Förslag till avgörande av generaladvokat Stix-Hackl föredraget den 22oktober2002. - Joachim Steffensen. - Begäran om förhandsavgörande: Amtsgericht Schleswig - Tyskland. - Direktiv 89/397/EEG - Offentlig kontroll av livsmedel - Artikel 7.1 andra stycket - Provanalyser - Rätt att begära utlåtande från annat laboratorium - Direkt effekt - Huruvida analysresultat skall godtas som bevis då rätten att begära utlåtande från annat laboratorium har åsidosatts. - Mål C-276/01.



Rättsfallssamling 2003 s. I-03735



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledande anmärkningar

1. Den aktuella tvisten gäller tolkningen av rådets direktiv 89/397/EEG av den 14 juni 1989 om offentlig kontroll av livsmedel (nedan kallat direktivet). Särskilt gäller den frågan huruvida en tillverkare av livsmedel har rätt att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium om myndigheterna anmärkt mot proverna och frågan huruvida åsidosättandet av denna rättighet får till följd att det utlåtande som grundar sig på proverna inte får användas.

II - Tillämpliga bestämmelser

A - Gemenskapsrätt

2. Artikel 6.1 i direktivet har i korthet följande lydelse:

"1. Inspektionen skall omfatta

...

d) färdigvaror",

3. Artikel 7 i direktivet har följande lydelse:

"1. Prover på de produkter som räknas upp i artikel 6.1 b-f får tas för analys. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att de som blir föremål för inspektion har möjlighet att begära utlåtande från annat laboratorium.

2. Analyserna skall utföras av godkända laboratorier. Medlemsstaterna får också bemyndiga andra laboratorier att göra dessa analyser."

4. I artikel 12 första stycket i direktivet föreskrivs följande:

"1. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till att de fysiska och juridiska personer som berörs av en kontroll har rätt att överklaga åtgärder som vidtagits av ansvarig myndighet i samband med kontrollen."

B - Nationell rätt

5. Enligt den nationella domstolen är Lebensmittel- und Bedarfsgegenständegesetz (LMBG) (tysk lag om livsmedel och andra basvaror) tillämplig i målet vid den nationella domstolen.

1. Bötesbestämmelser

6. 17 § första stycket punkt 2 b i LMBG har följande lydelse:

"Det är förbjudet att utan tillräcklig märkning yrkesmässigt saluföra livsmedel som innehållsmässigt avviker från vad som är vedertaget och vars värde, i synnerhet näringsvärde eller bruksvärde, eller användbarhet är begränsad på ett icke försumbart sätt."

7. 52 § första stycket punkt 9 i LMBG har följande lydelse:

"Den som i strid med 17 § första stycket punkt 1 eller 17 § första stycket punkt 2 saluför livsmedel utan tillräcklig märkning döms till fängelse i högst ett år eller till böter."

8. 53 § första stycket i LMBG har följande lydelse:

"Den som med vårdslöshet begår en av de i 52 § första stycket punkterna 2-11 eller andra stycket angivna gärningarna gör sig skyldig till en förseelse. I fall som avses i 52 § första stycket punkt 6 och andra stycket punkt 3 gäller detta dock endast den som har använt varor som anges i 14 § eller som har transporterat livsmedel eller tobaksvaror till Tyskland."

2. Provtagningsbestämmelse

9. 42 § i LMBG har följande lydelse:

"(1) I den utsträckning det är nödvändigt för genomförandet av bestämmelserna om handel med varor som avses i denna lag, är inspektörer samt polistjänstemän, behöriga att mot mottagningsbevis enligt eget urval för undersökning kräva uttagning av eller själva ta ut prover. En del av provet eller, om provet inte alls eller inte utan att det skulle innebära fara för undersökningsändamålet går att indela i delar av samma beskaffenhet, en annan del av samma sort och från samma tillverkare som den vara som tagits som prov skall lämnas kvar. Ett prov behöver inte lämnas kvar om tillverkaren förklarar sig avstå från detta.

(2) Kvarlämnade prover skall förslutas eller förseglas av myndigheten. De skall förses med datum för provtagningen och med datum efter vars utgång förslutningen eller förseglingen skall anses ha upphört.

...

(4) Befogenheten att ta prover omfattar produkter i lagens mening som försäljs på marknader, gator eller i resande verksamhet eller som är under transport innan de givits till konsumenten."

III - Bakgrund och förfarandet

10. Firman Plumrose Böklunder GmbH und Co. KG. tillverkar Bockwürstchen (frukostkorv) som i detaljhandeln säljs i glasburkar med metallock. Den tilltalade i målet vid den nationella domstolen, Joachim Steffensen, ansvarar för tillsynen.

11. Sedan några år tillbaka har det genom statliga myndigheters försorg i detaljhandelsaffärer vid flera tillfällen tagits prover av varor från Plumrose Böklunder GmbH & Co. KG. Det har varje gång rört sig om korvar i glas med metallock.

12. Proverna undersöktes i laboratorier. I undersökningsresultaten blev proverna varje gång föremål för anmärkningar avseende lagstiftningen om livsmedel, nämligen att varorna i varudeklarationen beskrevs som Landbockwürste eller liknande, en i sammanhanget felaktig varudeklaration.

13. Av alla de prover som togs lämnades varje gång ett extraprov kvar i detaljhandeln. Inget av de kvarlämnade proverna erhölls av Joachim Steffensen eller Plumrose Böklunder GmbH & Co. KG. Det är okänt huruvida Joachim Steffensen eller Plumrose Böklunder GmbH & Co. KG. underrättades om provtagningarna av respektive detaljhandlare. Det har inte kunnat fastställas om Joachim Steffensen eller Plumrose Böklunder GmbH & Co. KG. varje gång blev delgivna provresultaten i så god tid att de hade möjlighet att inhämta utlåtande från ett annat laboratorium.

14. Genom beslut i bötesmål av den 13 september 2000 förpliktade Kreis Schleswig-Flensburg Bußgeldstelle (böteskontoret i distriktet Schleswig-Flensburg) Joachim Steffensen att betala böter med 500 DEM. Det lades Joachim Steffensen till last att han åsidosatt 17 § första stycket punkt 2 b, 52 § första stycket punkt 9 och 53 § första stycket i Lebensmittel- und Bedarfsgegenständegesetz (tysk lag om livsmedel och andra basvaror, nedan kallad LMBG). Mot detta beslut ingavs i rätt tid ett formellt riktigt överklagande.

15. Den ansvariga domstolen, Amtsgericht Schleswig, anser att 42 § i LMBG inte tillräckligt reglerar fall då, som här, provtagning sker i detaljhandeln och provet lämnas kvar där. De kvarlämnade proven bevaras nämligen, såvitt Amtsgericht Schleswig kunnat konstatera, i regel endast under en månads tid. Om myndigheterna inte underrättar tillverkaren om de tagna proverna omedelbart efter provtagningen kan denne, om proverna skulle bli föremål för anmärkningar från de statliga myndigheterna, inte (längre) inhämta något utlåtande från ett annat laboratorium.

16. Mot denna bakgrund är, enligt Amtsgericht Schleswigs mening, frågan huruvida artikel 7.1 i rådets direktiv om offentlig kontroll av livsmedel ger tillverkaren rätt att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium och - om denna fråga besvaras jakande - huruvida ett åsidosättande av denna rätt medför ett användningsförbud.

IV - Tolkningsfrågorna

17. Eftersom det enligt Amtsgericht Schleswigs uppfattning rör sig om tolkning av gemenskapsrätten, beslutade domstolen den 5 juli 2001 att enligt artikel 234 EG hänskjuta följande frågor till Europeiska gemenskapernas domstol:

"1) Skall artikel 7 första stycket i rådets direktiv av den 14 juni 1989 om offentlig kontroll av livsmedel (89/397/EEG) tolkas så, att tillverkaren av en vara har en direkt tillämplig rätt att inhämta utlåtande från annat laboratorium om statliga myndigheter från tillverkarens vara i detaljhandeln tar ett prov för analys och detta prov får anmärkningar med hänsyn till livsmedelslagstiftningen?

2) För det fall den första frågan besvaras jakande:

Skall artikel 7 första stycket i nämnda direktiv tolkas så, att den föreskriver ett gemenskapsrättsligt förbud mot att använda utlåtanden som är grundade på statligt initierade provtagningar, om tillverkaren av den vara som fått anmärkningar i utlåtandet inte har fått möjlighet att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium?"

V - Den första frågan

A - Parternas argument

18. Enligt den tyska regeringens uppfattning skall direktivets artikel 7 första stycket visserligen tolkas så att den som blir föremål för inspektion har en förutsättningslös rätt att välja om han/hon vill ge i uppdrag till ett annat laboratorium att ge ett utlåtande eller inte. Denna bestämmelse ger emellertid inte någon direkt tillämplig rätt att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium. Direkt tillämpliga rättigheter kan nämligen bara följa av avsaknad av eller bristfälligt införlivande.

19. I det aktuella fallet har direktivet införlivats på ett korrekt sätt genom 42 § LMBG, enligt vilken ett andra prov skall lämnas kvar som jämförelse vid en provtagning som genomförts av myndigheterna. Därigenom ges de som är föremål för inspektionen, exempelvis tillverkare eller handlare, en möjlighet att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium. Vid en provtagning i ett senare handelsled finns i regel en upplysningsplikt mellan tillverkare och handlarnätverk.

20. Härmed följer tillverkarens rätt att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium visserligen inte av direktivets direkta tillämplighet, utan av en direktivkonform tolkning av LMBG.

21. Den italienska regeringen har anfört att analysen enligt direktivets artikel 7 första stycket är till för att fastställa överträdelse av gemenskapsrätten, varför förfarandets kontradiktoriska karaktär och de berörda parternas rätt till försvar skall skyddas. Av denna anledning skall antingen provtagningen genomföras kontradiktoriskt i förhållande till dem som blir föremål för kontroll eller också skall en effektiv möjlighet till inhämtandet av ett utlåtande från ett annat laboratorium säkerställas. Hur det kontradiktoriska förfarandet regleras ligger inom medlemsstaternas handlingsutrymme. Emellertid skall de säkerställas beträffande parternas rätt. Detta är inte fallet om den som är misstänkt för en överträdelse varken var närvarande vid provtagningstillfället eller blivit vederbörligen underrättad om provtagningen.

22. För den danska regeringen beror svaret på den första frågan på hur begreppen "de som blir föremål för inspektion" och "de åtgärder som krävs" i artikel 7.1 andra stycket i direktivet skall tolkas.

23. När det gäller begreppet "de som blir föremål för inspektion" har den danska regeringen anfört att det endast omfattar företag, vilka i det enskilda fallet är föremål för provtagning. Av ordalydelsen och det sammanhang i vilket artikel 7 första stycket andra stycket ingår, framgår att medlemsstaterna endast måste ge dessa, inte dem i tidigare handelsled, möjligheten att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium. Det står de kontrollerade handlarna fritt att informera beträffade parter i tidigare handelsled om de genomförda övervakningsåtgärderna och i förekommande fall skicka stickprov till tillverkaren eller tillsammans med tillverkaren eller på tillverkarens anmodan inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium. Rättssäkerheten garanteras för det företag som är ansvarigt för överträdelsen av livsmedelslagstiftningen därutöver genom rätten att överklaga enligt artikel 12 i direktivet.

24. För det fall även tidigare handelsled anses som "de som blir föremål för inspektion" gör den danska regeringen gällande, när det gäller "de åtgärder som krävs", att direktivet inte förpliktar myndigheterna att informera tidigare handelsled om provtagningen. Direktivets artikel 7.1 andra stycket är inte tillräckligt klar, precis och ovillkorlig för att det därur skall kunna utläsas en sådan (informations-) rätt för tillverkarna. Myndigheternas godkännande av ett utlåtande från ett annat laboratorium på detaljhandelsnivå räcker slutligen för att garantera att tidigare handelsled har möjlighet att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium.

25. Kommissionen är av åsikten att de som blir föremål för inspektion efter en provtagning enligt artikel 7.1 andra stycket ovillkorligen har en rätt att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium. Denna framgår dels av direktivets nionde skäl, dels av den omständigheten att de som blir föremål för inspektion annars inte till fullo skulle kunna utnyttja sin rätt i artikel 12 i direktivet till ett effektivt rättsmedel. Termen gegebenenfalls begränsar endast anspråket på att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium i den mån som det överhuvudtaget kan anses som betydande.

26. Med tanke på detta krävs överhuvudtaget inte någon ytterligare kontroll av om artikel 7.1 i direktivet är en villkorslös och klar bestämmelse som undantagsvis kan ge den enskilde en subjektiv rättighet ur ett direktiv även om inte heller ordalydelsen väcker några tvivel om detta.

27. När, som i det aktuella fallet, det har gått så lång tid mellan kontrollmyndighetens provtagning och utdömandet av en bot på grund av provtagningen att den som blivit föremål för inspektion inte kan använda sin rätt till ett utlåtande från ett annat laboratorium bryter myndigheterna inte enbart mot rätten till ett utlåtande från ett annat laboratorium enligt artikel 7.1 utan likaså mot rätten för den som blivit föremål för provtagning att få tillgång till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 12.

28. Vad gäller de av den tyska och den danska regeringen åberopade problemen med det praktiska genomförandet sades vid den muntliga förhandlingen att detta också kan genomföras på andra sätt än som anförts av de båda regeringarna, exempelvis genom att myndigheterna förvarar ett andra, djupfryst prov.

B - Bedömning

29. För att kunna besvara den första frågan på ett sådant sätt som är användbart vid lösandet av tvisten vid den nationella domstolen, bör först frågans andemening klarläggas närmare, speciellt i ljuset av omständigheterna vid målet vid den nationella domstolen.

30. Angående detta är det uppenbart att parterna utgår från alltigenom olika tyngdpunkter i sin argumentation. Detta kan förklaras med bestämmelsens ordalydelse som domstolen i det aktuella förfarandet blivit förelagd att tolka. Först talar artikel 7.1 andra stycket om ett ansvar för medlemsstaterna att vidta "de åtgärder som krävs" och detta så att de som blivit föremål för inspektion ska ha "möjlighet att begära" utlåtande från ett annat laboratorium. I så mån verkar vid första anblicken förpliktelsen att skapa förutsättningar för inhämtandet av ett utlåtande från ett annat laboratorium stå i förgrunden istället för rätten till ett utlåtande från ett annat laboratorium i sig.

31. De deltagande regeringarna har samtliga, med olika betoning, yttrat sig angående "de åtgärder som krävs" och speciellt angående frågan huruvida myndigheterna i medlemsstaterna enligt direktivet är förpliktade att meddela tillverkaren när det gäller prov på detaljhandelsnivå. Det står klart att de båda aspekterna har ett nära samband, det vill säga i fråga om vilka åtgärder som är nödvändiga för att skapa förutsättningar för inhämtandet av ett konkurrerande utlåtande och den möjliga rätten till ett utlåtande från ett annat laboratorium. När medlemsstaterna nämligen, i strid med artikel 7 i direktivet, inte skapar tillräckliga förutsättningar för ett utlåtande från ett annat laboratorium är det möjligen så att de samtidigt bryter mot motsvarande rättighet för den som blir föremål för inspektion som eventuellt kan härledas från samma bestämmelse.

32. Som emellertid kan utläsas av beslutet om hänskjutande utgår den nationella domstolen från premissen att 42 § i LMBG inte tillräckligt ger uttryck för bestämmelserna enligt direktivets artikel 7.1 eller att inhämtandet av ett utlåtande från ett annat laboratorium inte gjorts möjligt. Därmed skulle den eventuella rättigheten för tillverkaren att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium vara kränkt. Den första frågan avser just huruvida direktivet ger den enskilde en sådan rättighet som domstolen har att skydda.

33. Mot bakgrund av detta har det inte heller visats att den tyska regeringens ståndpunkt skall följas, det vill säga att den första frågan skall besvaras nekande på grund av att rätten till ett utlåtande från ett annat laboratorium baseras på en direktivkonform tolkning av den nationella rätten och inte på direktivet. Här skall erinras om domstolens slutsatser i domen Simmenthal, enligt vilken i vart fall "gemenskapsrättsreglerna skall tillämpas fullt ut och på ett enhetligt sätt i alla medlemsstater, från och med dagen för reglernas ikraftträdande och under hela giltighetstiden" och att "varje nationell domstol som prövar en talan inom ramen för sin behörighet är skyldig att tillämpa gemenskapsrätten i dess helhet och att skydda de rättigheter som enskilda erhållit genom denna rätt" . Denna princip att de rättigheter som ges den enskilde genom gemenskapsrätten skall genomföras och skyddas av de nationella domarna på ett effektivt sätt gäller oberoende av om dessa rättigheter i det konkreta fallet (vid gemenskapskonform tolkning) följer av nationell rätt eller, vid bristfälligt införlivande av gemenskapsrätt, med direkt effekt. Huruvida ett direktivs fulla kraft eller eventuellt i direktivet givna rättigheter för den enskilde är garanterade genom en direktivkonform tolkning av de nationella bestämmelserna om införlivande är slutligen en sak för den nationella domstolen att bedöma.

34. Enligt fast rättspraxis har enskilda, i alla de fall då bestämmelserna i ett direktiv framstår som ovillkorliga och tillräckligt precisa, rätt att åberopa dem inför den nationella domstolen gentemot staten, och dessa rättigheter skall skyddas dels då direktivet inte har införlivats med den nationella rätten inom tidsfristerna, dels då det inte har införlivats på ett korrekt sätt.

35. En gemenskapsrättslig bestämmelse är tillräckligt precis för att kunna åberopas av enskild och tillämpas av en domstol när det genom den på ett klart sätt föreskrivs en skyldighet.

36. Vidare är en bestämmelse villkorslös när den ligger till grund för en skyldighet som varken hänger samman med ett villkor eller för vars införlivande och verkan det krävs en åtgärd av gemenskapsorganen eller medlemsstaterna.

37. Enligt min mening visar artikel 7.1 i ljuset av direktivets ändamål och dess innehåll upp dessa kännetecken, i den mån frågan gäller huruvida de som blir föremål för inspektion har en rätt att inhämta ett yttrande från ett annat laboratorium.

38. Visserligen skall man utgå ifrån att medlemsstaterna enligt denna bestämmelse vid det nationella genomförandet har en viss handlingsfrihet när det gäller "de åtgärder som krävs" för att möjliggöra inhämtandet av ett yttrande från ett annat laboratorium. Det är däremot inte uteslutet redan på grund av att direktivet är tillräckligt klart och tydligt när det gäller rätten att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium eftersom domstolen redan fastställt att, när det gäller sådana fall när direktivet ger medlemsstaterna mer eller mindre handlingsfrihet, den enskilde inte kan förvägras att åberopa rättigheter som härstammar från direktivet eftersom de enligt direktivets ändamål är ägnade att användas oberoende och skilda från sammanhanget i dess helhet.

39. Först skall fastslås att ordalydelsen av artikel 7.1 betraktad i sig tillåter slutsatsen att den inte bara syftar till skapandet av en möjlighet att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium utan slutligen har som syfte att en sådan rättighet skall införas ("damit die Betroffenen ... können"). Detta framträder ännu tydligare i andra språkversioner.

40. Som kommissionen rätteligen anfört bekräftas detta utlåtande såväl av nionde skälet i direktivet som av artikel 12.1 i direktivet. Enligt nionde skälet i direktivet skall nämligen företagens "legitima rättigheter" skyddas, "speciellt rätten till tillverkningshemligheter och rätten att överklaga".

41. I artikel 12 i direktivet konkretiseras skyddet för den "legitima rätten" att överklaga i en bestämmelse. Enligt denna bestämmelse skall medlemsstaterna vidta alla åtgärder som behövs för att "se till att de fysiska och juridiska personer som berörs av en kontroll har rätt att överklaga åtgärder som vidtagits av ansvarig myndighet i samband med kontrollen". Denna bestämmelse kan betraktas som ett uttryck för och en förankring av den allmänna (rätts-) grundsatsen om ett effektivt rättsligt (domstols-) skydd som ligger till grund för medlemsstaternas gemensamma författningstraditioner.

42. Ett effektivt rättsligt skydd mot provtagningen och dess analys förutsätter dessutom att den som berörs av en kontroll har rätt att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium.

43. Tvärtemot den danska regeringens uppfattning finns det enligt min mening inget tvivel om att inte bara detaljhandlarna utan också tillverkarna är att räkna till "de som är föremål för inspektion" och som har denna rätt. Slutligen är det deras produkter som analyseras och de, som i Joachim Steffensens fall, som slutligen kan ställas till svars för brister i tillverkningen av och innehållet i livsmedel. Tillverkarna måste därför förfoga över motsvarande rättsskyddsgarantier.

44. Slutligen delar jag den av kommissionen och den tyska regeringen företrädda uppfattningen, som kommer till uttryck i deras slutsats, att ordet "gegebenenfalls" i artikel 7.1 andra stycket inte skall tolkas som en inskränkning i eller ett villkor för rätten att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium. Detta tillägg belyser endast ytterligare denna bestämmelses karaktär av ett bemyndigande. Den som är föremål för inspektion har visserligen en rätt att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium och dessutom valet att utöva sin rätt allt efter omständigheterna, det vill säga oavsett om provet resulterar i en anmärkning eller inte.

45. Av det ovan anförda följer således att tillverkarens rätt att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium tillräckligt klart och tydligt framgår av artikel 7.1. Därför skall den nationella domstolens första fråga besvaras jakande.

VI - Den andra frågan

A - Parternas argument

46. Joachim Steffensen hänvisade i samband med artikel 6 i Europakonventionen till att denna bestämmelse i det här fallet endast tjänar som måttstock för tolkningen av direktivet och att den också kan tillämpas på den här aktuella tvisten. Detta förändras inte av tysk rätts kategorisering av fallet som ordningsförseelse (Ordnungswidrigkeit). Europadomstolen för mänskliga rättigheters (Europadomstolen) rättspraxis tillåter inhämtandet av utlåtande från ett annat laboratorium när det gäller bevis som grundas på komplicerade provtagningsförfaranden. Så är fallet när det gäller livsmedelskontroll.

47. Enligt den tyska regeringens uppfattning uppställer direktivet inget gemenskapsrättsligt förbud mot att det första provet används, inte ens i det fallet då tillverkaren eller någon annan som rörs av kontrollen inte fått någon möjlighet att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium.

48. Införlivandet av gemenskapsrätten har i grunden nationella förfaranderegler som måttstock. Den tyska straffprocessrätten har, lika lite som den tyska förvaltningsrätten, som rättsföljd vid brott mot förfarandereglerna att ett bevismedel fråntas sin verkan. För övrigt krävs det inte nödvändigtvis i Tyskland ett utlåtande från ett annat laboratorium för att ett provresultat skall göras tvivelaktigt, detta på grund av den inom straffprocessrätten gällande inkvisitoriska principen och principen om den fria bevisvärderingen.

49. Visserligen måste förfarandereglerna motsvara gemenskapsrättens krav. Så är dock här fallet. De strider för det första inte mot diskrimineringsförbudet eftersom brott mot direktivets förfaranderegler behandlas på samma sätt som brott mot de formella förfaranden som reglerar rent nationella angelägenheter. För det andra omöjliggörs inte heller praktiskt införlivande av gemenskapsrätten av principen om fri bevisvärdering. Därigenom upprätthålls effektivitetsprincipen. Direktivets bestämmelse om utlåtande från ett annat laboratorium fyller nämligen inget självändamål utan är bara en av flera möjligheter att skydda sig mot en påstådd överträdelse av livsmedelsrättsliga bestämmelser.

50. Den danska regeringen delar den uppfattning som den tyska regeringen anger i sin slutsats och har anfört att man skall överlåta till de nationella domstolarna att fastställa eventuella straffrättsliga följder av en överträdelse av den alltid rådande plikten enligt artikel 7.1 andra stycket. Det kan varken utläsas ur direktivet eller allmän gemenskapsrätt att bevis inte får användas i ett motsvarande fall i ett nationellt straffrättsligt förfarande.

51. När det gäller artikel 6 i Europakonventionen och den rättspraxis från Europadomstolen för mänskliga rättigheter som avser denna har den danska regeringen anfört att Europakonventionens regler endast gäller för domstolsförfarandet och inte för det förvaltningsförfarande som föregått detta, vilket den här aktuella tvisten gäller. För övrigt upprätthålls principen om det kontradiktoriska förfarandet.

52. Kommissionen uttalar sig åtminstone mot ett absolut förbud mot utvärdering av utlåtanden som kommer från prov som endast undersökts av de statliga myndigheterna, även vid beaktande av artikel 6 i Europakonventionen. Enligt kommissionens mening vore det att ge rättigheterna i artikel 7.1 första stycket och i artikel 12 i direktivet överdrivet stor betydelse när de som är föremål för inspektion inte fått möjlighet att inhämta utlåtande från ett annat laboratorium, om utlåtanden från provtagningen inte ens får användas om de är så entydiga att inget utlåtande från ett annat laboratorium under några omständigheter skulle kunna försvaga dem.

53. När det gäller informationsplikten anförde kommissionen under den muntliga förhandlingen att denna endast gäller direkt gentemot detaljhandlaren. Angående information till tillverkaren räcker det med ett meddelande inom handelskedjan.

B - Bedömning

54. Den nationella domstolens andra fråga handlar rent allmänt om förhållandet mellan gemenskapsrättsliga och nationella förfaranderegler. Den nationella domstolen vill veta om ett utlåtande i vilket en viss produkt får en anmärkning kan användas som bevis inför rätten när tillverkaren inte beretts möjlighet att utnyttja den rätt till inhämtande av ett utlåtande från ett annat laboratorium som han garanteras genom direktivet. Frågan är med andra ord, mot bakgrund av målet i den nationella domstolen, att förstå som en fråga huruvida det strider mot gemenskapsrätten att en nationell bevisregel används, enligt vilken det är tillåtet att använda ett utlåtande, som gjorts under beskrivna omständigheter, som bevis inför domstol.

55. I detta sammanhang skall erinras om att det enligt domstolens fasta rättspraxis i avsaknad av gemenskapsrättslig reglering på området ankommer på varje medlemsstat att i sin nationella rättsordning ange vilka domstolar som är behöriga att fastställa förfaranderegler som avser att säkerställa skyddet av de rättigheter som enskilda har på grund av gemenskapsrätten, förutsatt att dessa förfaranden inte är mindre förmånliga än de som avser liknande talan enligt nationell rätt (likhets- eller ekvivalensprincipen) eller gör utövandet av de rättigheter som följer av gemenskapsrätten praktiskt taget omöjligt eller alltför svårt (effektivitetsprincipen).

56. I det här aktuella fallet måste man först beakta och få perspektiv på dessa principer. Som jag fastställt inom ramen för den första frågan ges i direktivet visserligen enskilda rätten att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium. Målet i den nationella domstolen handlar dock endast indirekt om utnyttjandet av denna rättighet. Det som målet direkt handlar om är utövandet av rätten till ett ändamålsenligt rättsmedel mot åtgärder som vidtagits av de myndigheter som är ansvariga för kontrollen. Denna rätt är förankrad i direktivets artikel 12. Rätten att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium tjänar, som jag likaså redan fastställt, slutligen genomförandet av rätten till ett ändamålsenligt rättsmedel.

57. När det gäller likhetsprincipen skall det i det här aktuella fallet prövas om det överklagandeförfarande som stadgas i direktivets artikel 12 är utformat på ett mindre fördelaktigt sätt än motsvarande förfaranden enligt nationell rätt.

58. Angående den omtalade nationella bevisregeln framgår av handlingarna att inget motsvarande bevisvärderingsförbud förekommer i tysk processrätt. Därmed görs i denna regel inte någon åtskillnad mellan om rättsmedlet är inriktat på myndighetsåtgärder, vilka tjänar som kontrollåtgärder för efterlevandet av gemenskapsrätt, eller på nationell rätt.

59. Som en följd av detta är det, enligt artikel 7.1 andra stycket, förenligt med likhetsprincipen att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium när de nationella förfarandebestämmelserna inte innehåller något värderingsförbud för utlåtanden i fall då tillverkaren inte haft denna möjlighet.

60. Vad angår effektivitetsprincipen får bevisregeln, som gör att utlåtanden från myndigheterna får utvärderas och avseende vilka tillverkaren inte kunnat inhämta något utlåtande från ett annat laboratorium, inte omöjliggöra eller göra det alltför svårt för tillverkaren att komma i åtnjutande av det rättsskydd som är resultat av direktivet.

61. Domstolens rättspraxis ger vid handen att denna fråga skall prövas i ljuset av den materiella bevisregelns ställning "inom förfarandet i sin helhet, dess förlopp och särdrag vid de olika nationella domstolarna. Ur denna synvinkel finns det anledning att i förekommande fall beakta de principer som det nationella rättssystemet bygger på, som till exempel skyddet för rätten till försvar, principen om rättssäkerhet och principen om förfarandets sakliga förlopp."

62. I detta sammanhang skall för övrigt beaktas att, som jag redan hänvisat till inom ramen för den första frågan, den i artikel 12 förankrade rätten till ett verkningsfullt rättsmedel är ett uttryck för en allmän rättsgrundsats som ligger till grund för medlemsstaternas gemensamma författningstradition. Som domstolen redan fastslagit i domarna Johnston och Heylens gällande detta är denna princip "också förankrad i artiklarna 6 och 13 i Europakonventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950" och "är denna konventions ledande principer att beakta inom ramen för gemenskapsrätten".

63. I enlighet med effektivitetsprincipen strider i det här aktuella fallet värderingen av utlåtanden, när inte tillverkaren kunnat inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium, mot gemenskapsrätten, om det därigenom praktiskt taget blir omöjligt eller alltför svårt att få ett verkligt och effektivt rättsskydd mot de åtgärder som vidtagits av de berörda kontrollmyndigheterna.

64. Detta vore enligt min mening i vart fall fallet om ett utlåtande från ett annat laboratorium vore det enda ändamålsenliga sättet för den rättssökande att försvara sig eller framlägga bevis mot myndigheternas anmärkning.

65. Det är emellertid den nationella domstolens sak att pröva om denna möjlighet finns, med hänsyn till de nationella förfarandereglerna, särskilt med hänsyn till principen om domstolens fria bevisvärdering, som gäller för den nationella domstolen i detta fall, och de konkreta faktiska omständigheterna i målet.

66. Slutligen har parterna ställt frågan huruvida och i vilken mån rätten till en rättvis rättegång i artikel 6 i Europakonventionen uppställer ett förbud mot att värdera ett utlåtande som tagits fram under sådana omständigheter som föreligger i förevarande mål.

67. Inledningsvis kan inte den danska regeringens invändning, enligt vilken denna bestämmelse inte är tillämplig, beaktas, eftersom det i detta fall rör sig om det (föregående) förvaltningsförfarandet och inte om domstolsförfarandet. Inom ramen för den andra frågan rör det sig nämligen inte primärt om möjligheten eller rätten för tillverkaren under förvaltningsförfarandet att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium utan snarare om frågan vilka rättsliga slutsatser i bevishänseende den nationella domstolen har att dra när det gäller värderingen av ett utlåtande, med beaktande av det faktum att tillverkaren inte kan lägga fram något utlåtande från ett annat laboratorium eftersom det inte gjorts möjligt för honom (under förvaltningsförfarandet) att inhämta ett sådant. Även om orsakerna till att ett utlåtande från ett annat laboratorium saknas alltså skall hänföras till förvaltningsförfarandet gäller frågan värderingen under domstolsförfarandet. Därmed skall artikel 6 i Europakonventionens bestämmelser beaktas.

68. Av Europadomstolens rättspraxis framgår att konventionen visserligen inte reglerar tillåtligheten av bevis som sådana men att hela förfarandet, inklusive det sätt på vilket bevisen handhas, måste uppfylla kraven på ett rättvist förfarande i artikel 6.1 Europakonventionens mening. Till dessa krav räknas framför allt förfarandets kontradiktoriska karaktär samt parternas jämlika styrkeförhållanden. Enligt dessa principer måste en part i en straff- eller civilprocess ha möjligheten att ta del av och kunna yttra sig över alla skrifter och yttranden som getts in till domstolen eller inlämnats inför densamma för att påverka rättens beslut. Dessutom måste parten kunna lägga fram sin sak inför rätten på ett sätt som inte är väsentligen mer till nackdel för honom än för processmotståndaren.

69. I enlighet med detta är enligt Europadomstolens rättspraxis värderingen av ett bevis i domstolen som är behäftat med oegentligheter inte automatiskt ogiltig. Snarare är det så att det även här är avgörande om parten kan försvara sig på ett effektivt sätt beroende på omständigheterna i målet.

70. Europadomstolens dom i målet Kahn, som den danska regeringen hänvisat till, gällde användandet av en ljudbandsupptagning som bevis i en straffprocess. Ljudbandet hade spelats in på ett sätt som stred mot legalitetsprincipen. Europadomstolen lade stor vikt vid att den tilltalade i detta förfarande hade tillräckligt stor möjlighet att bestrida äktheten (authenticité) av upptagningen och att vid domstolen göra gällande invändningar mot dess användning.

71. När det konkret gäller användandet av utlåtanden inför rätten för bevisändamål beror dess överensstämmelse med kraven på en rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i Europakonventionen likaså på om den part som belastas av utlåtandet och som inte kan förete något utlåtande från ett annat laboratorium ändå effektivt kan lägga fram sin sak och ta ställning till utlåtandet. Ett effektivt ianspråkstagande av rätten till försvar utan ett utlåtande från ett annat laboratorium kan härvid vara problematiskt när utlåtandet hänför sig till ett tekniskt område som inte är känt för domaren och där utlåtandet därför får ett betydande inflytande på domstolens bevisvärdering.

72. Huruvida värderingen av ett utlåtande, när det inte finns något utlåtande från ett annat laboratorium, uppfyller kraven på ett rättvist förfarande enligt artikel 6 i Europakonventionen bestäms därmed av de konkreta omständigheterna i det enskilda fallet, speciellt av vilken sorts utlåtande det är och dess vikt med hänsyn till beslutsprocessen samt möjligheten att förfoga över andra ändamålsenliga möjligheter till ett effektivt försvar än ett utlåtande från ett annat laboratorium.

73. Den nationella domstolens andra fråga skall därför besvaras enligt följande, också med beaktande av artikel 6 i Europakonventionen. Gemenskapsrätten hindrar utvärdering av utlåtanden grundade på statligt initierade provtagningar, om tillverkaren av den vara som fått anmärkningar i utlåtandet inte har fått möjlighet att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium när det annars praktiskt taget omöjliggjorts eller gjorts alltför svårt att lägga fram ett effektivt rättsmedel mot myndigheternas kontrollåtgärder. Det är den nationella domstolens uppgift att pröva om tillverkaren trots avsaknaden av ett utlåtande från ett annat laboratorium inom ramen för det nationella förfarandet och med beaktande av de konkreta omständigheterna i det enskilda fallet har en ändamålsenlig möjlighet att på ett effektivt sätt kunna försvara sig mot en anmärkning från myndigheterna eller, i förekommande fall, lägga fram motbevis.

VII - Förslag till avgörande

74. Det föreslås att domstolen skall besvara frågorna enligt följande:

1) Artikel 7 första stycket i direktiv 89/397/EEG om offentlig kontroll av livsmedel skall tolkas så, att tillverkaren av en vara har en direkt tillämplig rätt att inhämta utlåtande från ett annat laboratorium om statliga myndigheter från tillverkarens vara i detaljhandeln tar ett prov för analys och detta prov får anmärkningar med hänsyn till livsmedelslagstiftningen.

2) Gemenskapsrätten hindrar värdering av utlåtanden grundade på statligt initierade provtagningar, om tillverkaren av den vara som fått anmärkningar i utlåtandet inte har fått möjlighet att inhämta ett utlåtande från ett annat laboratorium när det annars praktiskt taget omöjliggjorts eller gjorts alltför svårt att lägga fram ett effektivt rättsmedel mot myndigheternas kontrollåtgärder. Det är den nationella domstolens uppgift att pröva om tillverkaren trots avsaknaden av ett utlåtande från ett annat laboratorium inom ramen för det nationella förfarandet och med beaktande av de konkreta omständigheterna i det enskilda fallet har en ändamålsenlig möjlighet att på ett effektivt sätt kunna försvara sig mot en anmärkning från myndigheterna eller, i förekommande fall, lägga fram motbevis.