Förstainstansrättens beslut (fjärde avdelningen i utökad sammansättning) av den 25 juni 2003. - Rafael Pérez Escolar mot Europeiska kommissionen. - Statligt stöd - Klagomål - Passivitetstalan - Talerätt - Upptagande till sakprövning. - Mål T-41/01.



Rättsfallssamling 2003 s. II-02157



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Passivitetstalan - Fysiska eller juridiska personer - Underlåtenhet mot vilken talan kan väckas - Underlåtenhet att fatta beslut avseende fortsatt handläggning av ett klagomål som syftar till en fastställelse av oförenligheten av statligt stöd med den gemensamma marknaden - Upptagande till sakprövning av talan som väckts av berörd part i den mening som avses i artikel 88.2 EG

(Artiklarna 88.2 EG, 230 fjärde stycket EG och 232 tredje stycket EG)

2. Statligt stöd - Kommissionens undersökning - Erkännande av egenskap som berörd part i den mening som avses i artikel 88.2 EG - Villkor - Berättigat intresse

(Artiklarna 88.2 EG och 230 fjärde stycket EG)

Sammanfattning

1. På samma sätt som artikel 230 fjärde stycket EG, som innebär att en enskild kan väcka talan om ogiltigförklaring av en rättsakt som inte är riktad till honom, men som direkt och personligen berör honom, skall artikel 232 tredje stycket EG tolkas på så sätt att den ger en sådan enskild möjlighet att väcka en passivitetstalan mot en institution som har underlåtit att anta en rättsakt som skulle ha berört honom på samma sätt.

En enskild som har inlämnat ett klagomål till kommissionen där han har påtalat stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden är direkt berörd av kommissionens underlåtenhet att ta ställning till detta klagomål i den mening som avses i artikel 232 tredje stycket EG när han skall anses vara berörd part i den mening som avses i artikel 88.2 EG, vilket är ett begrepp som omfattar inte enbart det eller de företag som beviljas ett stöd utan även de personer, företag eller sammanslutningar vars intressen kan påverkas av det beviljade stödet, särskilt konkurrerande företag och branschorganisationer.

( se punkterna 29, 31, 33 och 34 )

2. För att kunna åtnjuta egenskapen av berörd person i den mening som avses i artikel 88.2 EG måste en fysisk eller juridisk person kunna visa ett berättigat intresse av att stödåtgärderna genomförs eller inte genomförs, eller av att dessa uppehålls för det fall de redan har beviljats. Att tillskriva varje person med endast ett allmänt eller indirekt intresse i förhållande till de ifrågasatta statliga åtgärderna en egenskap av berörd part i den mening som avses i artikel 88.2 EG skulle innebära att begreppet "personligen berörd person", i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, fråntogs all rättslig betydelse i samband med talan om ogiltigförklaring av beslut som fattats med stöd av artikel 88 tredje stycket EG.

Enbart det faktum att ett klagomål har ingivits till kommissionen räcker inte för att kunna tillskriva en fysisk eller juridisk person en egenskap av berörd part i den mening som avses i artikel 88.2 EG, eftersom denne inte kan visa berättigade skäl att begära att kommissionen undersöker de anmälda åtgärderna med hjälp av gemenskapens regler om statligt stöd. Berättigade skäl föreligger i synnerhet inte när det saknas direkta kausalitetssamband mellan de anmälda åtgärderna och den skada som den som inger klagomålet påstår sig ha lidit till följd av att åtgärderna genomförts.

( se punkterna 35-36, 39, 42 och 44-45 )

Parter

I mål T-41/01,

Rafael Pérez Escolar, Madrid (Spanien), företrädd av advokaten F. Moreno Pardo,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av I. Martínez del Peral och J. Flett, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande,

angående en talan som har väckts med stöd av artikel 232 EG i syfte att fastställa att kommissionen har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EG-fördraget genom att underlåta att fatta beslut avseende det klagomål som sökanden ingivit mot Konungariket Spanien beträffande överträdelse av artikel 87 EG och genom att underlåta att inleda det förfarande som anges i artikel 88.2 EG, avseende de stöd som de spanska myndigheterna påstås ha beviljat bankerna Banco Español de Crédito et Banco Santander,

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN

(fjärde avdelningen i utökad sammansättning)

sammansatt av ordföranden, V. Tiili, samt domarna J. Pirrung, P. Mengozzi, A.W.H. Meij och M. Vilaras,

justitiesekreterare: H. Jung,

följande

Beslut

Domskäl

Bakgrund till tvisten

1 Den 15 december 1994 publicerade kommissionen ett pressmeddelande med titeln "Kommissionen godkänner räddningen av Banesto", i vilket meddelades att de ekonomiska åtgärder som de spanska myndigheterna vidtagit för att genomföra en rekonstruktionsplan för banken Banco Español de Crédito SA (härefter Banesto) inte omfattades av tillämpningsområdet för artikel 87.1 EG. Bland de åtgärder som ingick i rekonstruktionsplanen nämndes i pressmeddelandet särskilt en kapitalökning uppgående till 180 miljarder spanska pesetas (ESP), en insättningsgarantifonds (nedan kallad IGF) förvärv av tillgångar uppskattade till dess nominella värde samt omedelbar återförsäljning av dessa till Banesto med en förlust motsvarande 285 miljarder ESP och ett förmånligt lån upplåtet av IGF motsvarande 315 miljarder ESP utspritt på fyra år, vilket motsvarade en uppskattad kostnad på 41 miljarder ESP för IGF i ränteförluster.

2 Genom skrivelse av den 23 februari 1999 till kommissionens ledamot med ansvar för konkurrensfrågor, ingav Pérez Escolar (nedan kallad sökanden) ett klagomål i vilket han gjorde gällande att de spanska myndigheternas handlande inom ramen för ovannämnda rekonstruktionsplan innebar ett beviljande av statligt stöd till förmån för Banesto och Banco de Santander. Genom detta klagomål anmodade sökanden kommissionen att vidta nödvändiga åtgärder för att tillse att Banesto återbetalade den subvention på 285 miljarder ESP som mottagits av IGF och erlade bolagsskatt på denna subvention i enlighet med spansk skattelagstiftning. Kommissionen anmodades även att vidta varje annan nödvändig åtgärd mot bakgrund av de av sökanden framförda förhållandena, i den utsträckning dessa innebar överskridande av de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna.

3 I skrivelse av den 25 juni 1999 till kommissionsledamoten med ansvar för konkurrensfrågor upprepade sökanden sitt klagomål och tillade nya påståenden angående de spanska myndigheternas påstådda överskridande av artikel 101 EG.

4 I skrivelser av den 27 mars och den 4 april 2000, vände sig sökanden till Feltkamp, dåvarande chef för avdelningen "Offentliga bolag och service" inom direktionen "Statliga stöd II" vid generaldirektoratet för konkurrens. Sökanden upprepade i dessa brev sina påståenden och bifogade nya dokument till stöd för dessa.

5 Sökanden har hänvisat till ett sammanträde med Feltkamp som skulle ha ägt rum i Bryssel, i kommissionens lokaler, den 31 mars 2000.

6 Den 15 juni 2000 skickade sökanden ett e-mejl till Rodríguez Galindo, medlem av kabinettet för kommissionsledamoten med ansvar för konkurrensfrågor. Samma dag svarade denna sökanden med ett e-mejl och bad att få en kopia av den dokumentation som sökanden hänvisat till i sitt e-mejl. Den 21 juni 2000 skickade sökanden ett nytt e-mejl till Rodríguez Galindo i vilket han bekräftade att han skickat den efterfrågade dokumentationen samt en kort sammanfattning av bakgrundsförhållandena.

7 Den 6 november 2000, skickade sökanden en ny skrivelse till kommissionsledamoten med ansvar för konkurrensfrågor, i vilken han upprepade sitt klagomål av den 23 februari 1999 och anmodade kommissionen att dels genomföra en utredning av de bakomliggande förhållandena och dels ålägga Banesto återbetalning av subventionen på 285 miljarder ESP som mottagits av IGF, erläggande av bolagsskatt baserad på subventionsbeloppet, betalning till IGF av ränta på lånet på 315 miljarder ESP som beviljats av densamma samt återupprättande av Banestos minoritetsaktieägares förmånsrätter, vilka skulle ha berövats dem i samband med kapitalökningen som genomförts inom ramen för bankens rekonstruktionsförfarande.

Förfarande och parternas yrkanden

8 Sökanden har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 23 februari 2001, väckt förevarande talan.

9 Kommissionen har, genom särskild handling, den 16 maj 2001 gjort en invändning om rättegångshinder i enlighet med artikel 114 i förstainstansrättens rättegångsregler. Sökanden har, den 29 augusti 2001, yttrat sig över invändningen.

10 Sökanden har i sin ansökan yrkat att förstainstansrätten skall

- fastställa att kommissionen, genom att avstå från att fatta ett beslut avseende sökandes klagomål av den 23 februari 1999, har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EG-fördraget, och

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

11 Kommissionen har i sin invändning om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall

- avvisa talan, och

- förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

12 Sökanden har i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall

- pröva invändningen om sökandens talerätt i samband med att talan prövas i sak,

- i andra hand fastställa datum för förhandling avseende förfarandet beträffande invändning om rättegångshinder,

- fastställa att kommissionen, genom att underlåta att fatta beslut till följd av klagomålet av den 23 februari 1999, har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EG-fördraget, och

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

Prövning i sak

13 Enligt artikel 114.3 i förstainstansrättens rättegångsregler skall återstoden av förfarandet beträffande rättegångshinder vara muntligt, om inte annat bestäms.

14 Förstainstansrätten finner att handlingarna i målet innehåller tillräckliga upplysningar och beslutar att med tillämpning av ovannämnda bestämmelse avgöra målet utan att fullfölja förfarandet.

Parternas argument

15 Kommissionen har anfört tre grunder till stöd för sitt avvisningsyrkande beträffande förevarande talan.

16 Kommissionen har för det första hävdat att den inte har anmodats att vidta åtgärder inom en rimlig tidsfrist, då mer än fyra år förflutit mellan den 15 december 1994, publikationsdag för pressmeddelandet i vilket angavs att åtgärderna för Banestos rekonstruktionsplan inte utgjorde statligt stöd, och den 23 februari 1999, dagen då svarandens klagomål gavs in. Genom att förhålla sig passiv under en så lång period, har sökanden av rättssäkerhetsskäl förlorat sin rätt att föra talan enligt artikel 232 EG.

17 Beträffande sökandens påstående att hans klagomål av den 23 februari 1999 inte hänför sig till de ekonomiska åtgärder som utretts under 1994, har kommissionen gjort gällande att detta påstående är oriktigt och i vart fall inte relevant vid bedömningen av huruvida sakprövning skall ske.

18 Kommissionen har för det andra gjort gällande att talan väckts efter utgången av den frist som föreskrivs i artikel 232 EG. Sökanden anmodade genom sin skrivelse av den 23 februari 1999 kommissionen att vidta åtgärder i den mening som avses i artikel 232 EG. Följaktligen gick den frist som föreskrivs i bestämmelsen ut den 6 juli 1999, medan ansökan inte registrerades vid förstainstansrättens kansli förrän den 23 februari 2001. Kommissionen har påtalat att sökanden inte retroaktivt kan återuppliva en tidsfrist som denne låtit gå ut genom att skicka en kopia av sitt ursprungliga klagomål eller ett nytt dokument med samma materiella innehåll till kommissionen.

19 Kommissionen har för det tredje hävdat att sökanden inte har talerätt i den mening som avses i artikel 232 EG, eftersom han inte direkt och personligen berörs av den rättsakt som kommissionen skulle ha underlåtit att anta. Kommissionen har understrukit att det i detta avseende, för att sökanden i fråga om statligt stöd skall kunna anses som direkt och personligen berörd av den rättsakt som kommissionen skulle ha underlåtit att anta, krävs att denne i vart fall kan visa att han uppfyller kriterierna för berörd part i den mening som avses i artikel 88.2 EG. För att göra detta måste sökanden visa sin egenskap av direkt konkurrent till den eller dem som åtnjutit det anmälda stödet. Sökanden skulle emellertid, i förevarande fall, endast ha gjort gällande att hans talerätt grundade sig på det faktum att han ingett ett klagomål till kommissionen, vilket inte skulle räcka för att ta upp klagomålet till sakprövning. Kommissionen har slutligen understrukit att sökanden inte heller kan grunda sin talerätt på det förhållande att denne varit styrelsemedlem i Banesto 1993 eller på sin egenskap av minoritetsaktieägare i Banesto.

20 Beträffande den grund för avvisningsyrkandet som avser att talan påståtts ha väckts för sent på grund av att kommissionen inte uppmanats att vidta åtgärder har sökanden i första hand hävdat att det av gemenskapens rättspraxis inte följer någon allmän skyldighet att väcka passivitetstalan inom en rimlig tidsfrist.

21 Sökanden har för det andra hävdat att kommissionen inte kan kräva av enskilda personer att dessa skall ha kännedom om kommissionens pressmeddelanden då den inte publicerat sitt beslut angående uteslutande av statligt stöd i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Det skulle i vart fall ha varit omöjligt för sökanden att endast genom läsning av pressmeddelandet av den 15 december 1994 känna till det exakta innehållet i kommissionens analys. Inte heller omnämndes alla de stödåtgärder i pressmeddelandet som sökanden tagit upp i sitt klagomål. I synnerhet omnämndes varken det undantag från bolagsskatt som Banesto åtnjutit, vilket motsvarade ett belopp av 285 miljarder ESP som betalats av IGF, eller det uppskjutande av betalning av aktierna i Banesto som tecknats av Banco Santander, vilken skulle ha åtnjutit detta på bekostnad av IGF:s tillgångar.

22 Sökanden har för det tredje hävdat att det i artikel 15 i rådets förordning nr 659/1999 av den 22 mars 1999 med tillämpningsbestämmelser för artikel [88] i EG-fördraget (EGT L 83, s. 1) beträffande statligt stöd föreskrivs att en preskriptionstid på tio år skall gälla för kommissionens befogenheter att återkräva statligt stöd. Mot bakgrund härav är kommissionens påstående att dess skyldighet att ingripa i förevarande fall är begränsat i tiden på annat sätt än genom den ovannämnda långa fristen ogrundat. Sökanden har därutöver anmärkt att det i artikel 10 i rådets förordning nr 659/1999 föreskrivs att kommissionen då den har upplysningar om påstått olagligt stöd skall undersöka dessa upplysningar utan dröjsmål, oavsett källan för dessa.

23 Sökanden har, angående den grund för avvisningsyrkandet som avser att den frist på två månader för att väcka talan som föreskrivs i artikel 232 EG löpt ut, erinrat om att tidsfristen enligt denna artikel skall beräknas från den dag då institutionen i fråga anmodats att vidta åtgärder. Sökandens klagomål av den 23 februari 1999 innehöll dock inte någon sådan anmodan, utan endast en uppmaning till kommissionen att undersöka de anmälda stödåtgärderna. Endast sökandens brev av den 6 november 2000 kan, enligt denne, anses utgöra en anmodan att vidta åtgärder enligt artikel 232 EG. Följaktligen skulle inte talan, som framställts den 23 februari 2001, ha framställts för sent.

24 Sökanden har vidare påstått, till skillnad från svaranden, att det materiella innehållet i de skrivelser som sökanden skickat till kommissionen efter den 23 februari 1999 inte var identiskt med skrivelsen av detta datum, utan innehöll nya argument och åtföljdes av nya dokument.

25 Beträffande den tredje grunden för avvisningsyrkandet, nämligen sökandens påstådda bristande talerätt, har denne understrukit att möjligheten att få en talan prövad enligt artiklarna 230 EG och 232 EG syftar till att skydda olika intressen, å ena sidan möjligheten att begära ogiltigförklaring av en rättsakt som antagits av gemenskapernas institutioner, å andra sidan möjligheten att anmoda institutionerna att fatta beslut.

26 Sökanden har vidare hävdat att hans egenskap av klagande räcker för att kunna föra passivitetstalan vid förstainstansrätten. Sökanden har vidare hävdat att han, i egenskap av minoritetsaktieägare i Banesto, lidit en direkt och personlig skada till följd av åtgärderna i dess rekonstruktionsplan. Sökanden har erinrat om att en av åtgärderna i rekonstruktionsplanen innebar en kapitalökning på 180 miljarder ESP, med villkoret att bolagsstämman godkände att upplåta all förmånsrätt att teckna aktier till IGF. Det förhållande att sökanden varit tvungen att ge upp sin förmånsrätt innebär tillräcklig skada för att denne skall anses ha rätt att föra förevarande talan.

Förstainstansrättens bedömning

27 Förstainstansrätten skall inledningsvis bedöma den tredje grunden för kommissionens avvisningsyrkande, nämligen sökandens bristande talerätt.

28 Varje fysisk eller juridisk person kan med stöd av artikel 232.3 EG föra talan vid domstolen om att någon av gemenskapens institutioner underlåtit att till personen i fråga rikta någon annan rättsakt än en rekommendation eller ett yttrande.

29 Domstolen har i dom av den 26 november 1996 i mål C-68/95, T. Port (REG 1996 s. I-6065, punkt 59) angett att på samma sätt som det i artikel 230 fjärde stycket EG föreskrivs en möjlighet för enskilda att väcka talan mot ett beslut som inte är riktat mot dem för det fall sådant beslut direkt och personligen berör dem, skall artikel 232 tredje stycket EG tolkas så, att fysiska personer kan väcka passivitetstalan mot en institution som underlåtit att anta en rättsakt som berör dem samma sätt.

30 Det skall såtillvida undersökas huruvida sökanden, i förevarande fall, kan anses vara direkt och personligen berörd av den rättsakt som kommissionen underlåtit att anta.

31 Sökanden har hävdat att kommissionen underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EG-fördraget genom att underlåta att fatta beslut angående hans klagomål av den 23 februari 1999, angående det statliga stöd som de spanska myndigheterna påstås ha beviljat till förmån för Banesto och Banco Santander. Således bör det avgöras huruvida sökanden skulle ha varit direkt och personligen berörd av det beslut att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG, som kommissionen skulle ha fattat beträffande medlemsstaten i fråga efter en inledande utredning av de ifrågasatta åtgärderna. En sådan utredning skulle ha resulterat i att åtgärderna i fråga inte befanns utgöra statligt stöd, eller att dessa utgjorde stöd men att det visade sig förenligt med den gemensamma marknaden (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 september 1998 i mål T-95/96, Gestevisión Telecinco mot kommissionen (REG 1998, s. II-3407, punkt 63).

32 Denna utredning kan ske oberoende av huruvida kommissionen, vilket sökanden bestrider, utredde de av sökanden anmälda åtgärderna i sin helhet år 1994. Mot bakgrund av omständigheterna i förevarande fall är det inledningsvis inte nödvändigt att fastställa huruvida sökanden överskridit tidsfristen för att väcka talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av år 1994, eller om dennes klagomål av den 23 februari 1999 och de därpå följande påminnelserna kan betraktas som en begäran att upphäva beslutet i den mening som avses i artikel 9 i rådets förordning nr 659/1999. För det fall denna utredning visar att sökanden inte är direkt och personligen berörd av de åtgärder som talan avser och därmed inte heller av det beslut som kommissionen skulle ha fattat angående dessa, kan sökanden inte anses ha talerätt beträffande en ogiltighetsförklaring av kommissionens beslut av år 1994. Detsamma gäller för det fall sökandens klagomål skulle kunna anses vara en begäran att upphäva beslutet och talan utgjorde en passivitetstalan beträffande kommissionens underlåtenhet att uttala sig angående denna begäran.

33 Det bör erinras om att det av fast rättspraxis följer att då kommissionen, utan att inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG, med stöd av punkt 3 i samma artikel konstaterar att en statlig åtgärd inte utgör stöd, eller att denna åtgärd, för det fall den utgör stöd, är förenlig med den gemensamma marknaden, kan de personer som åtnjuter de processrättsliga skyddsregler som föreskrivs i artikel 88.2 inte kräva att de följs annat än om de har möjlighet att ifrågasätta ett sådant beslut vid en gemenskapsdomstol (domstolens dom av den 19 maj 1993 i mål C-198/91, Cook mot kommissionen (REG 1993, s. I-2487; svensk specialutgåva, volym XIV, s. I-201), punkt 23, av den 15 juni 1993 i mål C-225/91, Matra mot kommissionen (REG 1993, s. I-3203; svensk specialutgåva, volym XIV, s. I-213), punkt 17, och av den 2 april 1998 i mål C-367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brinks France (REG 1998, s. I-1719, punkt 47, samt domen i det ovannämnda målet Gestevisión Telecinco mot kommissionen, punkt 64).

34 Berörda parter i den mening som avses i artikel 88.2 EG är, enligt domstolens och förstainstansrättens definition, inte enbart det eller de företag som beviljas ett stöd utan även de personer, företag eller sammanslutningar vars intressen kan påverkas av det beviljade stödet, särskilt konkurrerande företag och branschorganisationer (se bland annat dom av den 14 november 1984 i mål 323/82, Intermills mot kommissionen (REG 1984, s. 3809, punkt 16, domen i det ovannämnda målet Matra mot kommissionen, punkt 18, och domen i det ovannämnda målet Gestevisión Telecinco mot kommissionen, punkt 65).

35 Det skall i detta hänseende preciseras att en fysisk eller juridisk person, för att kunna åtnjuta egenskapen av berörd person i den mening som avses i artikel 88.2 EG, och såsom den angetts i den rättspraxis som omnämns ovan i punkterna 33 och 34, måste kunna visa ett berättigat intresse av att stödåtgärderna genomförs eller inte genomförs, eller av att dessa uppehålls för det fall de redan har beviljats. Beträffande ett bolag kan ett sådant berättigat intresse bestå i att skydda en konkurrensställning på marknaden, i den mån bolaget skulle ha påverkats av stödåtgärderna (Se, för ett liknande synsätt, bland annat domar i de ovannämnda målen Cook mot kommissionen, punkt 25, Matra mot kommissionen, punkt 19, och Gestevisión Telecinco mot kommissionen, punkt 66).

36 Att tillskriva varje person med endast ett allmänt eller indirekt intresse i förhållande till de ifrågasatta statliga åtgärderna en egenskap av berörd part i den mening som avses i artikel 88.2 EG och ovan i punkterna 33 och 34 nämnda rättspraxis, skulle innebära att varje skattskyldig var en berörd part i ovannämnda artikels mening i förhållande till ett ekonomiskt stöd som finansieras genom en medlemsstats allmänna skattemedel. En sådan tolkning är, vilket förstainstansrätten redan anfört i beslut av den 16 september 1998 i mål T-188/95, Waterleiding Maatschappij mot kommissionen (REG 1998, s. II-3713), inte förenlig med den tolkning av bestämmelserna i artikel 88.2 EG som gjorts i rättspraxis. Denna tolkning innebär att begreppet "personligen berörd person", i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, fråntas all rättslig betydelse i samband med talan om ogiltigförklaring av beslut som fattats med stöd av artikel 88 tredje stycket EG (se domen i det ovannämnda målet Waterleiding Maatschappij mot kommissionen, punkt 68), då denna möjlighet till prövning skulle omvandlas till en sorts allmän talerätt actio popularis.

37 Det skall mot bakgrund av vad som angivits ovan undersökas huruvida sökanden i förevarande fall kan anses vara berörd part i den mening som avses i artikel 88.2 EG i förhållande till de åtgärder som anmälts i hans klagomål av den 23 februari 1999.

38 Sökanden har, för att hävda sin egenskap av berörd part i ovannämnda artikels mening, dels åberopat sin ställning som klagande och dels framhållit att de anmälda åtgärderna påverkat honom i hans egenskap av minoritetsaktieägare i Banesto.

39 Det finns i detta hänseende för det första anledning att anse att enbart det faktum att sökanden ingett klagomål till kommissionen inte skulle räcka för att kunna tillskriva denne en egenskap av berörd part i den mening som avses i artikel 88.2 EG, eftersom han inte kan visa berättigade skäl att begära att kommissionen undersöker räkenskaperna för de anmälda åtgärderna med hjälp av gemenskapens regler om statligt stöd. Detta följer av rättspraxis enligt vilken ett klagande företag, för att kunna anses utgöra berörd part i den mening som avses i artikel 88.2 EG och ovan i punkterna 33 och 34 i ovan nämnd rättspraxis, skall kunna visa ett berättigat intresse, vilket bland annat skulle kunna bestå i att skydda sin konkurrensställning på marknaden i förhållande till de anmälda åtgärderna (för ett liknande synsätt se domen i det ovannämnda målet Waterleiding Maatschappij mot kommissionen, punkt 62).

40 Av detta följer att enbart egenskapen av klagandepart inte räcker för att sökanden skall anses ha talerätt vid ett eventuellt överklagande av beslut genom vilket kommissionen, utan att inleda ett förfarande enligt artikel 88.2 EG, har konstaterat att de anmälda åtgärderna inte utgör statligt stöd, alternativt att dessa åtgärder för det fall de ansetts utgöra statligt stöd, visat sig förenliga med den gemensamma marknaden. Följaktligen räcker inte heller egenskapen av klagandepart som grund för talerätt för sökanden i förevarande mål, genom vilket kommissionens underlåtelse att inleda ett förfarande enligt artikel 88.2 EG beträffande de ifrågavarande åtgärderna ifrågasatts.

41 Avseende frågan huruvida sökanden i egenskap av minoritetsaktieägare i Banesto kan hävda att han lidit skada genom de åtgärder som anmälts i hans klagomål av den 23 februari 1999 och att han såtillvida kan visa sin egenskap av berörd part i förhållande till åtgärderna i fråga och därav sin talerätt i förevarande fall, konstaterar förstainstansrätten att sökanden har hävdat att han lidit skada genom att han har fråntagits sin förmånsrätt att teckna aktier vid den kapitalökning som genomfördes i Banesto år 1994 för att möjliggöra kapitaltillskottet på 180 miljarder ESP från IGF.

42 Det rör sig i detta hänseende i första hand om de åtgärder som sökanden i sin skrivelse av den 23 februari 1999 anmält och som bland annat består i en subvention på 285 miljarder ESP, ett lån på 315 miljarder ESP som IGF beviljat Banesto, uppskjutande av betalning av aktier i Banesto till förmån för Banco Santander och ett till Banesto beviljat undantag från bolagsskatt. Det finns således anledning att konstatera att det är uteslutet att den av sökanden påstådda skadan härstammar från genomförandet av dessa åtgärder, eftersom dessa inte på något vis har kunnat påverka utnyttjandet av sökandens förmånsrätt att teckna aktier vid den kapitalökning som skett i Banesto år 1994. Vidare kan konstateras att sökanden i förhållande till nämnda åtgärder inte åberopat någon annan skada i förhållande till de intressen som artikel 88 EG syftar till att skydda. Denna slutsats påverkas inte av sökandens påstående, i hans yttrande över invändningen om rättegångshinder, att de olika åtgärderna i Banestos rekonstruktionsplan utgjorde en odelbar helhet.

43 Vidare finns det anledning att hänföra till den bakgrundsbeskrivning som förekommit i sökandens klagomål av den 23 februari 1999 och i hans skrivelser till förstainstansrätten beträffande kapitaltillskottet på 180 miljarder ESP som IGF gjort vid kapitalökningen i Banesto år 1994. Sökanden har påstått att de spanska myndigheterna haft för avsikt att med hjälp av rekonstruktionsplanen i Banesto ändra aktieägarstrukturen i bolaget. Uppgifter om Banestos ekonomiska situation skulle i detta syfte ha förfalskats för att få fram ett underskott i syfte att sätta press på aktieägarna för att tvinga dem att upplåta sina förmånsrätter till förmån för IGF. Dessutom skulle bolagsordningen särskilt ha ändrats för att tillåta kapitaltillskottet i fråga.

44 Det följer av denna bakgrundsbeskrivning att den skada som sökanden skulle ha lidit, var en följd av en rad handlanden av olika organ och myndigheter som medverkat vid Banestos rekonstruktionsplan. Däremot har inget direkt kausalitetsförhållande kunnat fastställas mellan skadan och den åtgärd som eventuellt skulle kunna anses strida mot gemenskapens regler om statligt stöd, nämligen kapitaltillskottet från IGF till Banesto. Härav följer att sökanden inte kan göra anspråk på någon ersättning för den påstådda skadan i samband med kommissionens kontroll av åtgärdernas överensstämmelse med fördragets bestämmelser om statligt stöd. Sökanden får för detta ändamål använda sig av de eventuella nationella juridiska förfaranden som står till förfogande i den berörda medlemsstatens rättssystem.

45 Av det ovan anförda följer att sökanden inte genom sin egenskap av minoritetsaktieägare i Banesto och i förhållande till de åtgärder som denne anmält i sitt klagomål av den 23 februari 1999 kunnat visa ett berättigat intresse som skulle innebära talerätt vid en talan om ogiltigförklaring av ett eventuellt beslut, genom vilket kommissionen, utan att ha inlett ett förfarande enligt artikel 88.2 EG skulle ha konstaterat att åtgärderna i fråga inte utgjorde statligt stöd, eller att de även om de utgjorde statligt stöd var förenliga med den gemensamma marknaden. Av detta följer att sökandens egenskap av minoritetsaktieägare i Banesto inte heller kan utgöra grund för talerätt vid talan som den förevarande, vilken syftar till att ifrågasätta kommissionens underlåtenhet att fatta ett sådant beslut.

46 Dessutom kan sökanden, då denne inte är ett företag vars konkurrensställning skulle ha påverkats av åtgärderna i fråga, inte heller visa grund för ett personligt intresse av att föra talan mot åtgärderna med argumentet att dessa medfört effekter på konkurrensen (se förstainstansrättens dom av den 18 december 1997 i mål T-178/94, ATM mot kommissionen, REG 1997, s. II-2529, punkt 63).

47 Av vad som anförts följer att sökanden inte har berättigad talerätt i förevarande talan, vilken därför skall avvisas. Det finns ingen anledning att pröva de övriga grunderna för kommissionens avvisningsyrkande.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

48 Enligt artikel 87.2 i förstainstansrättens rättegångsregler skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom sökanden har tappat målet skall sökanden, i enlighet med kommissionens yrkande, förpliktas att bära sin egen rättegångskostnad samt ersätta kommissionens rättegångskostnad.

Domslut

På dessa grunder fattar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (fjärde avdelningen i utökad sammansättning)

följande beslut:

1) Talan avvisas.

2) Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.