt att återta den delegerade befogenheten, utan snarare ett ”bemyndigande”, ( 6 ) varvid det av själva lydelsen tydligt framgår att direktionen inte har tilldelat verksamhetschefen någon personlig och således exklusiv befogenhet. Direktionen ändrade inte den berörda bestämmelsen, utan tillämpade endast vad som måste anses vara dess innebörd genom att utöva sin egen befogenhet i ett särskilt fall.

33. För det andra har DI förklarat att den bedömningen att direktionen i enskilda fall får ändra den regel som fastställs i artikel 8.3.17 i personalreglerna och återkalla de befogenheter som tilldelats verksamhetschefen innebär att befogenhetsfördelningen inom ECB inte är tydligt definierad, varför rättssäkerhetsprincipen och bestämmelserna om god förvaltningssed inte har iakttagits. Det förhållandet att DI informerades om beslutet av den 10 juli 2018 räcker enligt honom inte för att avhjälpa detta förhållande. DI har påpekat att det i domen i målet Kuchta/ECB ( 7 ), som omnämns i punkt 50 i den överklagade domen, angavs två villkor, nämligen att befogenhetsfördelningen inom ECB ska vara tydligt definierad och dessutom vara offentliggjord i vederbörlig ordning.

34. ECB har härvid anfört att det med hänsyn till lydelsen i och syftet med artikel 8.3.17 i personalreglerna visst kan förutses att direktionen i ett givet fall får utöva sin befogenhet. I förevarande fall berodde beslutet på direktionens medverkan i avstängningen av DI och på att det var fråga om ett känsligt ärende. Enligt ECB måste direktionen fatta beslut även i fall där verksamhetschefen är frånvarande eller är förhindrad att tjänstgöra eller om denne berörs av en intressekonflikt. DI:s uppfattning står enligt ECB i strid med behovet av att på ett övergripande sätt sörja för kontinuitet i förvaltningen.

35. För det tredje har DI hävdat att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning i den överklagade domen, när den fann att han inte hade berövats någon garanti. DI har tillstått att det kollegiala ansvaret utgör en garanti för opartiskhet ”men inte ger alla garantier”. DI har härvid i punkt 14 i överklagandet angett att han redan har förklarat varför samrådet med personalkommittén ”skulle kunna inverka” på hans situation, dock utan att han har redovisat skälen för detta i sitt överklagande. ( 8 )

36. I sin duplik har ECB anfört att DI inte har angett att direktionen hade gett honom färre garantier genom att fatta beslutet om uppsägning och att detta – även om det skulle anses att direktionen saknade befogenhet att fatta nämnda beslut – inte automatiskt medför att beslutet ska ogiltigförklaras. ECB har härvid hänvisat till tribunalens praxis att ett beslut som fattats av en myndighet som saknar befogenhet på grund av att bestämmelserna om fördelningen av de befogenheter som getts denna inte har iakttagits endast får ogiltigförklaras om underlåtenheten att följa dessa bestämmelser åsidosätter någon av personalens garantier enligt tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen eller enligt en bestämmelse om god förvaltningssed med avseende på personaladministration. ( 9 )

2. Bedömning

37. För att det ska vara möjligt att uttala sig om den första grunden för överklagandet måste det som ett första steg fastställas om direktionen i enlighet med personalreglerna hade befogenhet att besluta om disciplinåtgärder mot anställda i lönegrad I eller lägre. Det bör för detta prövas om direktionen i kraft av artikel 8.3.17 i reglerna har avstått en del av sin beslutanderätt till verksamhetschefen, vilket DI har hävdat i sitt första argument, eller om, såsom ECB har gjort gällande, direktionen själv kunde fatta de omtvistade besluten utan medverkan av verksamhetschefen. Jag kommer härvid att behandla frågan huruvida befogenhetsfördelningen inom ECB uppfyller i rättspraxis fastställda kraven på tydlighet (”tydligt definierad”) och transparens (”offentliggjord i vederbörlig ordning”), eftersom denna fråga har tagits upp av DI i det andra argument som han har anfört till utveckling av den första grunden för överklagandet.

38. Det är endast om man finner att direktionen inte hade befogenhet att fatta de omtvistade besluten som det blir nödvändigt att som ett andra steg pröva om beslutet av den 10 juli 2018, vilket fattades utan föregående samråd med personalkommittén, väsentligen har inverkat på befogenhetsfördelningen inom ECB vad avser en disciplinåtgärd mot en anställd som vidtagits av direktionen utan medverkan av verksamhetschefen.

39. Om så inte är fallet bör det i ett tredje steg, med ledning av den rättspraxis som anges i punkt 36 ovan, prövas om de omtvistade besluten, vilka fattats av någon som inte hade befogenhet att göra det, nödvändigtvis måste ogiltigförklaras.

a) Inledande anmärkningar rörande delegering inom institutionerna

40. Inom unionens rättsordning har problematiken kring ”delegering” – i ordets vida bemärkelse ( 10 ) – av befogenhet eller behörighet en lång historia och har gett upphov till en omfattande rättspraxis. Även den rättsvetenskapliga litteraturen är omfattande när det gäller denna fråga. I rättspraxis och doktrin låg fokus inledningsvis på situationer som gällde ”delegering” mellan unionens institutioner eller från en institution till en utomstående enhet. ( 11 )

41. I förevarande mål är det dock inte fråga om en delegering mellan unionens institutioner eller om en delegering till en enhet utanför ECB. Den ”delegering” som avses i den första grunden för överklagandet är nämligen en delegering inom en institution och gäller beslutsfattandet i fråga om personalen vid den berörda institutionen. Därför uppkommer frågan om och, i sådant fall i vilken utsträckning, rättspraxis i fråga om delegering mellan institutioner är tillämplig på delegering inom institutioner.

42. Författare inom doktrinen påpekar att domstolen i fråga om delegering inom unionens institutioner har anlagt ett mindre strikt synsätt än det som tillämpas för delegering av befogenheter mellan institutioner, ( 12 ) vilket innebär att delegering inom institutionerna endast delvis omfattas av de begränsningar och principer som gäller för delegering mellan institutionerna. ( 13 )

43. Detta beror för det första på att ECB inom ramen för sin institutionella autonomi, liksom andra unionsinstitutioner, har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller organisationen av sin verksamhet för att fullgöra de uppgifter som den har anförtrotts. ( 14 ) För det andra omfattas, såsom domstolen har klargjort, inte fördelningen av befogenheter inom ECB av tillämpningsområdet för principen om jämvikt mellan institutionerna. ( 15 )

44. Den centrala bestämmelsen i förevarande mål, nämligen artikel 8.3.17 i personalreglerna, ingår i detta sammanhang.

45. Det följer nämligen av artikel 21.3 i arbetsordningen, vilken har antagits av ECB-rådet, att anställningsvillkoren, vilka även de har fastställts under medverkan av ECB-rådet, ska genomföras genom de personalregler som har antagits av direktionen.

46. Fördelningen av befogenheter inom ECB i fråga om disciplinåtgärder är, såsom den fastställs i artikel 8.3.17 i personalreglerna, resultatet av ett val som direktionen själv har träffat. DI har inte förnekat att direktionen har rätt att delegera sin befogenhet till verksamhetschefen. Däremot har han kritiserat den tolkning av denna bestämmelse som tribunalen gjorde och, närmare bestämt, den verkan som tribunalen gav bestämmelsen vad avser direktionens befogenhet att, när det finns en ”delegering” till verksamhetschefen, besluta om en disciplinåtgärd.

47. Jag måste påpeka att både DI och ECB till stöd för sina argument bland annat har hänvisat till tribunalens praxis, i vilken åtskillnad görs mellan delegering av befogenheter och delegering av underteckningsrätt.

48. I de domar som ingår i denna rättspraxis har tribunalen nämligen ansett det vara fråga om delegering av en underteckningsrätt, som, enligt tribunalen, skiljer sig från en delegering av befogenheter på så sätt att den som delegerar inte överför någon befogenhet till den som mottar delegeringen, som helt enkelt bemyndigas att utforma och underteckna, i eget namn men under den delegerandes ansvar, den handling som innehåller ett beslut ”vars innehåll har fastställts av den som delegerat underteckningsrätten” ( 16 ). Tribunalen har även som delegering av underteckningsrätt betecknat den situation där en anställd eller en tjänsteman är bemyndigad att ”i administrationens namn och under dess överinseende” vidta klart definierade lednings- och förvaltningsåtgärder. ( 17 ) Härtill kommer att den praxis från domstolen som låg till grund för dessa domar från tribunalen gällde situationer där undertecknaren ”endast underteckna[de] det meddelande om anmärkningar … som [den behöriga myndigheten] dessförinnan hade godkänt” ( 18 ) samt ”instruerades [av nämnda myndighet]”. ( 19 )

49. Inom unionens rättsordning kan dock inte varje delegering med nödvändighet anses vara en delegering av befogenheter eller en delegering av underteckningsrätt som till fullo motsvarar de utmärkande egenskaper som beskrivs i den praxis från tribunalen som anges i punkt 48 ovan. ( 20 ) Samtidigt som det förvisso föreligger en viss samstämmighet i nämnda praxis mellan de avgöranden som tribunalen denna har meddelat har nämligen unionsinstitutionerna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när de internt organiserar sin verksamhet utifrån sina behov. ( 21 )

50. Detta konstaterande bekräftas av domen i målet Tralli/ECB ( 22 ) där domstolen slog fast att direktionen utan att fråntas sin normgivningskompetens kan bemyndiga sina ledamöter att fatta vissa beslut på dess vägnar, som exempelvis ett individuellt beslut att förlänga provanställningstiden för en nyanställd.

51. Man skulle visserligen av domstolens överväganden i fråga om den bemyndigandeordning som prövades i domen i målet Tralli/ECB kunna sluta sig till att det delegerande organet (direktionen) inte har fråntagits sin beslutanderätt, trots att denna hade bemyndigat delegeringsmottagaren att utöva en viss skönsmässig befogenhet. Till skillnad från de nu aktuella omtvistade besluten hade dock det beslut vars lagenlighet prövades av tribunalen i denna dom inte fattats av den som delegerar utan av mottagaren (ECB:s vice ordförande).

52. Vad som är än viktigare är att de konstateranden som domstolen gjorde i domen i målet Tralli/ECB gällde en delegering från den som delegerar (direktionen) till en ledamot av densamma (ECB:s vice ordförande). ( 23 ) Detta kan förklara varför domstolen grundade sig på sin praxis enligt domen i målet AKZO Chemie och AKZO Chemie UK/kommissionen ( 24 ) vad gäller kommissions bemyndigande till sina ledamöter att fatta vissa beslut på dess vägnar. Emellertid är verksamhetschefen inte ledamot av direktionen.

53. Dock visar domen i målet Tralli/ECB att man för att fastställa verkningarna av en bemyndigandeordning inom ECB bör granska det sammanhang i vilket denna ordning ingår samt hur den är avsedd att fungera.

54. Mot denna bakgrund finner jag att domen i målet Tralli/ECB ger ändamålsenliga upplysningar om vad som kännetecknar en ”bemyndigandeordning” som inte innebär att direktionen fråntas sina befogenheter. I den domen konstaterade nämligen domstolen, utan att hänvisa till begreppet ”delegering av underteckningsrätt” och inte heller ange att det rörde sig om ett beslut som dessförinnan hade godkänts av det delegerande organet eller som fattats i enlighet med dess instruktioner, att denna ”bemyndigandeordning” inte innebar att direktionen fråntogs sin normgivningskompetens, att besluten fattades i dess namn, att den bar ansvar för dessa och att bemyndigandet endast avsåg individuella beslut och inte gällde i fråga om allmängiltiga beslut.

55. Det är mot bakgrund av ovanstående som jag föreslår att man ska bedöma det första argumentet som anförts av DI till stöd för den första grunden för sitt överklagande.

b) Direktionens beslutanderätt i egenskap av delegerande organ

56. I artikel 8.3.17 i personalreglerna föreskrivs att det är direktionen som ska besluta om disciplinåtgärder mot anställda som är placerade högre upp än i lönegrad I, medan det är ”verksamhetschefen som, å direktionens vägnar” ska besluta om disciplinåtgärder mot anställda i lönegrad I eller lägre.

57. Nästan samtliga bestämmelser i personalreglerna i vilka verksamhetschefen omnämns visar nämligen på att denne ska handla på direktionens vägnar. ( 25 )

58. Det bör härvid för det första påpekas att verksamhetschefen i enlighet med artikel 8.3.17 i personalreglerna ska ha ett utrymme för skönsmässig bedömning med avseende på vilken disciplinåtgärd ”som är lämpligast” för att använda ordalydelsen i denna bestämmelse. Verksamhetschefen handlar dock härvid på direktionens vägnar, och det är denna som bär ansvaret för sådana beslut. Trots att individuella beslut om disciplinåtgärder, i enlighet med den bemyndigandeordning som inrättats av direktionen, alltjämt omfattas av direktionens ansvar kan det, mot bakgrund av de lärdomar som dragits av domen i målet Tralli/ECB, inte anses att direktionen genom antagandet av denna bestämmelse har avstått sin beslutanderätt i fråga om sådana disciplinåtgärder.

59. För det andra föreskrivs i artikel 8.3.2 i personalreglerna att det är direktionen (för anställda som är placerade högre upp än i lönegrad I) eller, på dennas vägnar, verksamhetschefen (för anställda i lönegrad I eller lägre) som får besluta om att inleda ett disciplinärt förfarande. Det bör noteras att direktionen i enlighet med denna bestämmelse omedelbart ska underrättas, om förfarandet har inletts av verksamhetschefen.

60. Jag sluter mig härav till att verksamhetschefen, om denne handlar ”å direktionens vägnar”, inte endast ska fullgöra direktionens vilja utan också själv avgöra vilken åtgärd som ska vidtas. I annat fall skulle skyldigheten enligt artikel 8.3.2 i personalreglerna att underrätta direktionen sakna betydelse.

61. En skyldighet för verksamhetschefen att informera direktionen om den åtgärd som denne vidtagit på direktionens vägnar föreskrivs inte i andra bestämmelser i personalreglerna. Särskilt fastställs inte uttryckligen någon sådan skyldighet i artikel 8.3.17 i dessa.

62. Skälet till att det endast är i artikel 8.3.2 i personalreglerna som det föreskrivs att direktionen omedelbart ska underrättas om verksamhetschefens beslut står enligt min åsikt i överensstämmelse med den typ av bemyndigandeordning som följer av artikel 8.3.17 i personalreglerna. Genom att vara informerad om inledandet av ett disciplinärt förfarande mot en tjänsteman som är anställd i lönegrad L eller lägre kan direktionen välja att ingripa i förfarandet i syfte att besluta om disciplinåtgärd. Liksom det föreligger en skyldighet att underrätta direktionen om ett inledande av ett förfarande, eftersom detta är tillämpligt på alla förfaranden som inleds av verksamhetschefen, är möjligheten att ingripa i ett disciplinärt förfarande som inletts av verksamhetschefen således en naturlig följd av artikel 8.3.17 i personalreglerna. För att vidta denna åtgärd behöver därför inte direktionen ändra dessa regler.

63. Slutligen förefaller, för det tredje, det sammanhang i vilket artikel 8.3.17 i personalreglerna ingår även bekräfta tolkningen att antagandet av denna bestämmelse inte innebär att direktionen helt har fråntagits sin befogenhet, eftersom det enligt en överordnad bestämmelse, nämligen artikel 44 ii i anställningsvillkoren, är förbehållet direktionen, som är ett kollegialt organ, att besluta om de strängaste disciplinära åtgärderna. ( 26 ) Jag noterar dessutom att synsättet att åtgärdens stränghet i förekommande fall kan ha inverkan på vilket organ som rent faktiskt agerar med avseende på ett disciplinärt förfarande har införlivats av direktionen och avspeglas i andra bestämmelser än artikel 8.3.17, utan att dessa bestämmelser har behövt ändras. I enlighet med artikel 8.3.2 i personalreglerna kan nämligen, om den disciplinåtgärd som kan vidtas är en av två mindre stränga disciplinåtgärder, beslutet om att inleda ett disciplinärt förfarande inte fattas av direktionen eller av verksamhetschefen utan av generaldirektören för personal eller av en ledamot av direktionen, beroende på vilken lönegrad den anställde har. ( 27 )

64. Sammanfattningsvis anser jag att den bemyndigandeordning som inrättas genom artikel 8.3.17 i personalreglerna inte fråntar direktionen all beslutanderätt i fråga om disciplinåtgärder som vidtas mot anställda i lönegrad I eller lägre. Tribunalen fann således, i punkt 48 i den överklagade domen, korrekt att beslutet av den 10 juli 2018 inte påverkade den befogenhetsfördelning som följer av personalreglerna. DI:s första argument till stöd för den första grunden för överklagandet kan således inte vinna framgång.

65. Under dessa omständigheter ska jag nu övergå till att pröva DI:s andra argument, nämligen att den sålunda fastställda befogenhetsfördelningen inom ECB står i strid med rättssäkerhetsprincipen och bestämmelserna om god förvaltningssed.

c) Huruvida befogenhetsfördelningen inom ECB uppfyller kravet på tydlighet

66. DI:s andra argument har anförts för den händelse att domstolen skulle bekräfta tribunalens tolkning att artikel 8.3.17 i personalreglerna fråntog direktionen dess beslutanderätt vad avser de omtvistade besluten. DI har här gjort gällande att tribunalen gjorde en oriktig bedömning när den i punkterna 49–51 i den överklagade domen fann att denna tolkning inte står i strid med rättssäkerhetsprincipen och heller inte med bestämmelserna om god förvaltningssed.

67. Till stöd för detta argument har DI hävdat att det förhållandet att han delgavs beslutet av den 10 juli 2018 inte är tillräckligt för att slå fast att rättssäkerhetsprincipen och bestämmelserna om god förvaltningssed har iakttagits. DI anger härvid att domstolen i domen i målet Kuchta/BC ( 28 ) uppställde två villkor, nämligen att befogenhetsfördelningen inom ECB ska vara tydligt definierad och att den ska vara offentliggjord i vederbörlig ordning.

68. Inledningsvis framhåller jag att det följer av fast rättspraxis att, såsom DI har gjort gällande, principen om god förvaltning kräver att fördelningen av befogenheter och underteckningsrätter inom institutionerna är tydligt definierad och offentliggjord. ( 29 ) Trots att DI har angett båda dessa villkor förefaller det dock som om han har gjort det för att understryka att tribunalen har uttalat sig endast om kravet på att nämnda fördelning ska vara offentliggjord, ( 30 ) utan att behandla kravet på att fördelningen ska vara tydligt definierad.

69. Alltjämt såsom inledande anmärkningar måste jag påpeka att domen i målet Teeäär/ECB, ( 31 ) som ECB har hänvisat till, kan ge vid handen att det inte är nödvändigt att pröva båda dessa villkor för att kunna ta ställning till om befogenhetsfördelningen är lagenlig och därmed till frågan huruvida ett omtvistat beslut har fattats av ett behörigt beslutsorgan.

70. En hastig läsning av nämnda dom kan nämligen ge intrycket att nämnda villkor endast ska beaktas om det står klart att den som fattat det omtvistade beslutet inte haft befogenhet att göra det. Enligt detta synsätt skulle villkoren därmed tillämpas för att fastställa om beslutet ska ogiltigförklaras, med beaktande av den rättspraxis som anges i punkt 36 ovan, enligt vilken underlåtenheten att följa bestämmelserna om fördelning av befogenheter medför att ett beslut ska ogiltigförklaras endast om underlåtenheten att följa dessa bestämmelser åsidosätter någon av personalens garantier enligt tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen eller enligt en bestämmelse om god förvaltningssed med avseende på personaladministration. ( 32 )

71. Det ska emellertid påpekas, för det första, att tribunalen i det mål som avgjordes genom domen Teeäär/ECB ( 33 ) stod inför en specifik situation i vilken det rådde osäkerhet kring vem som hade antagit det omtvistade beslutet. Tribunalen kunde således inte pröva huruvida bestämmelserna om beslutsfattarens befogenhet uppfyllde kravet på tydlighet. För det andra kan det konstateras att DI i förevarande mål har hävdat att den befogenhetsfördelning som följer av artikel 8.3.17 i personalreglerna, såsom den bestämmelsen tolkades av tribunalen, är oförenlig både med bestämmelserna om god förvaltningssed och med rättssäkerhetsprincipen, vilken är en allmän princip i unionsrätten som, om den åsidosätts, kan medföra att en rättsregel blir ogiltig.

72. Vad gäller rättssäkerhetsprincipen och frågan huruvida i artikel 8.3.17 i personalreglerna uppfyller kravet på tydlighet förklarade tribunalen i punkt 49 i den överklagade domen att nämnda princip inte utgör hinder för att denna bestämmelse ska tolkas på så sätt att verksamhetschefens beslut på området ger uttryck för direktionens beslut, för vilka direktionen bär ansvaret och vilka rättsligt sett ska tillskrivas direktionen.

73. Av samma skäl som anförts ovan för att underkänna DI:s första argument ( 34 ) finner jag att artikel 8.3.17 i personalreglerna är tillräckligt tydlig för att de anställda ska kunna förstå att disciplinåtgärder alltid vidtas på direktionens vägnar, varvid denna bär ansvaret för åtgärderna, och att direktionen, i förekommande fall, får ingripa i ett disciplinärt förfarande för att besluta om en disciplinåtgärd. ( 35 ) Det är i detta sammanhang av vikt att påpeka att dessa skäl vilar på hävdvunna tolkningsanvisningar, det vill säga på en bokstavstolkning och en systematisk tolkning av denna bestämmelse.

74. Enligt den tolkning av artikel 8.3.17 i personalreglerna som tribunalen tillämpade har visserligen direktionen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning i fråga om ett eventuellt ingripande i ett disciplinärt förfarande som inletts mot en tjänsteman som är anställd i lönegrad I eller lägre. Som tribunalen påpekade i punkt 49 i den överklagade domen kräver rättssäkerhetsprincipen emellertid inte att ECB begränsar sitt utrymme för skönsmässig bedömning att organisera sin administration med avseende på disciplinärt ansvar.

75. För fullständighetens skull påpekar jag i fråga om förevarande mål att direktionens beslut att ingripa i ett disciplinärt förfarande var skönsmässigt utan att dock vara godtyckligt.

76. Vad gäller förevarande fall kan det konstateras att direktionen genom sitt beslut av den 10 juli 2018 informerade DI – innan den år 2019 fattade de omtvistade besluten – om sitt ingripande i förfarandet och redovisade skälen för detta.

77. Det ska erinras om att direktionens beslut att ingripa i det disciplinära förfarande som inletts mot DI berodde på att direktionen hade medverkat i avstängningen av DI och på att ärendet var känsligt. Detta val står i överensstämmelse med det synsätt som ligger till grund för de bestämmelser om disciplinära förfaranden som fastställs dels i anställningsvillkoren, dels i personalreglerna, enligt vilket strängheten i den disciplinära åtgärden eventuellt kan inverka på valet av beslutsorgan utan att personalreglerna måste ändras. ( 36 ) Det berörda beslutet var således till fullo förutsebart för DI.

78. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag således att det saknas fog för DI:s andra argument, det vill säga att den bemyndigandeordning som inrättats inom ECB i enlighet med artikel 8.3.17 i personalreglerna står i strid med rättssäkerhetsprincipen och inte på ett tillräckligt tydligt sätt fastställer befogenhetsfördelningen inom denna institution.

79. Det saknas därför skäl att pröva DI:s tredje argument, som går ut på att eftersom han redan angett skälen till att ett samråd med personalkommittén skulle ha kunnat påverka hans situation gjorde tribunalen en felaktig rättstillämpning när den, i punkt 52 i den överklagade domen, slog fast att DI inte hade berövats någon garanti. DI:s kritik mot nämnda punkt i den överklagade domen måste anses vara verkningslös, eftersom den avser överflödiga domskäl. Såsom framgår av min prövning av DI:s första argument gjorde tribunalen en riktig bedömning när den, i punkterna 44, 45 och 51 i sin dom, slog fast att direktionen inte var skyldig att höra personalkommittén innan den fattade beslutet av den 10 juli 2018 och de omtvistade besluten. Vidare utesluter jag inte att DI har lagt fram sitt tredje argument för den händelse att domstolen skulle anse att den som fattat de omtvistade inte haft befogenhet att göra det och att det måste prövas huruvida besluten – mot bakgrund av den rättspraxis som anges i punkt 36 ovan – ska ogiltigförklaras. Som framgår av min bedömning är detta emellertid inte fallet.

80. Av ovan anförda skäl följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser någon del av den första grunden.

VII. Förslag till avgörande

81. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska slå fast att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser någon del av DI:s första grund.

( 1 ) Originalspråk: franska.

( 2 ) EGT L 125, 1999, s. 32.

( 3 ) Min kursivering i avsikt att återge den understrykning som ECB har gjort i sin svarsskrivelse.

( 4 ) Se dom av den 23 november 2021, rådet/Hamas (C‑833/19 P, EU:C:2021:950, punkt 53 och där angiven rättspraxis).

( 5 ) Detta beslut antogs innan befattningen verksamhetschef för ECB inrättades. Som DI påpekade i sin talan vid tribunalen inrättades befattningen verksamhetschef på grundval av direktionens beslut av den 4 augusti 2015 (decision of the European Central Bank of 4 August 2015 amending the European Central Bank Staff Rules as regards the selection and appointment of the Chief Services Officer (ECB/2015/Np18)). Det sistnämnda beslutet trädde i kraft först den 1 september 2015, enligt dess artikel 2.

( 6 ) ECB har här hänvisat till dom av den 26 maj 2005, Tralli/ECB (C‑301/02 P, EU:C:2005:306, punkt 60) (nedan kallad domen i målet Tralli/ECB), och dom av den 22 november 2018, Janssen-Cases/kommissionen (T‑688/16, EU:T:2018:822, punkt 31). ECB har av denna dragit slutsatsen att en delegering av befogenhet utgör en handling som fråntar det delegerande organet den befogenhet som delegeras till delegeringsmottagaren, medan ett ”bemyndigande” inte har sådan verkan.

( 7 ) Dom av den 9 juli 2008 (F‑89/07, EU:F:2008:97).

( 8 ) Det ska härvid noteras att DI har begränsat sig till att i punkt 10 i överklagandet göra gällande att en ”rättslig bedömning” som ger vid handen att direktionen inte är skyldig att höra personalkommittén urholkar samrådsskyldigheten och kan leda till missbruk och åsidosättande av handläggningsregler. Det förefaller för övrigt som om punkt 14 i överklagandet ska tolkas i jämförelse med punkt 7 i detsamma, där DI har uppgett sig ha förklarat varför han hade ett intresse av att samråd hölls med personalkommittén. DI har även i punkt 7 i överklagandet hänvisat till punkt 18 i sin replik vid tribunalen, där han hävdade att han hade ett intresse av att samråd skulle hållas med personalkommittén innan ”delegeringen ändrades”.

( 9 ) I sin duplik har ECB åberopat dom av den 7 februari 2007, Caló/kommissionen (de förenade målen T‑118/04 och T‑134/04, EU:T:2007:37, punkterna 67 och 68), dom av den 17 november 2017, Teeäär/ECB (T‑555/16, ej publicerad, EU:T:2017:817, punkt 52), och dom av den 19 december 2019, XG/kommissionen (T‑504/18, EU:T:2019:883, punkt 93).

( 10 ) Inom unionens rättsordning finns ingen definition av begreppet ”delegering” vad avser behörighet eller befogenheter och det är i stället i doktrinen som ett svar måste sökas. Se, för ett liknande resonemang, K. Lenaerts, ”Regulating the regulatory process: ”delegation of powers” in the European Community”, European Law Review, 1993, 18.1, s. 24. Eftersom en sådan delegering kan ha olika utformning och tjäna olika ändamål måste definitionen vara tillräckligt vid och allmänt hållen för att kunna täcka in alla typfall.

( 11 ) Se, bland annat, dom av den 13 juni 1958, Meroni/Höga myndigheten (9/56, EU:C:1958:7).

( 12 ) Se Tridimas, T., ”Community Agencies, Competition Law, and ECSB Initiatives on Securities Clearing and Settlement”, Yearbook of European Law, 2009, s. 255.

( 13 ) Se Volpato, A., Delegation of Powers in the EU Legal System, Routledge, London, 2022, s. 31.

( 14 ) Se dom av den 14 oktober 2004, Pflugradt/ECB (C‑409/02 P, EU:C:2004:625, punkt 43).

( 15 ) Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Tralli/ECB (punkt 46).

( 16 ) Se dom av den 13 juli 2006, Vounakis/kommissionen (T‑165/04, EU:T:2006:213, punkt 45). Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Cosma i målet Le Canne/kommissionen (C‑10/98 P, EU:C:1999:159, punkterna 34 och 35).

( 17 ) Se dom av den 8 september 2021, AH/Eurofound (T‑52/19, EU:T:2021:537, punkt 55).

( 18 ) Se dom av den 14 juli 1972, Geigy/kommissionen (52/69, EU:C:1972:73, punkt 5). Se även dom av den 14 juli 1972, Imperial Chemical Industries/kommissionen (48/69, EU:C:1972:70, punkterna 12 och 13), och dom av den 17 oktober 1972, Vereeniging van Cementhandelaren/kommissionen (8/72, EU:C:1972:84, punkterna 11 och 12). Se i fråga om denna rättspraxis även Hofmann, H. C.H., Rowe, G. C., Türk, A.H., Delegation and the European Union Constitutional Framework, i Administrative Law and Policy of the European Union, utg. Hofmann, C.H., Oxford University Press, Oxford, 2011, s. 255.

( 19 ) Se dom av den 17 januari 1984, VBVB och VBBB/kommissionen (de förenade målen 43/82 och 63/82, EU:C:1984:9, punkt 13).

( 20 ) Visserligen har i detta avseende de lösningar som valts i unionens rättsordning åtminstone delvis tagit modell efter de lösningar som förekommer i medlemsstaternas rättsordningar. Jag anser dock inte att det i detta skede av utvecklingen av unionsrätten och med tanke på det stora utrymmet för skönsmässig bedömning för unionsinstitutionerna, vars uppgifter har blivit specialiserade och specifika, är nödvändigt eller ens lämpligt att hänvisa till nationell rätt för att beskriva det system för befogenhetsöverföring som fastställs i artikel 8.3.17 i personalreglerna. För det första hävdar nämligen vissa författare i doktrinen i fråga om medlemsstaternas rättsordningar (se bland annat Volpato, A., Delegation of Powers in the EU Legal System, Routledge, London, 2022, s. 11) dels att det delegerande organet ofta bibehåller sin befogenhet att fatta beslut som omfattas av delegeringen (vilket inte motsvarar den verkan som tribunalen i sin praxis har tillskrivit en delegering av befogenheter, utan snarare dess syn på en delegering av underteckningsrätt), dels att delegeringsmottagaren handlar i eget namn och inte i den delegerandes namn (vilket i sin tur inte motsvarar beteckningen av en delegering av underteckningsrätt i tribunalens praxis utan snarare delegering av befogenheter). För att belysa detta vill jag påpeka att den traditionella åtskillnaden mellan en delegering av befogenheter och en delegering av underteckningsrätt i fransk rätt har ifrågasatts, varför man kan göra den bedömningen att det delegerande organet, trots en delegering av de disciplinära befogenheterna, får fatta beslut som omfattas av denna delegering. Se Tusseau, G., ”Le juge administratif et la délégation du pouvoir de suspension d'un fonctionnaire: A propos de l'arrêt du Conseil d'État du 22 novembre 2004 Ministre de la jeunesse, de l'éducation nationale et de la recherche c/ M.A., req. no 244515”, Revue française de droit administratif, 2005, s. 4 och följande sidor. För det andra bör det noteras att ECB inom sin funktionella självständighet är självständig i förhållande till medlemsstaternas lagstiftning. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2002, Pflugradt/ECB (de förenade målen T‑178/00 och T‑341/00, EU:T:2002:253, punkt 48).

( 21 ) Så är förhållandet i än högre grad vad gäller ECB, som åtnjuter funktionell självständighet vad avser de normer som är tillämpliga på dess personal, vilka skiljer sig från de bestämmelser som är tillämpliga på unionens tjänstemän och övriga anställda.

( 22 ) Punkterna 59 och 60 i den domen.

( 23 ) I enlighet med artikel 11.1 i stadgan för ECBS ska ECB:s direktion bestå av ordföranden, vice ordföranden och fyra andra ledamöter.

( 24 ) Dom av den 23 september 1986 (5/85, EU:C:1986:328, punkt 39).

( 25 ) Förvisso kan man bland de bestämmelser i personalreglerna i vilka det hänvisas till verksamhetschefen finna sådana som gäller åtgärder som denne vidtar utan att det anges att denne agerar på direktionens vägnar. De handlingar som avses i dessa bestämmelser skiljer sig dock från dem som avses i artikel 8.3.17 i personalreglerna och rör inte beslut som riktar sig till anställda. I artikel 0.4a.7.7 i personalreglerna, i deras nuvarande lydelse, föreskrivs nämligen att för den händelse att ansvariga personer har olika mening vid en intressekonflikt ska dessa vända sig till verksamhetschefen som ska besluta vilken av de ansvariga som är behörig att pröva en ansökan om skydd mot repressalier. I samma anda föreskrivs i artiklarna 2a.11.6.3 och 2a.11.6.4 i personalreglerna, utan omnämnande av direktionen, att verksamhetschefen ska vara behörig att utse den som ska vara ansvarig för sammanställningen av personalrapporten under en rapporteringsperiod (”readiness rapport”).

( 26 ) I enlighet med artikel 44 i) i anställningsvillkoren får endast två mindre stränga disciplinåtgärder vidtas av en person, generaldirektören för personal eller en ledamot av direktionen, beroende på vilken lönegrad den anställde har.

( 27 ) I enlighet med denna bestämmelse får ett beslut om att inleda det disciplinära förfarandet (för anställda i graderna A–J i lönetabellen) fattas av generaldirektören för personal eller dennes ställföreträdare, om den disciplinåtgärd som kan vidtas är en skriftlig varning eller en skriftlig anmärkning, eller av den ledamot av direktionen till vilken generaldirektoratet för personal rapporterar (för anställda i graderna K eller L i lönetabellen).

( 28 ) Dom av den 9 juli 2008, Kuchta/ECB (F‑89/07, EU:F:2008:97).

( 29 ) Se, bland annat, dom av den 12 mars 2020, QB/ECB (T‑215/18, ej publicerad, EU:T:2020:92, punkt 142) och dom av den 8 september 2021, AH/Eurofound (T‑52/19, EU:T:2021:537, punkt 59).

( 30 ) I alla händelser räcker det härvid att påpeka, som tribunalen angav i punkt 50 i den överklagade domen, att artikel 8.3.17 i personalreglerna är offentliggjord och att ECB motiverade valet att inte offentliggöra beslutet av den 10 juli 2018 i DI:s intresse, för att skydda hans anseende vid en tidpunkt då den slutliga utgången i det disciplinära förfarandet inte fick föregripas, varvid dock DI delgavs beslutet. Dessutom förklarade domstolen i dom av den 23 september 1986, AKZO Chemie och AKZO Chemie UK/kommissionen (5/85, EU:C:1986:328, punkt 39), som svar på ett argument avseende underlåtenhet att offentliggöra ett beslut om bemyndigande inom kommissionen, att underlåtenheten att offentliggöra beslutet om bemyndigande för en kommissionsledamot inte hade berövat sökandena möjlighet att ifrågasätta lagenligheten hos vare sig detta beslut eller det beslut som fattats till följd av bemyndigandet.

( 31 ) Dom av den 17 november 2017 (T‑555/16, ej publicerad, EU:T:2017:817, punkt 52).

( 32 ) Se dom av den 17 november 2017, Teeäär/ECB (T‑555/16, ej publicerad, EU:T:2017:817, punkt 52).

( 33 ) Dom av den 17 november 2017 (T‑555/16, ej publicerad, EU:T:2017:817, punkt 47).

( 34 ) Se punkterna 58–63 ovan.

( 35 ) Jag noterar att DI i sin replik vid tribunalen och i sitt överklagande själv har medgett att verksamhetschefens beslut, som fattades i enlighet med artikel 8.3.17 i personalreglerna, ”rättsligt sett ska tillskrivas” direktionen och att denna tar fullt ansvar för sina beslut. Se punkt 11 i överklagandet och punkt 11 i repliken vid tribunalen, där DI själv har angett att sådana beslut fattas ”å” direktionens ”vägnar”.

( 36 ) Se punkt 63 ovan.