ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Mål C-310/11

Grattan plc

mot

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(begäran om förhandsavgörande från First-tier Tribunal (Tax Chamber))

”Beskattning — Mervärdesskatt — Andra direktivet 67/228/EEG — Artikel 8 a — Sjätte direktivet 77/388/EEG — Leverans av varor — Beskattningsunderlag — Provision som ett postorderförsäljningsbolag betalar till sin agent — Tredjepartskunders köp — Nedsättning av priset efter skattskyldighetens inträde — Direkt effekt”

Sammanfattning – Domstolens dom (andra avdelningen) av den 19 december 2012

Harmonisering av skattelagstiftning – Gemensamt system för mervärdesskatt – Direktiv 67/228 och 77/388 – Ej jämförbara grader av harmonisering (Rådets direktiv 67/228 och 77/388) Harmonisering av skattelagstiftning – Gemensamt system för mervärdesskatt – Beskattningsunderlag – Leverans av varor – Provision som ett postorderförsäljningsbolag betalar till sin agent för redan utförda leveranser – Möjlighet enligt direktiv 67/228 att i efterhand minska beskattningsunderlaget – Föreligger inte (Rådets direktiv 67/228, artikel 8 a)

Se domen. (punkt 33) Artikel 8 a i andra direktivet 67/228 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter ska tolkas så, att den inte ger en skattskyldig person rätt att i efterhand anse att beskattningsunderlaget för en varuleverans har minskat, när en agent, efter det att denna varuleverans har skett, gottskrivits ett tillgodohavande av leverantören som agenten valt att ta ut antingen i form av kontanter eller i form av ett tillgodohavande som vederbörande får kvitta mot sin skuld till leverantören för redan utförda varuleveranser. (se punkt 37 samt domslutet)

Mål C-310/11

Grattan plc

mot

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(begäran om förhandsavgörande från First-tier Tribunal (Tax Chamber))

”Beskattning — Mervärdesskatt — Andra direktivet 67/228/EEG — Artikel 8 a — Sjätte direktivet 77/388/EEG — Leverans av varor — Beskattningsunderlag — Provision som ett postorderförsäljningsbolag betalar till sin agent — Tredjepartskunders köp — Nedsättning av priset efter skattskyldighetens inträde — Direkt effekt”

Sammanfattning – Domstolens dom (andra avdelningen) av den 19 december 2012

Harmonisering av skattelagstiftning — Gemensamt system för mervärdesskatt — Direktiv 67/228 och 77/388 — Ej jämförbara grader av harmonisering (Rådets direktiv 67/228 och 77/388) Harmonisering av skattelagstiftning — Gemensamt system för mervärdesskatt — Beskattningsunderlag — Leverans av varor — Provision som ett postorderförsäljningsbolag betalar till sin agent för redan utförda leveranser — Möjlighet enligt direktiv 67/228 att i efterhand minska beskattningsunderlaget — Föreligger inte (Rådets direktiv 67/228, artikel 8 a)
Enligt artikel 8.1 i förordning nr 1663/95 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 729/70 i fråga om förfarandet vid avslutande av räkenskaperna för EUGFJ ska kommissionen, om den efter en undersökning anser att utgifterna har verkställts på ett sätt som strider mot unionsreglerna, meddela den berörda medlemsstaten sina iakttagelser och ange vilka korrigeringsåtgärder som ska vidtas för att säkerställa att reglerna följs i framtiden. Artikel 8.1 i förordning nr 1663/95 innebär att det uppställs ett krav på att den oegentlighet som läggs den berörda medlemsstaten till last ska vara tillräckligt precist angiven i det skriftliga meddelande som anges i första stycket i nämnda bestämmelse, så att medlemsstaten får fullständig kännedom om den. En underlåtenhet att iaktta detta villkor skulle dessutom kunna innebära att den garanti för ett korrekt förfarande som medlemsstaterna har i artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken och artikel 7.4 femte stycket i förordning nr 1258/1999 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken, enligt vilken de utgifter som kan vägras finansiering av EUGFJ begränsas i tiden, förlorar sin mening.

Artikel 8.1 i förordning nr 1663/95 ska således jämföras med artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 och artikel 7.4 femte stycket i förordning nr 1258/1999. Enligt sistnämnda artiklar saknar kommissionen rätt att undanta utgifter som har verkställts före de 24 månader som föregick kommissionens skriftliga meddelande till den berörda medlemsstaten om resultaten av kontrollerna. Syftet med det skriftliga meddelande som avses i nämnda artikel 8.1 första stycket är därför att upplysa om att de utgifter som verkställts under de 24 månader som föregick kommissionens skriftliga meddelande kan undantas från finansiering från EUGFJ. Samma skriftliga meddelande utgör följaktligen utgångspunkt för beräkningen av fristen på 24 månader.

För att uppfylla sitt upplysningssyfte ska således det skriftliga meddelande som avses i artikel 8.1 i förordning nr 1663/95, mot bakgrund av artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 och artikel 7.4 femte stycket i förordning nr 1258/1999, med tillräcklig precision ange de oegentligheter som läggs den berörda medlemsstaten till last och som sedan legat till grund för den slutliga finansiella korrigeringen. Endast genom ett sådant skriftligt meddelande kan det säkerställas att fullständig kännedom om kommissionens invändningar ges, så att det kan uppfylla det upplysningssyfte som det har enligt den bestämmelsen, och det är endast ett sådant skriftligt meddelande som kan utgöra utgångspunkten för beräkningen av den frist på 24 månader som anges i artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 och artikel 7.4 femte stycket i förordning nr 1258/1999.

(se punkterna 26, 28–31, 33 och 34)
—

I händelse av fara som gör att järnvägsnätet under en period blir oanvändbart får infrastrukturförvaltaren, efter att ha underrättat de berörda parterna, återta de tåglägen som tilldelats under den tid som behövs för att hantera situationen. [VPE] ska under denna period på den berörda partens begäran tilldela denne ett annat tågläge ur den kapacitet som är tillgänglig.”
8

I artikel 30 i direktiv 2001/14 anges följande: ”1. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 21.6 skall medlemsstaterna upprätta ett regleringsorgan. Detta organ, som kan vara det ministerium som ansvarar för transport eller något annat organ, skall i fråga om organisation, finansieringsavgöranden, juridisk struktur och beslutsfattande vara oberoende i förhållande till varje infrastrukturförvaltare, avgiftsorgan, tilldelningsorgan eller sökande. ... 2. En sökande skall kunna överklaga till regleringsorganet om han anser att han har blivit orättvist behandlad, diskriminerad eller på något sätt kränkt, särskilt när det gäller beslut som fattats av infrastrukturförvaltaren eller i tillämpliga fall järnvägsföretaget om a) beskrivning av järnvägsnätet, b) kriterier i denna beskrivning, c) tilldelningsförfarandet och dess resultat, d) avgiftssystemet, e) nivå eller struktur i fråga om de infrastrukturavgifter som den sökande måste eller kan bli tvungen att betala, f) åtgärder för tillträde enligt artikel 10 i [direktiv 91/440]. 3. Regleringsorganet skall säkerställa att de avgifter som infrastrukturförvaltaren fastställer är förenliga med kapitel II och inte är diskriminerande. Förhandlingar mellan sökande och en infrastrukturförvaltare om nivån på infrastrukturavgifter skall bara vara tillåten om de sker under överinseende av regleringsorganet. Regleringsorganet skall ingripa om det är sannolikt att förhandlingarna strider mot detta direktiv. 4. Regleringsorganet skall ha befogenhet att begära relevant information från infrastrukturförvaltaren, sökande och alla inblandade tredje parter i den berörda medlemsstaten och denna information skall lämnas in utan onödigt dröjsmål. 5. Regleringsorganet skall fatta beslut om varje klagomål och vidta åtgärder för att avhjälpa en situation inom högst två månader efter det att all information lämnats in. Trots vad som sägs i punkt 6 skall ett beslut av regleringsorganet vara bindande för alla parter som omfattas av beslutet. Om ett beslut om att vägra tilldelning av infrastrukturkapacitet eller villkoren i ett erbjudande om kapacitet överklagas skall regleringsorganet antingen bekräfta att det inte behövs någon ändring av infrastrukturförvaltarens beslut, eller begära en ändring av det beslutet i enlighet med riktlinjer som regleringsorganet anger. 6. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de beslut som fattas av regleringsorganet kan överklagas till domstol.”
15

Familjen Nelson bokade en flygning med Lufthansa från Frankfurt am Main (Tyskland) till Lagos (Nigeria), som skulle äga rum den 27 juli 2007, och returflygningen LH 565 från Lagos till Frankfurt am Main, som skulle äga rum den 27 mars 2008. Tidtabellsenlig avgångstid för returflygningen var klockan 22.50. Familjen Nelson infann sig i rätt tid på flygplatsen i Lagos. Returflygningen ägde emellertid inte rum enligt tidtabellen och familjen inkvarterades på ett hotell. Klockan 16.00 den 28 mars 2008 transporterades familjen till flygplatsen. Flygningen LH 565 startade slutligen klockan 01.00 den 29 mars 2008 under samma flygnummer och med i stort sett samma passagerare, men med ett annat plan som Lufthansa hade flugit dit från Frankfurt am Main. Flygplanet anlände till Frankfurt am Main klockan 07.10, det vill säga med mer än 24 timmars försening i förhållande till tidtabellsenlig ankomsttid.
1

Republiken Italien har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 13 september 2010 i de förenade målen T-166/07 och T-285/07, Italien mot kommissionen (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen Republiken Italiens talan om ogiltigförklaring av meddelandena om de allmänna uttagningsproven EPSO/AD/94/07 för att upprätta en anställningsreserv avseende tjänster som handläggare (AD 5) inom området information, kommunikation och media (EUT C 45 A, 2007, s. 3), EPSO/AST/37/07 för att upprätta en anställningsreserv avseende tjänster som assistenter (AST 3) inom området kommunikation och information (EUT C 45 A, 2007, s. 15), och EPSO/AD/95/07 för att upprätta en anställningsreserv avseende tjänster som handläggare (AD 5) inom området information (bibliotek/dokumentation) (EUT C 103 A, 2007, s. 7) (nedan tillsammans kallade de omtvistade meddelandena om uttagningsprov).
1

Alliance One International Inc. (nedan kallat AOI), tidigare Standard Commercial Corp. (nedan kallat SCC), och Standard Commercial Tobacco Co. Inc. (nedan kallat SCTC) har i sitt överklagande (C-628/10 P) yrkat att domstolen ska upphäva den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 27 oktober 2010 i mål T-24/05, Alliance One International m.fl. mot kommissionen (REU 2010, s. I-5329) (nedan kallad den överklagade domen), varigenom tribunalen ogillade deras talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2004) 4030 slutlig av den 20 oktober 2004 om ett förfarande enligt artikel 81.1 [EG] (ärende COMP/C.38.238/B.2 – Råtobak – Spanien) (nedan kallat det omtvistade beslutet). AOI och SCTC har även yrkat att beslutet ska ogiltigförklaras i den mån det avser dem samt att de böter som de har ålagts genom beslutet ska sättas ned.
14

34 § punkt 1 SGB XI, med rubriken ”Uppskjutna förmåner”, hade följande lydelse: ”Rätten till förmåner skjuts upp 1. så länge den försäkrade vistas i utlandet. Vid tillfällig vistelse i utlandet uppgående till högst sex veckor per kalenderår ska vårdbidraget bibehållas under de villkor som anges i 37 § eller utges proportionerligt i enlighet med 38 §. För vårdtjänster i hemmet gäller detta enbart såvida assistenten som annars tillhandahåller vårdtjänster i hemmet följer med den vårdbehövande under vistelsen i utlandet. ...”
16

I 132 § i lag C av år 2003 om elektronisk kommunikation föreskrivs följande: ”1. Bestämmelserna om ingående av abonnemangsavtal gäller även för ändring av ett abonnemangsavtal. Det kan framgå av de allmänna avtalsvillkoren att ett abonnemangsavtal får ändras i enlighet med bestämmelserna i punkt 2. 2. Tjänsteleverantören kan endast ensidigt ändra abonnemangsavtalet i följande fall: a) om villkoren i det enskilda abonnemangsavtalet eller i de allmänna avtalsvillkoren är uppfyllda, såvida det inte är fråga om en väsentlig ändring av avtalsvillkoren och såvida annat inte föreskrivs i lag eller i bestämmelserna om elektronisk kommunikation, b) om det är berättigat på grundval av en lagändring eller ett myndighetsavgörande, eller c) om det är berättigat på grundval av att förhållandena förändrats avsevärt. 3. En ändring av de nödvändiga villkoren för att tillgodogöra sig tjänsten eller av de kriterier som avgör huruvida kvalitetskraven är uppfyllda ska anses utgöra en väsentlig ändring av avtalsvillkoren. 4. Om tjänsteleverantören ensidigt kan ändra de allmänna avtalsvillkoren, i de fall som närmare anges i dessa villkor, är tjänsteleverantören skyldig att upplysa abonnenterna härom enligt bestämmelserna i denna lag. Sådan upplysning ska lämnas minst trettio dagar innan ändringen träder i kraft. Tjänsteleverantören är även skyldig att upplysa abonnenterna om de villkor som gäller för deras möjlighet att säga upp avtalet till följd av ändringen. I ett sådant fall har abonnenten, inom åtta dagar efter avsändandet av meddelandet om ändring, rätt att säga upp avtalet med omedelbar verkan. 5. Om ändringen innebär att det införs villkor som är ofördelaktiga för abonnenten har denne rätt att, inom femton dagar efter meddelandet om ändring, utan rättsverkningar säga upp abonnemangsavtalet. Abonnenten får emellertid inte säga upp abonnemangsavtalet när denne har åtagit sig att motta tjänsten under en begränsad tid, då avtalet ingåtts med beaktande av de fördelar som detta medför och ändringen inte påverkar de fördelar abonnenten uppnått. För det fall ändringen påverkar de uppnådda fördelarna och abonnenten säger upp abonnemangsavtalet kan tjänsteleverantören inte kräva abonnenten på värdet av fördelen med avseende på tiden efter det att avtalet sagts upp. ...”
26

En sådan bestämmelse förefaller vidare inte vara jämförbar med de bestämmelser som var aktuella i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien. Som generaladvokaten har angett i punkterna 36 och 37 i sitt förslag till avgörande, antogs nämligen de aktuella bestämmelserna kort tid efter det att fristen för att erlägga den mervärdesskatt som normalt skulle ha betalats löpt ut och gjorde det således möjligt för de skattskyldiga att undgå all kontroll från skattemyndighetens sida. Domstolen har slagit fast att bestämmelserna utgjorde allmänna och odifferentierade undantag från kontroll av skattepliktiga transaktioner som ägt rum under en rad beskattningsperioder. Det framgår emellertid av punkterna 24 och 25 i förevarande dom att artikel 3.2 bis i lagdekret nr 40/2010 inte utgör ett allmänt undantag från uppbörd av mervärdesskatt under en viss period utan en undantagsbestämmelse som syftar till att säkerställa principen om skälig tid genom att de äldsta pågående förfarandena vid skattedomstolen i tredje instans avgörs, med följd att avgörandet i andra instans vinner laga kraft.
26

I beslutet av den 26 april 2007 fastställde nämnda myndighet att ABB Management Services Ltd (rättsinnehavare för ABB Power Technologies Management Ltd), ABB Switzerland Ltd, ABB Ltd, Alstom, Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Mitsubishi Electric Corp., Toshiba Corporation, Schneider Electric SA, Siemens AG, Siemens AG Österreich (rättsinnehavare för VA Technologie AG och av VA Tech T&D GmbH), VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission and Distribution Ltd (tidigare VA Tech Transmission & Distribution Ltd) och Nuova Magrini Galileo SpA hade deltagit i en kartell på Republiken Tjeckiens territorium. Dessa företag hade därigenom, under tiden till och med den 30 juni 2001, överträtt förbudet i artikel 3.1 i lagen om skydd för konkurrens, i sin ändrade lydelse enligt lag nr 63/1991 Sb., och under tiden från den 1 juli 2001 fram till och med den 3 mars 2004, överträtt förbudet i artikel 3.1 i nämnda lag i sin lydelse enligt lag nr 143/2001 Sb. Dessa företag hade således överträtt lagen om skydd för konkurrens under tiden fram till och med den 3 mars 2004.
14

Cour de cassation beslutade under dessa förhållanden att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska artikel 7.1 i direktiv 2003/88 … tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser eller nationell praxis som innebär att det som villkor för rätten till årlig betald semester krävs att det utförs faktiskt arbete under minst tio dagar (eller en månad) under intjänandeperioden? 2) Om fråga 1 ska besvaras jakande: Är den nationella domstolen enligt artikel 7 i direktiv 2003/88 … – vilken medför en särskild skyldighet för arbetsgivaren, genom att den ger en arbetstagare som av hälsoskäl är frånvarande under en tid som uppgår till eller överstiger ett år rätt till betald semester – skyldig att, i en tvist mellan enskilda, underlåta att tillämpa en oförenlig nationell bestämmelse som i det fallet innebär att det, som villkor för rätten till årlig betald semester krävs, att faktiskt arbete har utförts under minst tio dagar under intjänandeåret? 3) Har arbetstagarna, eftersom det i artikel 7 i direktiv 2003/88… inte görs någon åtskillnad mellan arbetstagarna beroende på om deras frånvaro från arbetet under intjänandeperioden har orsakats av ett olycksfall i arbetet, en yrkessjukdom, ett olycksfall på väg till eller från arbetet eller en sjukdom som inte är yrkesrelaterad, enligt denna artikel rätt till betald semester som är lika lång oavsett orsaken till deras frånvaro av hälsoskäl, eller ska denna artikel tolkas så, att den inte utgör hinder för att längden på den betalda semestern kan variera beroende på orsaken till arbetstagarens frånvaro, eftersom det i den nationella lagen under vissa villkor föreskrivs en längd på den årliga betalda semestern som överstiger den minimilängd på fyra veckor som föreskrivs i direktiv [2003/88]?”
Talan om upphävande av den dom som meddelades av tribunalen (andra avdelningen) den 15 juni 2010 i mål T-177/07, Mediaset mot kommissionen, i vilken tribunalen ogillade en talan om delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2006) 6634 slutlig av den 24 januari 2007, i vilket det statliga stöd som Republiken Italien har genomfört åren 2004 och 2005 till förmån för konsumentköp eller hyra av interaktiva digitala dekodrar för mottagande av TV-program som sänds via digital markbaserad teknik eller via kabel förklarades oförenligt med den gemensamma marknaden med motiveringen att stödet inte omfattade dekodrar för mottagande av TV-program via satellit (statligt stöd

C 52/2005, ex NN 88/2005, ex CP 101/2004).
71

Vad avser frågan huruvida utövandet av de kontrollbefogenheter som föreskrivs i artikel 78-2 fjärde stycket i straffprocesslagen har samma verkan som in- och utresekontroller konstaterar domstolen för det första att de kontroller som föreskrivs i denna bestämmelse inte har samma syfte som gränskontroller, i den mening som avses i förordning nr 562/2006. En sådan kontroll har enligt artikel 2 punkterna 9–11 i samma förordning till syfte dels att säkerställa att personer kan tillåtas att resa in i medlemsstaternas territorium eller att lämna det, dels att hindra personer från att kringgå in- och utresekontrollerna. Ovannämnda nationella bestämmelse syftar däremot till att kontrollera huruvida den berörde uppfyller lagens krav på att inneha, medföra och kunna visa upp identitets- och andra föreskrivna handlingar. En medlemsstats möjlighet att föreskriva sådana skyldigheter i nationell rätt påverkas enligt artikel 21 c i förordning nr 562/2006 inte av avskaffandet av gränskontroller vid de inre gränserna.
Artikel 82 EG avser inte endast förfaranden som direkt skadar konsumenterna, utan även förfaranden som skadar konsumenterna genom att de har en skadlig inverkan på konkurrensen. Det är i sistnämnda mening som uttrycket utestängande missbruk ska förstås.

Konstaterandet av förekomsten av en dominerande ställning innebär inte i sig någon anmärkning mot det berörda företaget. Artikel 82 EG syftar nämligen inte på något sätt till att hindra ett företag från att, av egen förtjänst, skapa sig en dominerande ställning på marknaden. Denna bestämmelse syftar inte heller till att säkerställa att konkurrenter som är mindre effektiva än det företag som har en dominerande ställning ska kunna stanna på marknaden. Det är således inte alla verkningar av ett utestängande som nödvändigtvis har en skadlig inverkan på konkurrensen. Pris- och prestationskonkurrens (competition on the merits) kan per definition leda till att konkurrenter som är mindre effektiva, och således mindre intressanta för konsumenterna vad beträffar bland annat pris, urval, kvalitet och nyskapande, försvinner från eller får mindre betydelse på marknaden.

Artikel 82 EG avser särskilt sådant beteende hos ett företag i dominerande ställning som, till skada för konsumenterna, hindrar att den konkurrens som föreligger på marknaden upprätthålls eller utvecklas genom att använda andra metoder än sådana som räknas till normal konkurrens på grundval av de ekonomiska aktörernas prestationer. Det är således, enligt artikel 82 EG, förbjudet för ett företag i dominerande ställning att tillämpa ett förfarande som leder till en utestängningseffekt för lika effektiva konkurrenter och därmed stärka sin dominerande ställning på andra sätt än genom pris- och prestationskonkurrens. Mot bakgrund härav kan således inte all priskonkurrens anses vara tillåten.

Den omständigheten att en prispolitik som tillämpas av ett företag i dominerande ställning kan kvalificeras som prisdiskriminering – det vill säga tillämpning av olika priser för olika kunder eller olika kundkategorier för varor eller tjänster för vilka kostnaderna är desamma eller, omvänt, tillämpning av samma pris för klienter för vilka anbudskostnaderna varierar – kan inte i sig innebära att det är fråga om utestängande missbruk.

(se punkterna 20–22, 24, 25 och 30)
137

Såsom framgår av bland annat den första frågan, under f, den andra frågan, under f, den tredje frågan, under d, och den fjärde frågan, under c, undrar den hänskjutande domstolen även vilka konsekvenserna blir om det konstateras att den tolkning som de nationella domstolarna för närvarande gör av den i det nationella målet aktuella lagstiftningen är oförenlig med gemenskapsrätten.
21

Artikel 158 i kungligt dekret 2393/2004 om godkännande av förordningen om tillämpning av utlänningslagen (Reglamento de la Ley de Extranjería) av den 30 december 2004 (BOE nr 6 av den 7 januari 2005, s. 485) har följande lydelse: ”1. Om tillstånd att vistas i Spanien saknas, särskilt på grund av att villkoren för inresa eller vistelse inte är uppfyllda, eller inte längre är uppfyllda, eller om utlänningen genom ett administrativt beslut har fått avslag på ansökan om förlängning av vistelsen, ansökan om uppehållstillstånd eller ansökan om andra handlingar som är nödvändiga för att en utlänning ska ha rätt att vistas på spanskt territorium,... ska det administrativa beslutet innehålla en upplysning om att den berörde är skyldig att lämna landet. Upplysningen kan även ges genom att den skrivs in i passet eller en annan jämförbar handling, eller, om den berörde har rest in i Spanien med stöd av en identitetshandling i vilken det inte är möjligt att skriva in upplysningen, i en särskild handling. … 2. Skyldigheten att lämna landet ska uppfyllas inom den frist som föreskrivits i beslutet om avslag på ansökan eller senast 15 dagar från dagen för delgivningen av beslutet om avslag. Om det föreligger särskilda omständigheter och utlänningen kan styrka att han eller hon har tillräckliga medel för sitt uppehälle kan fristen förlängas upp till högst 90 dagar. Om fristen löper ut utan att utlänningen har lämnat landet, ska de bestämmelser som föreskrivs i denna förordning angående de situationer som avses i artikel 53 a i [utlänningslagen] tillämpas. 3. Om utlänningar som avses i denna artikel lämnar spanskt territorium i överensstämmelse med bestämmelserna i föregående stycken ska de inte förbjudas att resa in i landet och de har rätt att återvända till Spanien, under förutsättning att de iakttar bestämmelserna om inresa till spanskt territorium. …”