Målen T‑117/07 och T‑121/07

Areva m.fl.

mot

Europeiska kommissionen

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Marknaden för gasisolerade ställverk – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES‑avtalet konstateras – Rätten till försvar – Motiveringsskyldighet – Ansvar för överträdelsen – Överträdelsens varaktighet – Böter – Solidariskt ansvar för betalningen av böterna – Försvårande omständigheter – Ledande roll – Förmildrande omständigheter – Samarbete”

Sammanfattning av domen

1. Konkurrens – Gemenskapsregler – Företag – Begrepp – Ekonomisk enhet

(Artikel 81.1 EG)

2. Konkurrens – Gemenskapsregler – Överträdelser – Ansvar – Rättssubjekt som var ansvarigt för företagets drift vid tidpunkten för överträdelsen – Undantag

(Artikel 81.1 EG)

3. Konkurrens – Gemenskapsregler – Dotterbolags överträdelse – Moderbolagets ansvar mot bakgrund av de ekonomiska och juridiska banden mellan dem

(Artikel 81.1 EG)

4. Institutionernas rättsakter – Motivering – Skyldighet – Omfattning – Grund avseende avsaknad av motivering eller brister i motiveringen – Grund avseende oriktig motivering – Åtskillnad

(Artikel 253 EG)

5. Gemenskapsrätt – Allmänna rättsprinciper – Förbud mot retroaktiv tillämpning av straffrättsliga bestämmelser – Tillämpningsområde – Konkurrens

(Rådets förordningar nr 17, artikel 15.4, och nr 1/2003, artikel 23.5)

6. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Avtal mellan företag – Det ankommer på kommissionen att lägga fram bevis på överträdelsen och dess varaktighet

(Artikel 81.1 EG; rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, och nr 1/2003, artikel 23.3)

7. Konkurrens – Administrativt förfarande – Preskriptionstider i fråga om förfaranden – Den tidpunkt då fristen börjar löpa

(Artikel 81 EG; EES-avtalet, artikel 53; rådets förordning nr 1/2003, artikel 25)

8. Institutionernas rättsakter – Motivering – Skyldighet – Omfattning

(Artikel 253 EG)

9. Konkurrens – Böter – Solidariskt ansvar för betalningen – Villkor

(Artikel 81.1 EG; EES-avtalet, artikel 53)

10. Konkurrens – Böter – Solidariskt ansvar för betalningen – Omfattning

(Artikel 81.1 EG; EES-avtalet, artikel 53)

11. Konkurrens – Böter – Solidariskt ansvar för betalningen – Möjlighet för var och en av gäldenärerna att väcka talan om ogiltigförklaring av ett sådant beslut

(Artikel 81.1 EG; EES-avtalet, artikel 53)

12. Konkurrens – Gemenskapsregler – Överträdelser – Ansvar – Principen att straff ska vara individuella – Räckvidd

(Artikel 81.1 EG)

13. Gemenskapsrätt – Principer – Rätt till ett effektivt domstolsskydd – Bekräftad genom Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och därefter genom Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna

(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47)

14. Konkurrens – Principer – Kommissionens beslut i vilket en överträdelse konstateras – Effektiv domstolsprövning av kommissionens beslut – Oavhängig och opartisk domstol – Obegränsad behörighet

(Artiklarna 81 EG, 229 EG och 230 EG; rådets förordningar nr 17, artikel 17, och nr 1/2003, artikel 31)

15. Konkurrens – Gemenskapsregler – Utgör tvingande rätt

(Artikel 81 EG; EES-avtalet, artikel 53)

16. Konkurrens – Administrativt förfarande – Beslut i vilket en överträdelse konstateras och böter åläggs – Skyldighet att iaktta principen om tilldelade befogenheter

(Artiklarna 5 EG och 81 EG; EES-avtalet, artikel 53; rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, och nr 1/2003, artikel 7.1 och 23.2)

17. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Meddelande om invändningar – Provisorisk karaktär – Avstående från invändningar som har visat sig ogrundade i förhållande till vissa bolag vilket har medfört ett försämrat läge för det bolag som alltjämt är det som det angripna beslutet riktar sig till – Tillåtet med hänsyn till bolagets utövande av sin rätt att yttra sig

(Rådets förordningar nr 17, artikel 19.1, och nr 1/2003, artikel 27.1)

18. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Försvårande omständigheter – Att ha en ledande roll eller uppmuntra till överträdelsen – Begrepp

(Rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, och nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkterna 2 och 3)

19. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Försvårande omständigheter – Att ha en ledande roll i överträdelsen – Roll som successivt innehas av olika företag och de bolag som leder dessa

(Rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, och nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 2)

20. Konkurrens – Böter – Belopp – Kommissionens utrymme för eget skön – Domstolsprövning – Obegränsad behörighet

(Artikel 229 EG; rådets förordningar 17, artikel 17, och nr 1/2003, artikel 31)

21. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Beaktande av världsomsättningen under det sista helåret för överträdelsen med avseende på de varor och tjänster som avsågs med överträdelsen

(Rådets förordningar nr 17, artikel 15.2, och nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A)

1. Begreppet företag ska i konkurrensrättsliga sammanhang förstås som en ekonomisk enhet med beaktande av avsikten med överträdelsen i fråga. Det i artikel 81.1 EG föreskrivna förbudet för företag att bland annat ingå avtal eller delta i samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den inre marknaden riktar sig till ekonomiska enheter som var och en består av en enhetlig organisation med personal samt materiella och immateriella tillgångar, vilken på ett varaktigt sätt eftersträvar ett bestämt ekonomiskt mål och kan medverka till en överträdelse av det slag som avses i dessa bestämmelser.

(se punkt 63)

2. I konkurrensfrågor gäller enligt principen om personligt ansvar, som innebär att en person endast kan hållas ansvarig för sina egna handlingar, att det i princip är den person som ledde företaget när företaget deltog i överträdelsen som ska hållas ansvarig för densamma. Detta gäller även om ansvaret för eller ledningen av företaget har övergått på en annan person när beslutet om konstaterande av överträdelsen antas.

Under vissa extraordinära omständigheter kan det, enligt rättspraxis, avvikas från principen om personligt ansvar enligt kriteriet om ekonomisk kontinuitet, som innebär att en ekonomisk efterträdare till en juridisk person kan hållas ansvarig för en överträdelse av konkurrensreglerna som den juridiska personen gjort sig skyldig till – till och med när den sistnämnde inte upphört att existera då beslutet om konstaterande av överträdelsen antogs – för att den ändamålsenliga verkan med dessa regler inte ska äventyras på grund av förändringarna i bland annat de berörda företagens rättsliga form.

Kommissionen har fog för att inte tillämpa det så kallade kriteriet om ekonomisk kontinuitet och att hålla det moderbolag personligen ansvarigt, för ett företags deltagande i överträdelsen, som direkt ledde detta företag innan det lät det övergå till sina helägda eller nästan helägda dotterbolag, fram till det att nämnda dotterbolag och nämnda företag slutligen överlåtits till en annan koncern.

(se punkterna 65, 66, 72 och 78)

3. I konkurrensfrågor ankommer det i princip på kommissionen att visa att moderbolaget faktiskt har utövat ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende på marknaden, på grundval av flera faktiska omständigheter, särskilt att moderbolaget har kunnat styra sitt dotterbolag. Kommissionen kan emellertid rimligen presumera att ett dotterbolag, vars hela kapital moderbolaget innehar, i huvudsak tillämpar de instruktioner som det får av moderbolaget och att denna ansvarspresumtion innebär att kommissionen inte är skyldig att kontrollera huruvida moderbolaget faktiskt har styrt sitt dotterbolag. Om kommissionen, i meddelandet om invändningar, anger att den avser att hålla moderbolaget ansvarigt för en överträdelse som dess dotterbolag har gjort sig skyldigt till, genom att åberopa den presumtion om ansvar som följer av att moderbolaget innehar hela kapitalet i dotterbolaget, ankommer det på moderbolaget, som bestrider att det är ansvarigt, att i det administrativa förfarandet eller senast vid unionsdomstolen lägga fram bevisning som är tillräcklig för att kullkasta presumtionen genom att visa att dotterbolaget, trots att hela dess kapital innehas av moderbolaget, faktiskt bestämde sitt handlande på marknaden självständigt.

Kommissionen ska, i beslutet om konstaterande av en överträdelse, nämligen kunna ta hänsyn till de aktuella företagens svar på meddelandet om invändningar. Den måste härvidlag inte endast kunna godta eller förkasta de aktuella företagens argument, utan också göra en egen analys av de faktiska omständigheter som dessa har framfört för att avstå från sådana invändningar som har visat sig ogrundade eller för att faktiskt eller rättsligt tillrättalägga eller komplettera sin argumentation till stöd för de invändningar den vidhåller. Så är fallet när kommissionen i sitt beslut grundade sig inte bara på den presumtion om ansvar som följde av att moderbolaget innehade hela kapitalet i dotterbolagen, utan även på handlingar avseende faktiska omständigheter som hade ingetts i det administrativa förfarandet och som visade

– att den operativa organisationen inom koncernen hade företräde framför den rättsliga strukturen och att de påtalade projekten på högsta nivå leddes av moderbolaget och dess föregångare,

– att sex styrelseledamöter i dotterbolagen, samtidigt eller efter varandra, var styrelseledamöter i centrala bolag inom koncernen, innan de senare överläts till en ny koncern,

– att den omständigheten att moderbolaget utnämnde en ny ledamot i styrelsen i dess dotterbolag som var aktiva inom den aktuella sektorn gav stöd för slutsatsen att moderbolaget hade utövat ett avgörande inflytande på de senare, och

– att, såvitt avser omstruktureringen inom koncernen, bytet av firma för de dotterbolag som var aktiva inom den aktuella sektorn, ett byte som skedde omedelbart efter överlåtelsen mellan koncernerna, visade att dessa dotterbolag hade tagits upp i koncernen.

Kommissionen har likaledes fog för att anse att delegeringen av handelsbefogenheter inte kunde frita moderbolaget från dess skyldigheter, eftersom det självt har medgett att det, vid tidpunkten för överträdelsen, skulle godkänna varje anbud för de påtalade projekten som överskred en viss tröskel eller som medförde vissa betydande risker för koncernen.

(se punkterna 86, 87, 91, 97, 116 och 144)

4. Såvitt avser den motiveringsskyldighet som ankommer på kommissionen, bland annat när den antar ett beslut i vilket en överträdelse av konkurrensreglerna konstateras, ska det göras åtskillnad mellan en anmärkning som avser avsaknad av motivering eller brister i motiveringen och en anmärkning som avser att beslutets skäl är oriktiga, på grund av en oriktighet med avseende på de faktiska omständigheterna eller den rättsliga bedömningen. Sistnämnda aspekt omfattas av prövningen av beslutets lagenlighet i sak och inte av frågan om åsidosättande av väsentliga formföreskrifter. Den kan följaktligen inte utgöra ett åsidosättande av artikel 253 EG.

(se punkt 88)

5. Förbudet mot retroaktiv tillämpning av straffrättsliga bestämmelser är en princip som är gemensam för samtliga medlemsstaters rättsordningar, vilken även slås fast i artikel 7 i konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, och den ingår bland de allmänna rättsprinciper vilkas efterlevnad unionsdomstolen ska säkerställa. Av artikel 15.4 i förordning nr 17 och artikel 23.5 i förordning nr 1/2003 framgår visserligen att de beslut genom vilka kommissionen ålägger böter för överträdelser av konkurrensreglerna inte har en straffrättslig karaktär. Kommissionen är emellertid skyldig att iaktta de allmänna principerna i unionsrätten, däribland principen om förbud mot retroaktiv tillämpning, i alla administrativa förfaranden som kan leda till sanktioner enligt konkurrensreglerna.

I enlighet med dessa principer ska bestämmelserna om fysiska eller juridiska personers ansvar för överträdelser av konkurrensreglerna motsvara de bestämmelser som var tillämpliga vid den tidpunkt då överträdelsen begicks. När flera personer kan hållas personligen ansvariga för deltagandet i en överträdelse av ett och samma företag, i den mening som avses i konkurrensreglerna, ska de anses vara solidariskt ansvariga för överträdelsen. De personer under vilkas ansvar eller ledning företaget direkt stod när överträdelsen begicks och den person som, på grund av att den faktiskt utövade en kontroll över företaget och bestämde dess beteende på marknaden, indirekt ledde samma företag när överträdelsen begicks kan dessutom hållas personligen och solidariskt ansvariga för ett och samma företags deltagande i överträdelsen.

(se punkterna 131–134)

6. När det gäller den tid under vilken en överträdelse av konkurrensreglerna har pågått kräver rättssäkerhetsprincipen att kommissionen, i brist på bevisning som gör det möjligt att direkt styrka detta förhållande, åtminstone åberopar bevisning som avser omständigheter som ligger tillräckligt nära i tiden, så att det skäligen kan anses att överträdelsen har fortsatt oavbrutet mellan två exakta tidpunkter. Vad beträffar bevismedel är det vanligt att den verksamhet som konkurrensbegränsande förfaranden och avtal medför bedrivs i hemlighet, att mötena äger rum i hemlighet, oftast i tredjeland, och att därtill hörande dokumentation begränsas till ett minimum. Även om kommissionen upptäcker handlingar som uttryckligen bekräftar att aktörer har haft otillåten kontakt med varandra, såsom mötesprotokoll, är dessa vanligtvis fragmentariska och spridda, varför det ofta visar sig vara nödvändigt att rekonstruera vissa detaljer med hjälp av slutledning. I de flesta fall måste förekomsten av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som när de beaktas tillsammans, och när en annan hållbar förklaring saknas, kan utgöra bevis för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett. Att den konkurrensbegränsande samverkan, inom ramen för en överträdelse som pågår under flera år, kommer till uttryck vid olika perioder, som kan vara mer eller mindre åtskilda i tiden, påverkar inte förekomsten av denna samverkan, förutsatt att de olika handlingar som är en del av överträdelsen har samma syfte och ingår i en enda, fortlöpande överträdelse.

Av detta följer att eftersom avtal som strider mot konkurrensreglerna, betraktade tillsammans, var ämnade att ha verkan mellan den tidpunkt då ett av dessa avtal trädde i kraft och den tidpunkt då ett annat av avtalen upphörde att gälla, hade kommissionen rätt i sin bedömning att dessa avtal utgjorde ett indicium på att överträdelsen fortsatte oavbrutet under hela den aktuella perioden. Bevisen för att kartellen kom till uttryck upprepade gånger och den mängd indicier, som framhållits av kommissionen, för att de verksamheter som det aktuella företaget deltog i, inom ramen för kartellen, fortsatte under hela den aktuella perioden ska anses utgöra tillräckligt bevis för att samverkan fortsatte oavbrutet mellan de tidpunkter som har fastställts i kommissionens beslut.

(se punkterna 164–166, 176 och 177)

7. Enligt artikel 25 i förordning nr 1/2003 preskriberas kommissionens befogenheter att ålägga sanktioner för en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet efter fem år. Preskriptionstiden ska räknas från och med den dag då överträdelsen begicks. Vid fortsatta eller upprepade överträdelser ska dock tiden räknas från och med den dag då överträdelsen upphörde.

(se punkt 188)

8. Kommissionen kan inte klandras för att inte särskilt ha motiverat det beslut genom vilket två bolag ålagts att solidariskt betala böter, vid en överträdelse av konkurrensreglerna, mot bakgrund av att dessa företag inte längre utgjorde en enda ekonomisk enhet när beslutet antogs, eftersom denna omständighet, enligt dess mening, inte utgjorde hinder för detta. Kommissionen är nämligen inte skyldig att, i sitt beslut, ge en detaljerad motivering avseende vissa aspekter som den anser är uppenbart irrelevanta, saknar betydelse eller som den anser är av klart underordnad betydelse för dess bedömning.

(se punkt 200)

9. Det solidariska ansvaret för betalning av böter på grund av en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) är en rättsverkan som följer direkt av det materiella innehållet i dessa artiklar.

Det solidariska ansvaret beträffande böter som flera personer är betalningsskyldiga för, på grund av en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet, följer av att alla de berörda personerna kan hållas personligen ansvariga för företagets deltagande i överträdelsen. Det förhållandet att företagets beteende på marknaden är enhetligt motiverar, vid tillämpningen av konkurrensreglerna, att de företag eller, mer allmänt, de rättssubjekt som kan hållas personligen ansvariga för detta beteende förpliktas solidariskt. Det solidariska ansvaret för betalning av böter som åläggs på grund av en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet är, genom att det bidrar till att säkerställa att böterna faktiskt betalas, en del av det avskräckande syfte som i allmänhet eftersträvas med konkurrensreglerna, och detta med iakttagande av principen ne bis in idem, en grundläggande princip i unionsrätten, vilken även slås fast i artikel 4 i protokoll nr 7 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. Denna princip innebär förbud mot att, för en och samma överträdelse av konkurrensreglerna, ålägga sanktioner mer än en gång för samma beteende av ett företag på marknaden, genom de rättssubjekt som kan hållas personligen ansvariga.

Den omständigheten att det personliga ansvar som flera företag ådrar sig på grund av ett och samma företags deltagande i en överträdelse inte är identiskt utgör inte hinder för att de åläggs att solidariskt betala böter, i den mån det solidariska ansvaret för betalningen av böterna endast omfattar den period för överträdelsen under vilken de utgjorde en ekonomisk enhet och följaktligen ett företag, i den mening som avses i konkurrensreglerna.

(se punkterna 204–206)

10. I den mån den grund som avser ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen kan tolkas som en invändning om rättsstridighet som riktar sig mot bestämmelserna om solidariskt ansvar för betalning av böter vid en överträdelse av konkurrensreglerna, med motiveringen att bestämmelserna ger upphov till osäkerhet i fråga om betalningen av böterna, fastställandet av vilken den betalningsskyldige gäldenären är och de solidariskt förpliktade medgäldenärernas rättsliga ställning, innebär grunden att det ska avgöras huruvida systemet med ”solidariskt ansvar för betalning av böter” enligt konkurrensreglerna i sig är rättsenligt och att det ska prövas huruvida de företag som åläggs sanktioner med tillräcklig tydlighet och precision kan få kännedom om de rättigheter och skyldigheter som därav följer.

Begreppet ”solidariskt ansvar för betalning av böter”, som följer direkt av konkurrensreglerna är härvid, på samma sätt som begreppet företag, i den mening som avses i konkurrensreglerna, ett självständigt begrepp som ska tolkas med hänsyn till syftena och systemet för konkurrensreglerna, som det ingår i, och, vid behov, till de allmänna principer som utvecklas i alla nationella rättssystem. Om inget annat anges i det beslut genom vilket kommissionen ålägger flera företag att solidariskt betala ett bötesbelopp på grund av ett företags överträdelse, ska det anses att kommissionen lastar företagen i lika mån för överträdelsen. Företag som förpliktats att solidariskt betala ett bötesbelopp är dessutom skyldiga att betala ett enda bötesbelopp som beräknas med hänsyn till det aktuella företagets omsättning

Av detta följer att varje företag är skyldigt att betala det totala bötesbeloppet i förhållande till kommissionen och att den betalning som ett av företagen utför befriar samtliga av dem i förhållande till kommissionen. De företag som åläggs att solidariskt betala ett bötesbelopp och som, såvida inget annat anges i beslutet om åläggande av böterna, lastas i lika mån för överträdelsen ska i princip bidra med lika delar till betalningen av de böter som ålagts på grund av överträdelsen. Det företag som, efter att eventuellt ha lastats av kommissionen, betalar hela bötesbeloppet kan följaktligen, med stöd av samma beslut från kommissionen, rikta återkrav mot dess solidariskt förpliktade medgäldenärer, var och en i förhållande till dennes andel. Om det beslut genom vilket flera företag åläggs att solidariskt betala ett bötesbelopp inte på förhand gör det möjligt att fastställa vilket av företagen som faktiskt ska betala bötesbeloppet till kommissionen, hindrar beslutet således inte att de, otvetydigt, kan få kännedom om den andel av bötesbeloppet som hänför sig till vart och ett av dem och att ett företag kan rikta återkrav mot dess solidariskt förpliktade medgäldenärer avseende de belopp som det har betalat utöver denna andel.

(se punkterna 213 och 215)

11. Det solidariska ansvaret för betalning av böter som följer av konkurrensreglerna hindrar inte något av de företag som ålagts en sanktion från att utöva sin rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av det beslut genom vilket kommissionen har ålagt dem att solidariskt betala böter.

(se punkt 217)

12. Principen att straff och påföljder ska vara individuella, som gäller i varje administrativt förfarande som kan leda till sanktioner enligt konkurrensreglerna, kräver att en person endast kan åläggas sanktioner för gärningar som denne personligen har lastats för. Så är fallet när två bolag har ålagts sanktioner på grund av det ansvar som ankom på dem, genom att de, direkt eller indirekt, ledde det företag som deltog i en överträdelse, som de hölls personligen ansvariga för.

(se punkterna 219 och 220)

13. Kravet på domstolsprövning utgör en allmän princip i unionsrätten som har sitt ursprung i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och som har stadfästs i artiklarna 6 och 13 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. Rätten till ett effektivt rättsmedel har dessutom bekräftats i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.

(se punkt 224)

14. Kravet på en effektiv domstolsprövning gäller särskilt för varje beslut genom vilket kommissionen konstaterar en överträdelse av konkurrensreglerna och ålägger sanktioner för överträdelsen. Enligt artikel 17 i förordning nr 17 och artikel 31 i förordning nr 1/2003 har tribunalen obegränsad behörighet, i den betydelse som anges i artikel 229 EG, att pröva beslut genom vilka kommissionen fastställer eller har fastställt böter, och den får upphäva, sänka eller höja förelagda böter.

I mål i vilka talan väcks med stöd av artikel 230 EG ska lagenlighetskontrollen av kommissionens beslut, genom vilket fysiska eller juridiska personer hålls ansvariga för en överträdelse av konkurrensreglerna och därför åläggs böter, anses utgöra en effektiv domstolskontroll av beslutet. Omfattningen av unionsdomstolens prövning, och följaktligen den effektiva karaktären hos talan som väcks mot de beslut genom vilka kommissionen konstaterar en överträdelse av konkurrensreglerna och fastställer böter, förstärks än mer genom den obegränsade behörighet som tribunalen har på detta område. Utöver en prövning av lagenligheten, vilken enbart gör det möjligt att ogilla talan om ogiltigförklaring eller att ogiltigförklara den angripna rättsakten, innebär unionsdomstolens obegränsade behörighet att den har befogenhet att ändra den angripna rättsakten, även om den inte ogiltigförklaras, med beaktande av samtliga faktiska omständigheter, för att exempelvis ändra det bötesbelopp som ålagts.

(se punkterna 225–227)

15. Artikel 81 EG och, analogt, artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) är bestämmelser som hänför sig till grunderna för rättsordningen (ordre public), som är absolut nödvändiga för att Europeiska gemenskapen och EES ska kunna utföra sitt uppdrag. Regleringen av det ansvar och den sanktion som företagen ådrar sig vid överträdelser av dessa bestämmelser kan därför inte överlåtas till dessa företags fria förfogande.

(se punkt 229)

16. Enligt artikel 5 EG ska Europeiska gemenskapen handla inom ramen för de befogenheter som den har tilldelats och de mål som har ställts upp för den genom fördraget. Den har således endast tilldelade befogenheter.

När kommissionen inleder ett förfarande för att anta ett beslut om konstaterande av en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, är den, enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 eller artikel 7.1 och 23.2 i förordning nr 1/2003, endast behörig att konstatera överträdelsen och ålägga de företag sanktioner som avsiktligt eller med oaktsamhet har deltagit i överträdelsen. För att inte åsidosätta principen om tilldelade befogenheter får kommissionen inte till tredje man delegera befogenheter som den har anförtrotts genom ovannämnda bestämmelser.

Det kan inte anses att kommissionen, i ett visst fall, till en nationell domstol eller till en skiljedomstol har delegerat en del av de befogenheter som tillfaller den för att konstatera överträdelser och ålägga påföljder för dessa, när kommissionen, i det beslut som i samma fall antas, fastställer till vilken del två olika företag ansvarade för det aktuella företagets deltagande i den överträdelse som konstaterats och, följaktligen, deras respektive andel i det bötesbelopp som de är skyldiga att solidariskt betala till kommissionen.

(se punkterna 233, 234 och 236)

17. Meddelandet om invändningar utgör ett förberedande dokument vars bedömningar av faktiska och rättsliga omständigheter är av rent provisorisk karaktär. Kommissionen kan, och ska, beakta de omständigheter som framkommer under det administrativa förfarandet för att bland annat kunna dra tillbaka de invändningar som visar sig vara dåligt underbyggda. När ett bolag som har ålagts en sanktion för överträdelser av konkurrensreglerna har fått tillfälle, före antagandet av det angripna beslutet, att på ett meningsfullt sätt yttra sig över den omständigheten att kommissionen, i det angripna beslutet, har övergett en invändning som den tidigare hade framställt mot andra bolag, och som innebar att dessa bolag, tillsammans med det första bolaget, hölls personligen ansvariga för ett och samma företags deltagande i en överträdelse, har rätten till försvar för det första bolaget inte åsidosatts på grund av den bristande överensstämmelsen mellan meddelandet om invändningar och det angripna beslutet.

(se punkterna 248, 249 och 262)

18. Den ledande roll som ett eller flera företag har haft i en kartell ska beaktas vid beräkningen av bötesbeloppet, eftersom de företag som har haft en sådan roll bär ett särskilt ansvar i förhållande till de andra företagen. För att det ska anses att ett företag har haft en ledande roll i en konkurrensbegränsande samverkan krävs att det har varit en betydelsefull drivande kraft i samverkan eller att det hade ett särskilt och konkret ansvar för samverkans sätt att fungera. Så är fallet om ett företag har haft en ledande roll i överträdelsen genom att åta sig uppgifter som kartellens ”Europasekreterare”, varigenom det fick en ledande roll i samordnandet av kartellen och, under alla omständigheter, i dess konkreta funktion. Det förhåller sig särskilt så när ”Europasekreteraren” var kontaktled mellan kartellmedlemmarna och hade en avgörande roll i kartellens konkreta funktion genom att underlätta informationsutbytet inom kartellen, varvid sekreteraren centraliserade och sammanställde information och, med de andra kartellmedlemmarna, utbytte information som var väsentlig för kartellens funktion, däribland information om vissa särskilt viktiga projekt, genom att organisera och svara för sekretariatet för arbetsmötena och genom att emellanåt ändra de koder som syftade till att hemlighålla dessa möten och dessa kontakter.

(se punkterna 280, 283 och 287)

19. I ett fall avseende konkurrensfrågor som rör en överträdelse som pågår under en lång tid under vilken olika företag, under ledning av olika bolag, successivt och under väl avgränsade perioder, har haft en ledande roll i överträdelsen, kräver principerna om likabehandling och proportionalitet att det för bolag som har lett ett eller flera företag som, under deras ledning, har haft en ”ledande roll i överträdelsen” görs olika höjningar av grundbeloppen för deras böter, när det finns väsentliga skillnader mellan de perioder under vilka företaget eller företagen, under deras ledning, hade nämnda roll. Den ledande rollen hänger ihop med kartellens sätt att fungera och, till skillnad från rollen som den som har uppmuntrat till en överträdelse, omfattar den nödvändigtvis en viss period. Det ska följaktligen beaktas att ett bolag som har lett ett av de företag som har deltagit i kartellen kan tillskrivas den drivande roll som nämnda företag hade i kartellens funktion under nästan en fjärdedel av nämnda period, medan ett annat bolag som har lett ett annat företag som har deltagit i kartellen kan tillskrivas den drivande roll som sistnämnda företag hade i kartellens funktion under nästan tre fjärdedelar av nämnda period.

Av detta följer att kommissionen har åsidosatt principerna om likabehandling och proportionalitet, genom att bolag, som hade en ledande roll i kartellen genom de företag som de ledde, ålades en lika stor höjning av grundbeloppet för sina böter, medan det fanns väsentliga skillnader mellan de perioder under vilka företaget eller företagen i fråga, under deras ledning, hade en ledande roll i kartellen.

Även om det antas att kommissionen har tillämpat de kriterier som avser kvalificeringen av den som har en ledande roll i överträdelsen på ett rättsstridigt sätt, genom att inte kvalificera ett företag på detta sätt trots den betydelsefulla roll som företaget hade inom kartellen, kan en sådan rättsstridighet, som gynnat någon annan, däremot inte leda till framgång för anmärkningar som avser att principen om likabehandling eller förbudet mot diskriminering har åsidosatts.

(se punkterna 307, 308, 311 och 312)

20. Den obegränsade behörighet som unionsdomstolen tillerkänts enligt artikel 17 i förordning nr 17 och artikel 31 i förordning nr 1/2003 innebär inte endast en behörighet att företa en kontroll av sanktionens lagenlighet, utan även en behörighet att ersätta kommissionens bedömning med sin egen. Följaktligen kan unionsdomstolen undanröja, sätta ned eller höja de böter som ålagts när frågan om bötesbeloppet är föremål för dess prövning. Det ska, inom ramen för denna bedömning, säkerställas att den höjning som hänger samman med den ledande roll som det aktuella företaget hade i överträdelsen fastställs till en nivå som har en avskräckande verkan.

(se punkterna 318 och 319)

21. I det fall där flera bolag åläggs böter för att företag, under deras ledning, har deltagit i en överträdelse av konkurrensreglerna och där deras respektive belopp fastställs, gäller att kommissionen inte avviker från den beräkningsmetod som anges i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, inte går längre än den rättsliga ram för sanktioner som anges i artikel 15 i förordning nr 17 och artikel 23 i förordning nr 1/2003 och inte åsidosätter proportionalitetsprincipen, genom att i princip utgå från den världsomsättning med avseende på de påtalade projekt som varje företag hade det sista helåret för överträdelsen, för att bedöma den relativa storlek och ekonomiska styrka som företaget hade när överträdelsen pågick. Så är särskilt fallet när kommissionen bedömer att det, med hänsyn till en kartells världsomfattande karaktär, vid jämförelsen av varje företags relativa betydelse finns anledning att utgå från den andel av världsomsättningen med avseende på de projekt som avsågs med kartellen som varje företag hade det sista helår under vilket det deltog i den överträdelse som hade konstaterats. Denna utgångspunkt för jämförelsen är ägnad att verklighetstroget återge varje företags kapacitet att allvarligt skada andra aktörer inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och att ge en indikation på företagets bidrag till hela kartellens effektivitet eller, i det motsatta fallet, en indikation på hur instabil kartellen hade varit om företaget inte hade deltagit i den.

(se punkterna 360 och 362)

TRIBUNALENS DOM (andra avdelningen)

den 3 mars 2011( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Marknaden för gasisolerade ställverk – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES‑avtalet konstateras – Rätten till försvar – Motiveringsskyldighet – Ansvar för överträdelsen – Överträdelsens varaktighet – Böter – Solidariskt ansvar för betalningen av böterna – Försvårande omständigheter – Ledande roll – Förmildrande omständigheter – Samarbete”

I målen T‑117/07 och T‑121/07,

Areva, société anonyme, Paris (Frankrike),

Areva T & D Holding SA, Paris,

Areva T & D SA, Paris,

Areva T & D AG, Oberentfelden (Schweiz),

företrädda av advokaterna A. Schild och J.-M. Cot,

Alstom, société anonyme, Levallois-Perret (Frankrike), inledningsvis företrätt av advokaten J. Derenne, W. Broere, solicitor, samt advokaterna A. Müller-Rappard och C. Guirado, därefter av advokaterna Derenne och Müller-Rappard,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen, inledningsvis företrädd av X. Lewis och F. Arbault, därefter av M. Lewis, och avslutningsvis av V. Bottka och N. Von Lingen, samtliga i egenskap av ombud,

svarande,

angående en talan om i första hand delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2006) 6762 slutlig av den 24 januari 2007 om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.899 – Gasisolerade ställverk) och i andra hand nedsättning av det bötesbelopp som sökandena ålagts,

meddelar

TRIBUNALEN (andra avdelningen)

sammansatt av ordföranden I. Pelikánová (referent) samt domarna K. Jürimäe och S. Soldevila Fragoso,

justitiesekreterare: handläggaren C. Kristensen,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 24 mars 2009,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

1 Bakgrunden till tvisten framgår i huvudsak av de konstateranden som Europeiska gemenskapernas kommission har gjort i sitt beslut K(2006) 6762 slutlig av den 24 januari 2007 om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.899 – Gasisolerade ställverk) (nedan kallat det angripna beslutet). I den mån dessa faktiska omständigheter inte har ifrågasatts eller i vart fall inte med fog har ifrågasatts av parterna, ska de anses vara riktiga vid prövningen av detta mål.

Den aktuella produkten

2 Gasisolerade ställverk (nedan kallade GIS) används för att kontrollera energiflödet i ett elnät. Det rör sig om tung elektrisk utrustning som används som en viktig komponent i driftsfärdiga elektriska transformatorstationer.

3 Transformatorstationerna är reservkraftstationer som omvandlar elektrisk ström. Förutom transformatorn består transformatorstationerna av kontrollsystem, reläer, batterier, batteriladdare och ställverk. Ett ställverks funktion är att skydda transformatorn mot överbelastning och/eller att isolera en strömkrets och en bristfällig transformator.

4 Ställverken kan vara gas- eller luftisolerade eller en hybrid, när de två förstnämnda teknikerna kombineras. GIS säljs i hela världen som en integrerad del av driftsfärdiga transformatorstationer eller som en separat del som ska integreras i sådana transformatorstationer. Ställverken står för cirka 30 till 60 procent av transformatorstationernas totalpris.

5 Det angripna beslutet rör projekt avseende GIS för en spänningsnivå på 72,5 kV eller högre (nedan kallade GIS-projekt), vilket inbegriper GIS såsom enskild produkt, inklusive alla tjänster som hör till produkten (transport, installation, tester, isolering, etcetera), och driftsfärdiga elektriska transformatorstationer i vilka GIS ingår, vilka består av GIS och transformatorstationens övriga komponenter, såsom transformatorer och alla tjänster som hör till dessa (transport, dragning av ledningar, installation, isolering, etcetera).

Företagen i fråga

6 Alstom (tidigare Alsthom), ett enligt fransk rätt bildat aktiebolag med en styrelse utan övervakande organ (société anonyme de droit français à conseil d’administration), är moderbolaget i en bolagskoncern (nedan kallad Alstomkoncernen). Under perioden den 15 april 1988­–8 januari 2004 var Alstomkoncernen aktiv på området för överföring och distribution av elektricitet (nedan kallat Ö & D-sektorn), i synnerhet i fråga om GIS.

7 Alstomkoncernens GIS-verksamheter drevs, i Frankrike, av Alsthom SA (France) till och med år 1989, då bolagets firma ändrades till GEC Alsthom SA, som ägde 100 procent av GEC Alsthom NV. Den 16 november 1992 bildades Kléber Eylau SA, som tilldelades de franska verksamheter som rörde GIS genom ett avtal som trädde i kraft den 7 december 1992. Kléber Eylau ägdes till 99,76 procent av GEC Alsthom SA och till 0,04 procent av Étoile Kléber. Kléber Eylau blev, i juni 1993, GEC Alsthom T&D SA, som i sin tur, i juni 1998, blev Alstom T & D SA. Sistnämnda bolag ägdes till 100 procent av Alstom Holdings (France), som i sig ägdes till 100 procent av Alstom.

8 Från och med januari 1986 utvecklades Alstomkoncernens GIS-verksamheter parallellt i Schweiz och Frankrike, när Sprecher Energie AG blev ett helägt dotterbolag till Alsthom. Sprecher Energie blev, i november 1993, GEC Alsthom T & D AG, som, i juli 1997, blev GEC Alsthom AG och, i juni 1998, Alstom AG (nedan kallat Alstom (Schweiz)). Den 22 december 2000 förvärvades Alstom (Schweiz) av Alstom Power (Schweiz) AG. Den nya enheten fick firman Alstom (Schweiz) AG. I november 2002 bildades en ny juridisk enhet inom Alstomkoncernen, till vilken verksamheterna inom T & D-sektorn i Schweiz överläts. Denna nya enhet, inledningsvis Alstom (Schweiz) Services AG, fick därefter den nya firman Alstom T & D AG.

9 Alstomkoncernens samtliga verksamheter inom T & D-sektorn överläts, den 8 januari 2004, till den koncern för vilken Areva, ett enligt fransk rätt bildat aktiebolag med en styrelse och ett övervakande organ (société anonyme de droit français à directoire et à conseil de surveillance), är moderbolaget (nedan kallad Arevakoncernen). Arevakoncernens GIS-verksamheter drevs från den 9 januari till den 11 maj 2004 av Areva T & D SA och Areva T & D AG, som var helägda dotterbolag till Areva T & D Holding SA, som i sig ägdes till 100 procent av Areva (nedan gemensamt kallade bolagen i Arevakoncernen).

Administrativt förfarande

10 ABB Ltd anmälde, den 3 mars 2004, för kommissionen att det förekom konkurrensbegränsande förfaranden inom GIS-sektorn och ansökte muntligen om immunitet mot böter, i enlighet med kommissionens meddelande av den 19 februari 2002 om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete).

11 De förfaranden som anmäldes av ABB bestod i en världsomfattande samordning av försäljningen av GIS-projekt, som innebar uppdelning av marknader, tilldelning av kvoter, upprätthållande av respektive marknadsandelar, fördelning av GIS-projekt till därtill utpekade tillverkare och manipulering av förfarandena för anbudsgivning (uppgjord anbudsgivning) för att tilldela dessa tillverkare kontrakten, fastställande av priser genom komplexa avtal för GIS-projekt som inte fördelades, uppsägning av licensavtal med företag utanför kartellen och utbyte av känsliga affärsuppgifter.

12 ABB:s muntliga ansökan om immunitet mot böter kompletterades, bland annat den 7 maj 2004, genom muntliga yttranden och skriftlig bevisning. Kommissionen beviljade ABB villkorlig immunitet mot böter den 25 april 2004.

13 På grundval av ABB:s förklaringar inledde kommissionen en utredning, och den genomförde, den 11 och den 12 maj 2004, inspektioner i lokalerna hos flera av de företag som är aktiva inom GIS-sektorn.

14 Mellan den 14 och den 25 maj 2004 samarbetade Arevakoncernen med kommissionen, vilken den, i enlighet med meddelandet om samarbete, försåg med skriftlig bevisning av varierande slag och upplysningar.

15 Den 4 oktober 2004 besvarade ABB en begäran om upplysningar från kommissionen.

16 Den 6 februari 2006 riktade kommissionen en begäran om upplysningar till Alstom, som besvarade begäran i skrivelse av den 24 februari 2006.

17 Le 20 april 2006 upprättade kommissionen ett meddelande om invändningar som sändes, förutom till Alstom och bolagen i Arevakoncernen, till ABB, Fuji Electric Holdings Co., Ltd och Fuji Electric Systems Co., Ltd (nedan gemensamt kallade bolagen i Fujikoncernen), Hitachi och Hitachi Europe Ltd (nedan gemensamt kallade bolagen i Hitachikoncernen), Japan AE Power Systems Corp. (nedan kallat JAEPS), Mitsubishi Electric System Corp. (nedan kallat Melco), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA (nedan kallat Schneider), Siemens AG, Toshiba Corp. samt fem bolag i den koncern i vilken VA Technologie AG var moderbolaget (nedan kallad VA Techkoncernen), inklusive själva bolaget VA Technologie.

18 Den 5 maj 2006 kunde Alstom ta del av de uppgifter som de andra inblandade företagen hade lämnat muntligen, i enlighet med meddelandet om samarbete.

19 Den 30 juni 2006 sände Alstom och bolagen i Arevakoncernen, inom den fastställda fristen, sina respektive yttranden som svar på meddelandet om invändningar till kommissionen. I en bilaga till sitt svar på meddelandet om invändningar tog Alstom med flera av Alstomkoncernens interna handlingar, för vilka det begärdes konfidentiell behandling i förhållande till tredje man, med undantag av kommissionen. Inom den fastställda fristen besvarades meddelandet om invändningar även av ABB, bolagen i Fujikoncernen, Hitachi och JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens och Toshiba.

20 Bolagen i Fujikoncernen samarbetade med kommissionen genom skrivelse av den 12 juli 2006 och försåg den, i enlighet med meddelandet om samarbete, med skriftlig bevisning av varierande slag och upplysningar.

21 Den 14 juli 2006 sände ABB ett ”kompletterande svar på meddelandet om invändningar”.

22 Den 18 och den 19 juli 2006 höll kommissionen muntliga förhör med de företag till vilka meddelandet om invändningar hade sänts.

23 Den 25 augusti 2006 gjorde kommissionen vissa handlingar tillgängliga för parterna i förfarandet för eventuella kommentarer. Det rörde sig om utdrag ur den icke konfidentiella versionen av svaret från bolagen i Fujikoncernen på meddelandet om invändningar, ansökan enligt meddelandet om samarbete från bolagen i Fujikoncernen av den 12 juli 2006 (se ovan punkt 20), ABB:s kompletterande svar på meddelandet om invändningar och kompletterande dokument. Alstom yttrade sig över dessa handlingar den 15 september 2006, samtidigt som det tillhandahöll en förklaring från en av dess anställda, S., som hade direkt kännedom om de faktiska omständigheterna i fråga.

24 Den 20 september 2006 riktade kommissionen en begäran om upplysningar till bolagen i Arevakoncernen. De besvarade begäran den 6 oktober 2006 genom att inge flera handlingar om den omorganisation av Alstomkoncernens verksamheter inom T & D-sektorn som gjordes inför den överlåtelse mellan koncernerna som nämns i punkt 9 ovan.

25 Den 14 november 2006 underrättade kommissionen, på engelska, Alstom om sitt ställningstagande till de kompletterande dokument som nämns i punkt 23 ovan. På Alstoms begäran av den 17 november 2006 översände kommissionen dessutom detta ställningstagande på franska, den 22 november 2006. Den 27 november 2006 ingav Alstom sitt yttrande över ställningstagandet.

26 Kommissionen sände, den 4 december 2006, en skrivelse till Alstom som rörde fastställandet av de juridiska personer som berördes av de faktiska omständigheterna i ärendet. Skrivelsen innehöll bland annat flera framställningar genom vilka de olika omstruktureringarna av Alstomkoncernens verksamheter inom T & D-sektorn översiktligt illustrerades.

Det angripna beslutet

27 Den 24 januari 2007 antog kommissionen det angripna beslutet, av vilket en sammanfattning offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning den 10 januari 2008 (EUT C 5, s. 7). Alstom och bolagen i Arevakoncernen delgavs beslutet den 8 februari 2007.

28 Det angripna beslutet sändes, förutom till Alstom och bolagen i Arevakoncernen, till ABB, bolagen i Fujikoncernen, bolagen i Hitachikoncernen, JAEPS, Melco, Nuova Magrini Galileo, Schneider, Siemens, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (nedan kallat Reyrolle), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba och VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

29 Kommissionen påpekade, i skälen 113–123 i det angripna beslutet, att de olika företag som deltog i kartellen hade samordnat fördelningen av GIS-projekt i hela världen, med undantag av vissa marknader enligt överenskomna regler. Syftet var bland annat att upprätthålla kvoter som i stor utsträckning avspeglade deras beräknade historiska marknadsandelar. Kommissionen preciserade att GIS‑projekten fördelades på grundval av en samlad ”japansk” kvot och en samlad ”europeisk” kvot som de japanska respektive europeiska tillverkarna därefter skulle fördela sinsemellan. Genom ett avtal som undertecknats i Wien den 15 april 1988 (nedan kallat GQ-avtalet) infördes bestämmelser som gjorde det möjligt att fördela GIS-projekt till antingen japanska eller europeiska tillverkare och att dra av deras värde från motsvarande kvot. Kommissionen angav dessutom, i skälen 124–132 i det angripna beslutet, att de olika företag som deltog i kartellen hade ingått en muntlig överenskommelse (nedan kallad den gemensamma överenskommelsen), enligt vilken GIS-projekt i Japan, å ena sidan, och i länderna för de europeiska kartellmedlemmarna, å andra sidan, som gemensamt benämndes GIS-projektens ”hemländer”, förbehölls kartellens japanska och europeiska medlemmar. GIS-projekt i ”hemländerna” var inte föremål för informationsutbyte mellan de två grupperna och påverkade inte de respektive kvoterna.

30 GQ-avtalet innehöll även bestämmelser om utbyte av information som krävdes för att kartellen mellan de båda grupperna av tillverkare skulle fungera, varvid utbytet särskilt säkerställdes genom sekreterarna i nämnda grupper. I avtalet fanns också bestämmelser om manipulering av anbudsgivningen i fråga och om fastställande av priser för de GIS‑projekt som inte kunde fördelas. Enligt villkoren i bilaga 2 till GQ‑avtalet skulle avtalet tillämpas på hela världen, med undantag av Förenta staterna, Kanada, Japan och 17 länder i Västeuropa. Enligt den gemensamma överenskommelsen var GIS-projekt i europeiska länder som inte var ”hemländer” dessutom förbehållna den Europeiska gruppen, eftersom de japanska tillverkarna hade förbundit sig att inte avge anbud för GIS-projekt i Europa.

31 Enligt kommissionen reglerades fördelningen av GIS-projekt mellan europeiska tillverkare av ett avtal, som också hade undertecknats i Wien den 15 april 1988, benämnt ”E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (E-gruppens avtal om genomförande av GQ-avtalet) (nedan kallat EQ-avtalet). Kommissionen påpekade att fördelningen av GIS-projekt i Europa följde samma regler och förfaranden som dem som gällde för fördelning av GIS-projekt i andra länder. I synnerhet skulle GIS-projekt i Europa också tillkännages, förtecknas, fördelas, anordnas eller tilldelas ett minimipris.

32 Kommissionen konstaterade, i skäl 142 i det angripna beslutet, att de olika kartellmedlemmarna, även för ändamålen med kartellens organisation och funktion, identifierades i GQ-avtalet och i EQ-avtalet genom en kod bestående av siffror för de europeiska medlemmarna och bokstäver för de japanska medlemmarna. Från och med juli 2002 ersattes de ursprungliga koderna med nummer.

33 Kommissionen fastslog, i artikel 1 b i det angripna beslutet, att Alstom hade överträtt artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (nedan kallat EES-avtalet) genom att delta i flera avtal och samordnade förfaranden inom sektorn för GIS‑projekt inom EES under perioden den 15 april 1988­–8 januari 2004. Kommissionen fastslog, i artikel 1 c–f i det angripna beslutet, att denna dubbla överträdelse också hade begåtts av Areva och Areva T & D Holding, under perioden den 9 januari­–11 maj 2004, Areva T & D AG, under perioden den 22 december 2003­–11 maj 2004, och Areva T & D SA, under perioden den 7 december 1992­–11 maj 2004.

34 För de överträdelser som konstaterades i artikel 1 i det angripna beslutet ålades Alstom, i artikel 2 b och c i det angripna beslutet, böter med 11 475 000 euro, för vars betalning det skulle svara individuellt, och med 53 550 000 euro, för vars betalning det skulle svara solidariskt med Areva T & D SA.

35 För de överträdelser som konstaterades i artikel 1 i det angripna beslutet ålades Areva T & D SA, i artikel 2 c i det angripna beslutet, böter med 53 550 000 euro, för vars betalning det skulle svara solidariskt med Alstom, och, därutöver, med 25 500 000 euro, för vars betalning det skulle svara solidariskt med Areva, Areva T & D Holding och Areva T & D AG.

Förfarandet och parternas yrkanden

36 Bolagen i Arevakoncernen och i Alstomkoncernen väckte denna talan genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 april 2007. Respektive talan registrerades under mål nr T‑117/07 och T‑121/07.

37 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (andra avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet i målen T‑117/07 och T‑121/07.

38 Efter att ha hört parterna, i detta avseende, beslutade ordföranden på förstainstansrättens andra avdelning den 12 mars 2009 att, enligt artikel 50 i förstainstansrättens rättegångsregler, förena målen T‑117/07 och T‑121/07 vad gäller det muntliga förfarandet. Ordföranden beslutade dessutom att konfidentiell behandling skulle beviljas för de handlingar som hade bifogats Alstoms svar på meddelandet om invändningar (se punkt 19 ovan), som har tagits in i akten i mål T‑121/07.

39 Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 24 mars 2009. Sökandena har bekräftat att deras grunder eller anmärkningar som avser överträdelsen av artikel 81 EG också ska förstås så, att de rör artikel 53 i EES-avtalet. Kommissionen har antagit ståndpunkten att det solidariska ansvaret för överträdelser av konkurrensreglerna ska presumeras vara ett ansvar uppdelat i lika delar, om det inte ges någon precisering i artikeldelen i det beslut i vilket ansvaret slås fast. Sökandena har däremot bestritt giltigheten av en sådan presumtion. Slutligen har kommissionen förklarat att det, vid bedömningen av den ledande rollen med avseende på en överträdelse av konkurrensreglerna, var nödvändigt att väga samtliga kriterier, däribland hur länge och hur intensivt den ledande rollen har utövats. Dessa synpunkter har antecknats i förhandlingsprotokollet. Bolagen i Arevakoncernen har i sina slutliga yttranden påtalat att det i sak var fel att anse att Areva T & D AG var samma företag som Alstom T & D AG och att det bara var bolagets firma som hade ändrats.

40 Alstom och bolagen i Arevakoncernen har, i skrivelser som ingavs till kansliet den 29 och den 30 april 2009, gjort vissa påpekanden angående innehållet i förhandlingsprotokollet när det gäller kommissionens svar på förstainstansrättens frågor om det solidariska ansvaret för överträdelser av konkurrensreglerna.

41 Genom beslut av den 3 juni 2009 återupptogs det muntliga förfarandet. Ordföranden på förstainstansrättens andra avdelning beslutade, i enlighet med artikel 7.2 i instruktionen för justitiesekreteraren vid förstainstansrätten, att de skrivelser som hade ingetts den 29 och den 30 april 2009 skulle tas in i akten.

42 Kommissionen yttrade sig över nämnda skrivelser i skrivelse som registrerades vid förstainstansrättens kansli den 18 juni 2009. Kommissionen gjorde härvid gällande att den, när den ålägger flera företag att solidariskt betala böter, utan någon annan precisering eller anvisning i beslutets artikeldel, inte avser att reglera frågan om respektive medverkan till betalningen av böterna i förhållandena mellan de olika medgäldenärerna.

43 Genom beslut av den 1 juli 2009 avslog ordföranden på förstainstansrättens andra avdelning begäran att förhandlingsprotokollet skulle ändras, efter att ha jämfört dess lydelse med det exakta innehållet i kommissionens muntliga svar vid förhandlingen.

44 Alstom har yrkat att tribunalen ska

– i första hand ogiltigförklara artikel 1 b och artikel 2 b och c i det angripna beslutet,

– i andra hand väsentligt sätta ned de böter som bolaget ålagts genom artikel 2 b och c i det angripna beslutet, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

45 Bolagen i Arevakoncernen har yrkat att tribunalen ska

– i första hand ogiltigförklara artikel 1 i det angripna beslutet, i den del Areva T & D SA och Alstom hålls solidariskt ansvariga för överträdelsen dels för perioden den 7 december 1992­–8 januari 2004, dels för perioden den 9 januari­–11 maj 2004,

– i andra hand upphäva eller väsentligt sätta ned det bötesbelopp som de ålagts genom artikel 2 i det angripna beslutet, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

46 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan i båda målen, och

– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

47 Eftersom dessa mål rör samma sak, på grund av sambandet dem emellan, och parterna har hörts, anser tribunalen att det finns anledning att förena målen vad gäller domen, i enlighet med artikel 50 i rättegångsreglerna.

48 Talan i målen avser i första hand ogiltigförklaring av artikel 1 b–f i det angripna beslutet, i första eller andra hand ogiltigförklaring av artikel 2 b och c i det angripna beslutet, och i andra hand ändring av artikel 2 b och c i det angripna beslutet.

49 Det finns anledning att först pröva yrkandena om ogiltigförklaring av artikel 1 b–f i det angripna beslutet. Därefter kommer, vid behov, yrkandena om ogiltigförklaring av artikel 2 b och c i det angripna beslutet att prövas. Slutligen kommer, vid behov, yrkandena om ändring av artikel 2 b och c i det angripna beslutet att prövas.

50 Till stöd för sina yrkanden i mål T‑117/07 har bolagen i Arevakoncernen åberopat sju grunder. Som första grund har det gjorts gällande att motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG har åsidosatts. Den andra grunden avser att bestämmelserna om ansvar för överträdelser som följer av artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES‑avtalet samt de allmänna principerna om rättssäkerhet och förbud mot retroaktiv tillämpning har åsidosatts. Såvitt avser den tredje grunden har bolagen i Arevakoncernen gjort gällande att bestämmelserna om ansvar för överträdelser som följer av artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet har åsidosatts. Den fjärde grunden avser att bestämmelserna om ansvar för överträdelser och om solidariskt ansvar för betalning av böter som följer av artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet samt artikel 7 EG och de allmänna principerna om likabehandling och proportionalitet, rättssäkerhet, förbud mot retroaktiv tillämpning och om ett effektivt domstolsskydd har åsidosatts. Som femte grund har det gjorts gällande att de bestämmelser om solidariskt ansvar för betalning av böter som följer av artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet har åsidosatts. Den sjätte grunden avser att artikel 23.2 a i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1) och punkt 2 i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 [KS] (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna) har åsidosatts, att det har gjorts en oriktig bedömning och att de allmänna principerna om likabehandling och proportionalitet har åsidosatts. Den sjunde grunden avser slutligen att det har gjorts en oriktig bedömning och att artikel 81 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet samt meddelandet om samarbete har åsidosatts.

51 Till stöd för sina yrkanden i mål T‑121/07 har Alstom åberopat åtta grunder. Som första grund har det gjorts gällande att rätten till ett effektivt rättsmedel har åsidosatts. Den andra grunden avser att bestämmelserna om solidariskt ansvar för betalning av böter som följer av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet och de allmänna principerna om rättssäkerhet och om att straff ska vara individuella samt motiveringsskyldigheten har åsidosatts. Såvitt avser den tredje grunden har Alstom gjort gällande att motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG har åsidosatts. Den fjärde grunden avser, i första hand, att bestämmelserna om ansvar för överträdelser som följer av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet har åsidosatts och att det har gjorts en felaktig rättstillämpning och, i andra hand, att artikel 25 i förordning nr 1/2003 har åsidosatts. Som femte grund har det gjorts gällande att det har gjorts en oriktig bedömning och att riktlinjerna, principerna om likabehandling och proportionalitet samt motiveringsskyldigheten har åsidosatts. Den sjätte grunden avser att bevisreglerna om en överträdelses kontinuitet, vilka följer av artikel 23.3 i förordning nr 1/2003 och artikel 15.2 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962 – Första förordningen om tillämpning av artiklarna [81 EG] och [82 EG], i dess ändrade lydelse (EGT 13, s. 204), och rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts. Som sjunde grund har det gjorts gällande att principen om iakttagandet av rätten till försvar samt artikel 27.1 i förordning nr 1/2003 har åsidosatts. Den åttonde grunden avser, i första hand, att riktlinjerna har åsidosatts och, i andra hand, att proportionalitetsprincipen har åsidosatts.

52 Vissa av sökandenas grunder sammanfaller. De kommer därför att behandlas tillsammans i strävan efter en god rättskipning.

Yrkandena om ogiltigförklaring av artikel 1 b–f i det angripna beslutet

53 De grunder eller anmärkningar för talan som riktas mot artikel 1 b–f i det angripna beslutet innebär ett bestridande av kommissionens konstaterande att bolagen i Arevakoncernen och Alstom har överträtt artikel 81 EG och artikel 53 i EES‑avtalet på grund av att de deltog i flera avtal och samordnade förfaranden inom EES under de perioder som anges i förstnämnda artikel (se punkt 33 ovan).

54 Sökandena i mål T‑117/07 har stött sina yrkanden om ogiltigförklaring av artikel 1 c–f i det angripna beslutet på de grunder eller anmärkningar, som angetts i ansökan, som innebär ett ifrågasättande av kommissionens bedömningar genom vilka Areva T & D SA, för perioden den 7 december 1992­–11 maj 2004, Areva T & D AG, för perioden den 22 december 2003­–11 maj 2004, samt Areva och Areva T & D Holding SA, för perioden den 9 januari­–11 maj 2004, hålls personligen ansvariga för deltagandet av deras verksamhetsgren för GIS eller av deras dotterbolag i flera avtal eller samordnade förfaranden inom EES (den andra, den tredje, den fjärde och den femte grunden), eller som innebär åberopande av att väsentliga formföreskrifter har åsidosatts, vilket har kunnat inverka på nämnda bedömningar (den första grunden).

55 Sökanden i mål T‑121/07 har stött sina yrkanden om ogiltigförklaring av artikel 1 b i det angripna beslutet på de grunder eller anmärkningar, som angetts i ansökan, som innebär ett ifrågasättande av kommissionens bedömningar genom vilka Alstom hålls personligen ansvarigt för deltagandet av dess verksamhetsgrenar för GIS eller av dess dotterbolag i flera avtal eller samordnade förfaranden inom EES, för perioden den 15 april 1988­–8 januari 2004 (den fjärde och den sjätte grunden), eller som innebär åberopande av att väsentliga formföreskrifter har åsidosatts, vilket har kunnat inverka på nämnda bedömningar (den tredje och den sjunde grunden).

Inledande synpunkter

56 Av de grunder eller anmärkningar som har angetts i ansökningarna framgår att bolagen i Arevakoncernen, å ena sidan, och Alstom, å andra sidan, har hävdat diametralt motsatta ståndpunkter i fråga om ansvaret för överträdelsen, med avseende på hela eller en del av perioden den 15 april 1988­–11 maj 2004.

57 Alstom har hävdat att det personliga ansvar som bolaget ådragit sig på grund av att dess verksamhetsgren för GIS deltagit i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–8 januari 2004 har övergått på Alstom T & D SA och Alstom T & D AG, till följd av omstruktureringen av Alstomkoncernens verksamheter inom T & D-sektorn. Alstom har dessutom hävdat att det inte kan ådra sig något personligt ansvar på grund av nämnda dotterbolags deltagande i överträdelsen under perioden den 7 december 1992­–8 januari 2004 och under perioden den 22 december 2003­–8 januari 2004. Alstom T & D SA och Alstom T & D AG, till vilka nämnda verksamheter hade övergått, bestämde nämligen självständigt sitt beteende på marknaden. Alstom har slutligen hävdat att det personliga ansvar som bolaget tillskrivits, på grund av att dess verksamhetsgren för GIS, Alstom T & D SA och Alstom T & D AG deltagit i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–8 januari 2004, har övergått, tillsammans med nämnda verksamhetsgren och nämnda dotterbolag (som därefter blev Areva T & D SA och Areva T & D AG), på bolagen i Arevakoncernen, i samband med en överlåtelse mellan koncernerna av verksamheter inom T & D-sektorn.

58 Bolagen i Arevakoncernen har däremot hävdat att de inte kan ådra sig något personligt ansvar på grund av att bolagen i Alstomkoncernen deltagit i överträdelsen under perioden den 7 december 1992­–8 januari 2004 och under perioden den 22 december 2003­–8 januari 2004. Det var nämligen Alstom som bestämde beteendet på marknaden för Alstom T & D SA och för Alstom T & D AG, till vilka GIS-verksamheterna hade övergått. Areva och Areva T & D Holding SA har dessutom hävdat att de inte kan ådra sig något personligt ansvar på grund av att deras dotterbolag deltagit i överträdelsen under perioden den 9 januari­–11 maj 2004. Areva T & D SA och Areva T & D AG, till vilka nämnda verksamheter hade överlåtits, bestämde nämligen självständigt sitt beteende på marknaden.

59 Det är av vikt att påpeka att sökandena i sina skrivelser har grundat sig på det förhållandet att Areva T & D SA och Areva T & D AG endast utgör de nya firmor som Alstom T & D SA och Alstom T & D AG fick efter det att de hade överlåtits till Arevakoncernen den 8 januari 2004. De påståenden som bolagen i Arevakoncernen gjorde gällande i sina slutliga yttranden vid förhandlingen, enligt vilka kommissionen i sak hade fel när den ansåg att Areva T & D AG var samma företag som Alstom T & D AG, kan härvid inte beaktas. I den mån dessa påståenden underbygger en grund som avser att det angripna beslutet i detta hänseende är felaktigt med avseende på de faktiska omständigheterna, ska det nämligen erinras om att enligt artikel 48.2 första stycket i rättegångsreglerna får nya grunder inte åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet. Bolagen i Arevakoncernen har i detta fall inte redogjort för de väsentliga faktiska omständigheter som har föranlett deras nya grund eller ens hävdat att dessa omständigheter har framkommit först under förfarandet. Deras påståenden ska därför lämnas utan avseende, eftersom de inte kan tas upp till sakprövning. Det ska i målen T‑117/07 och T‑121/07 därför anses att Alstom T & D AG och Areva T & D AG, under olika firmor, avser en och samma juridiska person.

Övergången på Areva T & D SA och Areva T & D AG av det personliga ansvar som Alstom ådragit sig på grund av deltagandet av dess verksamhetsgren för GIS i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–6 december 1992.

– Parternas argument

60 Alstom har, inom ramen för dess fjärde grunds andra del, som avser en felaktig rättstillämpning, klandrat kommissionen för att inte, i det angripna beslutet, ha slagit fast att det personliga ansvar som Alstom ådragit sig, på grund av att en del av dess ”T & D-sektor” deltagit i överträdelsen under perioden den 15 april 1988–6 december 1992, hade övergått på Areva T & D SA och Areva T & D AG.

61 Enligt Alstom gjorde kommissionen en felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av bestämmelserna om ansvar för en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet. Vad beträffar Alstoms förhållanden till sina tidigare dotterbolag som var aktiva inom T & D-sektorn bortsåg kommissionen nämligen från kriteriet om ”ekonomisk kontinuitet”, såsom det utvecklats i rättspraxis (domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkterna 356–359, och förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑43/02, Jungbunzlauer mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3435, punkt 132), och höll Alstom personligen ansvarigt för att en enhet inom dess ”T & D-sektor” hade deltagit i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–6 december 1992, utan att ta hänsyn till att detta företag hade överlåtits till Alstoms tidigare dotterbolag, som var aktiva inom T & D-sektorn, till följd av omstruktureringar inom Alstomkoncernen. Alstom anser att även om ”T & D-sektorn” inte var en juridisk person före den 7 december 1992, medförde bildandet, denna dag, av ett dotterbolag som särskilt ansvarade för denna, utanför Schweiz, nämligen Kléber Eylau (senare Alstom T & D SA, därefter Areva T & D SA), att det var möjligt för kommissionen att, dagen för antagandet av det angripna beslutet, identifiera en juridisk person till vilken det företag som hade deltagit i överträdelsen hade övergått och som således kunde hållas ansvarigt för överträdelsen. Ett liknande resonemang kan föras beträffande övergången, den 22 december 2003, av Alstomkoncernens verksamheter inom T & D-sektorn i Schweiz till Alstom (Schweiz) Services AG (senare Alstom T & D AG, därefter Areva T & D AG).

62 Kommissionen har bestritt Alstoms argument och anser att bolaget inte kan vinna framgång med denna anmärkning.

– Tribunalens bedömning

63 Begreppet företag ska i konkurrensrättsliga sammanhang förstås som en ekonomisk enhet med beaktande av avsikten med överträdelsen i fråga (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 12 juli 1984 i mål 170/83, Hydrotherm Gerätebau, REG 1984, s. 2999, punkt 11, samt förstainstansrättens dom av den 29 juni 2000 i mål T‑234/95, DSG mot kommissionen, REG 2000, s. II‑2603, punkt 124, och av den 15 september 2005 i mål T‑325/01, Daimler Chrysler mot kommissionen, REG 2005, s. II‑3319, punkt 85). Det i artikel 81.1 EG föreskrivna förbudet för företag att bland annat ingå avtal eller delta i samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den inre marknaden riktar sig till ekonomiska enheter som var och en består av en enhetlig organisation med personal samt materiella och immateriella tillgångar, vilken på ett varaktigt sätt eftersträvar ett bestämt ekonomiskt mål och kan medverka till en överträdelse av det slag som avses i dessa bestämmelser (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 17 december 1991 i mål T‑6/89, Enichem Anic mot kommissionen, REG 1991, s. II‑1623, punkt 235, svensk specialutgåva, volym 11, s. II‑1, och av den 10 mars 1992 i mål T‑11/89, Shell mot kommissionen, REG 1992, s. II‑757, punkt 311, svensk specialutgåva, volym 12, s. II‑47).

64 För att kunna tillämpas och verkställas måste de beslut som antas enligt artikel 81 EG likväl vara ställda till en enhet som är en juridisk person (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, kallade PVC II, REG 1999, s. II‑931, punkt 978, och av den 12 december 2007 i mål T‑112/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. II‑5049, punkt 59). När kommissionen antar ett beslut enligt artikel 81.1 EG måste den således identifiera den eller de fysiska eller juridiska personer som kan hållas ansvariga för det aktuella företagets beteende och därför kan åläggas sanktioner, och som ska tillställas beslutet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 63 nämnda målet Hydrotherm Gerätebau, punkt 11).

65 Enligt principen om personligt ansvar (domstolens dom av den 14 juli 1972 i mål 48/69, ICI mot kommissionen, REG 1972, s. 619, punkterna 131–141, svensk specialutgåva, volym 2, s. 25, av den 8 juli 1999 i mål C‑49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I‑4125, punkt 78, och av den 11 december 2007 i mål C‑280/06, ETI m.fl., REG 2007, s. I‑10893, punkt 39; se även generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande inför domen i det ovannämnda målet ETI m.fl., punkt 71 och följande punkter), som innebär att en person endast kan hållas ansvarig för sina egna handlingar (generaladvokaten Cosmas förslag till avgörande inför domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 74), är det i princip den person som ledde företaget när företaget deltog i överträdelsen som ska hållas ansvarig för densamma. Detta gäller även om ansvaret för eller ledningen av företaget har övergått på en annan person när beslutet om konstaterande av överträdelsen antas (domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑297/98 P, SCA Holding mot kommissionen, REG 2000, s. I‑10101, punkt 27, och i mål C‑286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9925, punkt 37; se, för ett liknande resonemang, även domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑279/98 P, Cascades mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9693, punkt 79).

66 Under vissa extraordinära omständigheter kan det, enligt rättspraxis, avvikas från principen om personligt ansvar enligt kriteriet om ”ekonomisk kontinuitet”, som innebär att en ekonomisk efterträdare till en juridisk person kan hållas ansvarig för en överträdelse av konkurrensreglerna som den juridiska personen gjort sig skyldig till – till och med när den sistnämnde inte upphört att existera då beslutet om konstaterande av överträdelsen antogs – för att den ändamålsenliga verkan med dessa regler inte ska äventyras på grund av förändringarna i bland annat de berörda företagens rättsliga form (förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1487, punkterna 105 och 106).

67 I domen i det ovan i punkt 61 nämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen (punkterna 356–359) slog domstolen fast att förstainstansrätten inte gjorde någon felaktig rättstillämpning när den bedömde att kommissionen, i fråga om en företagsöverlåtelse inom en koncern, gjorde rätt när den höll det förvärvande bolaget ansvarigt för den överträdelse som hade begåtts av företaget innan det överläts, trots att det överlåtande bolaget juridiskt sett fortsatte att existera. För att på så sätt avvika från lösningen i punkt 145 i domstolens dom i det ovan i punkt 65 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, enligt vilken kriteriet om ”ekonomisk kontinuitet” endast kan tillämpas då den juridiska person som var ansvarig för företagets drift juridiskt sett har upphört att existera efter det att överträdelsen begicks, grundade sig domstolen på den omständigheten att det överlåtande bolaget hade överlåtit samtliga ekonomiska verksamheter till det förvärvande bolaget, samtidigt som det alltjämt fanns ett strukturellt samband mellan de två bolagen, då det förstnämna bolaget innehade 50 procent av aktierna i det sistnämnda bolaget.

68 I domen i det ovan i punkt 61 nämnda målet Jungbunzlauer mot kommissionen (punkterna 132 och 133) bedömde förstainstansrätten, med hänvisning till det ovan i punkt 61 nämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, att det förhållandet att ett bolag fortsätter att existera såsom rättssubjekt inte utesluter, enligt gemenskapsrättens konkurrensregler, att det kan röra sig om en övergång av en del av dess verksamheter, vilket utgör ett företag i den mening som avses i konkurrensreglerna, till ett annat bolag som blir ansvarigt för de överträdelser som begåtts av nämnda företag. Förstainstansrätten slog följaktligen fast att kommissionen inte gjorde något fel när den, i fråga om en företagsöverlåtelse inom en koncern, höll det förvärvande bolaget ansvarigt för den överträdelse som det överlåtna företaget hade begått innan det överläts, trots att det överlåtande bolaget juridiskt sett fortsatte att existera. Även om det överlåtande bolaget hade behållit den produktionsverksamhet som var knuten till företaget i fråga, hade det bland annat överfört förvaltningen eller ledningen av detta företag till det förvärvande bolaget, som i denna utsträckning kunde anses utgöra det överlåtande bolagets ekonomiska efterträdare.

69 I punkterna 38–42 i domen i det ovan i punkt 65 nämnda målet ETI m.fl. motiverade domstolen kriteriet om ”ekonomisk kontinuitet” med behovet av att säkerställa att sanktioner för överträdelser av konkurrensreglerna har en avskräckande verkan. Domstolen hänvisade till sin dom i det ovan i punkt 61 nämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen och påpekade, i punkterna 48–51 i domen, att det är motiverat att tillämpa sanktioner på ett sådant sätt och att det inte strider mot principen om personligt ansvar, även om den enhet som har begått överträdelsen fortfarande existerar när den enhet till vilken den överfört sina ekonomiska verksamheter åläggs sanktioner, om de två enheterna kontrollerades av samma person och, mot bakgrund av de nära banden ekonomiskt och organisatoriskt sett mellan dessa enheter, i huvudsak tillämpade samma instruktioner avseende affärsverksamheten. Domstolen slog således fast att artikel 81 EG och följande artiklar ska tolkas så, att, i fråga om enheter som är underställda samma myndighet, då ett agerande som utgör en och samma överträdelse av konkurrensreglerna har genomförts av en enhet och därefter slutförts av en annan enhet som har efterträtt den första enheten, som inte har upphört att existera, kan den andra enheten åläggas sanktioner för överträdelsen i dess helhet, om det visas att de två enheterna var underställda den aktuella myndighetens förvaltning.

70 Ovannämnda rättspraxis ska tillämpas analogt på artikel 53.1 i EES-avtalet.

71 I förevarande fall är det för det första av vikt att identifiera det ”företag”, i den mening som avses i konkurrensreglerna, som har deltagit i den överträdelse som Alstom hålls ansvarigt för, i artikel 1 b i det angripna beslutet. Av beskrivningen, i skälen 5–87 i det angripna beslutet, av ”den sektor som förfarandet avser” och, i skälen 16–22 i det angripna beslutet, av ”de företag som förfarandet avser” framgår att det aktuella företaget motsvarar en enhetlig organisation med personal samt materiella och immateriella tillgångar, som, först inom Alstomkoncernen och sedan, efter den överlåtelse mellan koncernerna som ägde rum den 8 januari 2004 (se punkt 9 ovan), inom Arevakoncernen, drev GIS-verksamheter (nedan kallat det aktuella företaget). Alstom har följaktligen fel när det påstår att det aktuella företaget utgjordes av Alstomkoncernens T & D-sektor eller, i ett vidare perspektiv, av samtliga resurser som, vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna, bidrog till verksamheterna inom denna sektor.

72 Av skälen 357 och 358 i det angripna beslutet framgår även att kommissionen, för att hålla Alstom ansvarigt för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–6 december 1992, påpekade att före den 7 december 1992 drevs Alstomkoncernens GIS-verksamheter direkt av Alsthom SA, senare GEC Alsthom SA, och inte av föregångarna till Areva T & D SA och Areva T & D AG. Kommissionen påpekade också att före december 2002 hade verksamheterna inom Alstomkoncernens T & D-sektor i Schweiz drivits av Sprecher Energie (som förvärvats av Alsthom SA i januari 1986), som blev Alstom AG (Suisse). Efter att ha konstaterat att de aktuella juridiska enheterna fortfarande existerade inom Alstomkoncernen under nya firmor, bedömde kommissionen att Alstom, i egenskap av de olika enheternas enda moderbolag, alltjämt var ansvarigt för deras verksamheter före bildandet av föregångarna till Areva T & D SA och Areva T & D AG. Kommissionen drog av detta slutsatsen att Areva T & D SA och Areva T & D AG inte skulle hållas ansvariga för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under den aktuella perioden, i egenskap av rättsliga och ekonomiska efterträdare, även om Alstomkoncernens verksamheter inom T & D-sektorn därefter hade övergått till deras respektive företrädare.

73 Alstom har inte åberopat någon särskild grund eller anmärkning som avser de skäl i det angripna beslutet i vilka Alstom hålls ansvarigt för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–6 december 1992, med motiveringen att det, vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna, drev nämnda företag genom helägda eller nästan helägda dotterbolag. Alstom har nämligen endast hävdat att det ansvar som det härvid ådragit sig hade övergått på Areva T & D SA och Areva T & D AG, i enlighet med det kriterium om ”ekonomisk kontinuitet” som utvecklats i domarna i de ovan i punkt 61 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen och Jungbunzlauer mot kommissionen.

74 Det ska först preciseras att skäl 339 i det angripna beslutet, till vilket det hänvisas i skäl 357, inte kan anses ge något stöd för kommissionens beslut att inte slå fast att ansvaret för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–6 december 1992, hade övergått på Areva T & D SA och Areva T & D AG. Skäl 339 i det angripna beslutet rör nämligen möjligheten, med hänsyn till de principer som utvecklats i punkterna 356–359 i domen i det ovan i punkt 61 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen och i punkt 132 i domen i det ovan i punkt 61 nämnda målet Jungbunzlauer mot kommissionen, för en ansvarsövergång mellan företagen i en och samma koncern enligt kriteriet om ”ekonomisk kontinuitet”. Kommissionen anger i nämnda skäl att det förhållandet att ett företag alltjämt är samma juridiska person, efter det att en del av dess verksamheter har överlåtits till ett annat företag i samma koncern, inte hindrar den från att hålla det andra företaget ansvarigt för överträdelser som begåtts av det första företaget. Av detta följer att hänvisningen till skäl 339 i det angripna beslutet, som görs i skäl 357 i beslutet, inte kan läggas till grund för en bedömning enligt vilken ansvaret för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–6 december 1992 inte hade övergått på Areva T & D SA och Areva T & D AG.

75 Kommissionen har i svaromålet i mål T‑121/07 gjort gällande att den i det angripna beslutet skulle tillämpa de bestämmelser som följer av principen om personligt ansvar (se punkt 65 ovan). Det framgår nämligen av skälen 357 och 358 i det angripna beslutet, vars innehåll sammanfattas i punkt 72 ovan, att Alstom hålls ansvarigt för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–6 december 1992 med motiveringen att Alstom, vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna, ledde nämnda företag genom helägda eller nästan helägda dotterbolag som fortfarande existerade inom Alstomkoncernen.

76 Det finns följaktligen anledning att besvara frågan huruvida, såsom Alstom har påstått, ansvaret för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–6 december 1992 ska övergå på Areva T & D SA och Areva T & D AG med motiveringen att det aktuella företaget hade överlåtits till deras respektive föregångare, det vill säga Kléber Eylau och Alstom (Schweiz) Services, av GEC Alsthom SA, den 7 december 1992, och av Alstom AG (Suisse), den 22 december 2003.

77 Det kan härvid konstateras att den uppfattning som Alstom har försvarat innebär att Areva T & D SA och Areva T & D AG ska svara för en överträdelse som GEC Alsthom SA och Alstom AG (Suisse) kan tillskrivas personligen, vilka, inom Alstomkoncernen, vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna, var helägda eller nästan helägda dotterbolag till Alstom eller dess föregångare.

78 I en sådan situation ska kriteriet om ”ekonomisk kontinuitet” emellertid endast tillämpas i den mån det aktuella företaget inte längre står under Alstoms ansvar eller ledning till följd av den omstrukturering inom Alstomkoncernen som ägde rum den 7 december 1992 och den 22 december 2003. För det fall Alstom, med hjälp av sina helägda eller nästan helägda dotterbolag, däremot aldrig hade upphört med att leda det aktuella företaget fram till överlåtelsen mellan koncernerna, den 8 januari 2004, skulle Alstom alltjämt vara personligen ansvarigt för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–6 december 1992, och kommissionen hade i så fall inte gjort någon felaktig rättstillämpning när den inte tillämpade kriteriet om ”ekonomisk kontinuitet” på förhållandena mellan Alstom och dess dotterbolag som var aktiva inom T & D‑sektorn mot bakgrund av ovannämnda omstrukturering inom koncernen (se, för ett liknande resonemang, generaladvokaten Mischos förslag till avgörande inför domen av den 16 november 2000 i det ovan i punkt 65 nämnda målet SCA Holding mot kommissionen, REG 2000, s. I‑10104, punkt 26).

79 Det är av alla dessa skäl lämpligt att, innan denna anmärkning prövas, behandla de grunder eller anmärkningar som har framställts mot slutsatsen, i artikel 1 b i det angripna beslutet, genom vilken Alstom, i egenskap av det enda moderbolaget till Alstom T & D SA och Alstom T & D AG, hölls ansvarigt för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 7 december 1992–8 januari 2004.

Det personliga ansvar som Alstom ådragit sig på grund av det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 7 december 1992­–8 januari 2004, i egenskap av det enda moderbolaget till Alstom T & D SA och Alstom T & D AG

– Parternas argument

80 Alstom har genom sin fjärde grunds första del, som avser ett åsidosättande av bestämmelserna om ansvar för överträdelser av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet, anmärkt mot att kommissionen, i det angripna beslutet, höll Alstom ansvarigt för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 7 december 1992­–8 januari 2004, i egenskap av det enda moderbolaget till Alstom T & D SA och Alstom T & D AG.

81 Genom sin tredje grund har Alstom klandrat kommissionen för att ha åsidosatt artikel 253 EG genom att inte tillräckligt motivera det förhållandet att Alstom hölls ansvarigt för överträdelsen, i egenskap av det enda moderbolaget till Alstom T & D SA och Alstom T & D AG, med beaktande av de handlingar som Alstom hade ingett i det administrativa förfarandet. Vid förhandlingen åberopade Alstom i detta hänseende även att principen om iakttagandet av rätten till försvar och principen om parternas likställdhet i processen vid unionsdomstolen hade åsidosatts.

82 Alstom har med sin sjunde grund åberopat att principen om iakttagandet av rätten till försvar och artikel 27.1 i förordning nr 1/2003 har åsidosatts. Kommissionen har härvid, för att hålla Alstom ansvarigt för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 7 december 1992­–8 januari 2004, i egenskap av det enda moderbolaget till Alstom T & D SA och Alstom T & D AG, i det angripna beslutet, i förhållande till Alstom, beaktat vissa handlingar avseende faktiska omständigheter som överlämnats av bolagen i Arevakoncernen, utan att först underrätta Alstom om att handlingarna skulle kunna beaktas i förhållande till Alstom, som inte heller fick tillfälle att yttra sig. Detta gäller således de handlingar, som det hänvisas till i skälen 351 och 354 i det angripna beslutet, som avser ett beslut som den franska konkurrensmyndigheten (Conseil de la concurrence français) meddelade den 1 mars 1988 mot Alstom SA, en av dess föregångare, och det förhållandet att sex styrelseledamöter i Alstom T & D SA, samtidigt eller efter varandra, innehade ledande befattningar i bolaget.

83 Kommissionen har bestritt Alstoms argument och anser att bolaget inte kan vinna framgång med ovannämnda grunder eller anmärkningar.

– Tribunalens bedömning

84 Det faktum att två företag formellt är skilda åt på grund av att de är särskilda juridiska personer är inte avgörande vid tillämpningen av konkurrensreglerna. Det betydelsefulla är huruvida deras beteende på marknaden är enhetligt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 65 nämnda målet ICI mot kommissionen, punkt 140). Det kan således vara nödvändigt att avgöra huruvida två företag som är olika juridiska personer utgör eller hör till ett och samma företag, betraktat som en ekonomisk enhet som har ett enhetligt beteende på marknaden (domen i det ovan i punkt 63 nämnda målet Daimler Chrysler mot kommissionen, punkt 85).

85 Den omständigheten att ett dotterbolag är en särskild juridisk person räcker således inte, enligt rättspraxis, för att utesluta att moderbolaget kan hållas ansvarigt för dess beteende, särskilt när dotterbolaget inte självständigt bestämmer sitt handlande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderbolaget (domen i det ovan i punkt 65 nämnda målet ICI mot kommissionen, punkterna 132 och 133, och domen i det ovan i punkt 64 nämnda målet PVC II, punkt 960). När dotterbolaget faktiskt inte självständigt bestämmer sitt handlande på marknaden, ska de förbud som föreskrivs i artikel 81.1 EG inte anses vara tillämpliga i förhållandet mellan dotterbolaget och moderbolaget, vilka tillsammans utgör en ekonomisk enhet (domen i det ovan i punkt 65 nämnda målet ICI mot kommissionen punkt 134, och förstainstansrättens dom av den 12 januari 1995 i mål T‑102/92, Viho mot kommissionen, REG 1995, s. II‑17, punkt 51).

86 Det ankommer, i detta sammanhang, i princip på kommissionen att visa att moderbolaget faktiskt har utövat ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende på marknaden, på grundval av flera faktiska omständigheter, särskilt att moderbolaget har kunnat styra sitt dotterbolag (se förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑314/01, Avebe mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3085, punkt 136 och där angiven rättspraxis). Av fast praxis från domstolen och tribunalen framgår emellertid att kommissionen rimligen kan presumera att ett dotterbolag, vars hela kapital moderbolaget innehar, i huvudsak tillämpar de instruktioner som det får av moderbolaget och att denna ansvarspresumtion innebär att kommissionen inte är skyldig att kontrollera huruvida moderbolaget faktiskt har styrt sitt dotterbolag. Om kommissionen, i meddelandet om invändningar, anger att den avser att hålla moderbolaget ansvarigt för en överträdelse som dess dotterbolag har gjort sig skyldigt till, genom att åberopa den presumtion om ansvar som följer av att moderbolaget innehar hela kapitalet i dotterbolaget, ankommer det på moderbolaget, som bestrider att det är ansvarigt, att i det administrativa förfarandet eller senast vid unionsdomstolen lägga fram bevisning som är tillräcklig för att kullkasta presumtionen genom att visa att dotterbolaget, trots att hela dess kapital innehas av moderbolaget, faktiskt bestämde sitt handlande på marknaden självständigt (se förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑330/01, Akzo Nobel mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3389, punkterna 82 och 83 och där angiven rättspraxis).

87 Kommissionen ska, i beslutet om konstaterande av en överträdelse, nämligen kunna ta hänsyn till de aktuella företagens svar på meddelandet om invändningar. Den måste härvidlag inte endast kunna godta eller förkasta de aktuella företagens argument, utan också göra en egen analys av de faktiska omständigheter som dessa har framfört för att avstå från sådana invändningar som har visat sig ogrundade eller för att faktiskt eller rättsligt tillrättalägga eller komplettera sin argumentation till stöd för de invändningar den vidhåller (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2006 i mål T‑15/02, BASF mot kommissionen, REG 2006, s. II‑497, punkt 93; se, för ett liknande resonemang, även domstolens dom av den 15 juli 1970 i mål 41/69, ACF Chemiefarma mot kommissionen, REG 1970, s. 661, punkterna 91 och 92, svensk specialutgåva, volym 1, s. 447, av den 16 december 1975 i de förenade målen 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 och 114/73, Suiker Unie m.fl. mot kommissionen, REG 1975, s. 1663, punkterna 437 och 438, och av den 29 oktober 1980 i de förenade målen 209/78–215/78 och 218/78, van Landewyck m.fl. mot kommissionen, REG 1980, s. 3125, punkt 68, svensk specialutgåva, volym 5, s. 345).

88 Såvitt avser den motiveringsskyldighet som ankommer på kommissionen, bland annat när den antar ett beslut i vilket en överträdelse av konkurrensreglerna konstateras, ska det erinras om att det enligt fast rättspraxis ska göras åtskillnad mellan en anmärkning som avser avsaknad av motivering eller brister i motiveringen och en anmärkning som avser att beslutets skäl är oriktiga (på grund av en oriktighet med avseende på de faktiska omständigheterna eller den rättsliga bedömningen). Sistnämnda aspekt omfattas av prövningen av beslutets lagenlighet i sak och inte av frågan om åsidosättande av väsentliga formföreskrifter. Den kan följaktligen inte utgöra ett åsidosättande av artikel 235 EG (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C‑367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I‑1719, punkterna 67 och 72, av den 30 mars 2000 i mål C‑265/97 P, VBA mot Florimex m.fl., REG 2000, s. I‑2061, punkt 114, och av den 2 oktober 2003 i de förenade målen C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P och C‑180/01 P, International Power m.fl. mot NALOO, REG 2003, s. I‑11421, punkt 145, samt förstainstansrättens dom av den 7 november 1997 i mål T‑84/96, Cipeke mot kommissionen, REG 1997, s. II‑2081, punkt 47). Den motivering som krävs enligt artikel 253 EG ska, såsom utgörande en väsentlig formföreskrift, vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet och det ska klart och tydligt framgå av denna hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och tillvarata sina rättigheter och så att den behöriga domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning (domstolens dom av den 18 september 2003 i mål C‑338/00 P, Volkswagen mot kommissionen, REG 2003, s. I‑9189, punkt 124). Även om kommissionen enligt artikel 253 EG är skyldig att ange de faktiska och rättsliga omständigheter som ligger till grund för beslutet, samt de rättsliga överväganden som har föranlett den att anta detta, innebär denna bestämmelse inte att kommissionen är skyldig att ta upp alla faktiska och rättsliga omständigheter som har diskuterats i det administrativa förfarandet (domstolens dom av den 17 januari 1984 i de förenade målen 43/82 och 63/82, VBVB och VBBB mot kommissionen, REG 1984, s. 19, punkt 22, svensk specialutgåva, volym 7, s. 437, och av den 11 juli 1989 i mål 246/86, Belasco m.fl. mot kommissionen, REG 1989, s. 2117, punkt 55, samt domen i det ovannämnda målet Volkswagen mot kommissionen, punkt 127). Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar som de till vilka rättsakten riktar sig, eller andra personer som direkt eller personligen berörs av den, kan ha (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, punkt 63 och där angiven rättspraxis).

89 Ovannämnda rättspraxis ska tillämpas analogt på kommissionens beslut i vilka en överträdelse av artikel 53.1 i EES-avtalet konstateras.

90 Kommissionen påpekade i förevarande fall, i punkterna 331 och 337 i meddelandet om invändningar, att den avsåg att hålla Alstom solidariskt ansvarigt med Areva T & D SA och Areva T & D AG, för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 15 april 1988­–8 januari 2004, med åberopande av den presumtion om ansvar som följde av att moderbolaget innehade hela kapitalet i dotterbolagen (se punkt 86 ovan).

91 Av skälen 335, 348–356 och 358 framgår att kommissionen, för att hålla Alstom solidariskt ansvarigt med Areva T & D SA, för det aktuella företagets deltagande i överträdelsen under perioden den 7 december 1992­–8 januari 2004, till slut grundade sig inte bara på den presumtion om ansvar som följde av att moderbolaget innehade hela kapitalet i dotterbolagen, utan även på handlingar avseende faktiska omständigheter som hade ingetts i det administrativa förfarandet. Kommissionen hänvisade således, i skäl 351 i det angripna beslutet, till den franska konkurrensmyndighetens beslut av den 1 mars 1988, genom vilket Alstom ålades böter, med stöd av franska konkurrensregler, för manipulering av förfarandena för anbudsgivning som också avsåg elektrisk utrustning (mellanspänningstransformatorer). Kommissionen hänvisade vidare, i skäl 353 i det angripna beslutet, till de handlingar som Alstom självt hade ingett, som var ägnade att visa att den operativa organisationen inom Alstomkoncernen hade företräde framför den rättsliga strukturen och att GIS-projekt, i likhet med T & D‑sektorn, på högsta nivå leddes av Alstom och dess föregångare. Kommissionen hänvisade slutligen, i skälen 354 och 355 i det angripna beslutet, till de handlingar som ingetts av bolagen i Arevakoncernen, som gjorde det möjligt att identifiera sex styrelseledamöter i Alstom T & D SA som, samtidigt eller efter varandra, var styrelseledamöter i ”centrala bolag” inom Alstomkoncernen, före januari 2004, eller som till och med innehade tjänsten som verkställande direktör.

92 Alstom har inte bestritt de bedömningar av de faktiska omständigheterna som gjordes i det angripna beslutet, enligt vilka Alstom T & D SA och Alstom T & D AG var helägda dotterbolag till Alstom under perioden den 7 december 1992–8 januari 2004. Till skillnad från vad Alstom har hävdat kunde kommissionen emellertid på grundval av dessa konstateranden i sig presumera att Alstom T & D SA och Alstom T & D AG inte bestämde sitt handlande på marknaden självständigt, i förhållande till Alstom, och att dessa bolag, tillsammans med Alstom, således utgjorde ett och samma företag, i den mening som avses i konkurrensreglerna. I enlighet med den rättspraxis som det har hänvisats till i punkt 86 ovan ankom det följaktligen på Alstom, som gjorde gällande att dess dotterbolag som var aktiva inom T & D-sektorn självständigt bestämde det egna beteendet på marknaden under den aktuella perioden, att kullkasta den presumtion om ansvar som följde av att moderbolaget innehade hela kapitalet i dotterbolagen genom att lägga fram tillräcklig bevisning i detta hänseende.

93 Alstom hävdade, i punkterna 90–150 i sitt svar på meddelandet om invändningar, att det aktuella företaget hörde till Alstomkoncernens T & D-sektor och att, eftersom sektorns enheter självständigt bestämde sitt beteende på marknaden, det endast var de operativa dotterbolag som var ansvariga för nämnda sektor som kunde hållas ansvariga för detta beteende. Den existerande tudelningen, inom Alstomkoncernen, mellan den operativa organisationen och den rättsliga strukturen bekräftar, enligt Alstom, avsaknaden av förhållande mellan kapitalistiska band och beteenden på marknaden för sektorerna och deras olika verksamheter, varvid enheterna inom sektorerna fungerar och antar sina beslut på ett fullständigt decentraliserat och självständigt sätt. Alstom har, i egenskap av moderbolag i Alstomkoncernen, inte haft sådana resurser, ens med avseende på personal, organisation eller expertis, för att påverka affärspolicyn för dessa sektorer på ett avgörande sätt. Alstom är följaktligen tvunget att, genom sin styrelse, besluta om och övervaka den övergripande strategi och de ekonomiska mål som ska genomföras av enheterna inom sektorerna, de affärsrisker som deras verksamheter är förenade med samt de beslut som antas av de operativa dotterbolag som ansvarar för dessa enheter, när de kan medföra en finansiell risk för hela Alstomkoncernen. T & D-sektorn inom Alstomkoncernen har således utarbetat sina egna regler om på vilket sätt dess olika affärsverksamheter skulle struktureras och förvaltas. Vad särskilt avser ledningen av GIS-verksamheter har Alstoms roll inskränkt sig till att, genom styrelsen och på grundval av summariska uppgifter, godkänna anbud för GIS-projekt som överstiger en viss tröskel eller som medför vissa ”betydande risker” för Alstomkoncernen. Det var i detta sammanhang helt omöjligt för Alstom, med hänsyn till de begränsade affärsuppgifter som hade ställts till dess förfogande, att konstatera att en del av Alstomkoncernens T & D-sektor deltog i överträdelsen. Det fåtal personer som deltog i GIS-verksamheterna och hörde till de operativa dotterbolag vilka ansvarade för dessa verksamheter, det vill säga T & D SA och Alstom T & D AG, som hade biträtt vid kartellens möten, handlade utan Alstoms och dess lednings vetskap.

94 Till stöd för de argument som anfördes vid besvarandet av meddelandet om invändningar gav Alstom in flera handlingar, som även har tagits in i akten i mål T‑121/07, och för vilka det har beviljats konfidentiell behandling (se punkterna 19 och 38 ovan). Dessa handlingar utgörs av ”Information Memorandum” (informationsmeddelande), upprättat i mars 2003, om försäljningen av Alstomkoncernens T & D-sektor till Arevakoncernen, en kopia av sektorns interna anvisningar, som sedan år 1999 har funnits tillgängliga på Alstomkoncernens webbplats, Alstoms ”e-Book” (e-bok), två icke ifyllda formulär för godkännande av anbud för GIS-projekt och, slutligen, en kopia av protokollen över Alstomkoncernens samtliga styrelsemöten från början av år 1999 till slutet av år 2003.

95 Kommissionen konstaterade, i skäl 348 i det angripna beslutet, att Alstom, i punkterna 90–150 i sitt svar på meddelandet om invändningar, såsom dessa har sammanfattats i skälen 345–347 i det angripna beslutet, varken hade lämnat några giltiga förklaringar eller framställt några övertygande argument som gjorde det möjligt att dra slutsatsen att Alstom inte kunde utöva ett avgörande inflytande på affärspolicyn för dess dotterbolag som var aktiva inom T & D-sektorn.

96 Parterna är för det första oense om huruvida kommissionen tillräckligt har motiverat sitt beslut att underkänna den bevisning som Alstom lade fram i det administrativa förfarandet, eftersom det bedömdes att den inte var tillräcklig.

97 Kommissionen förklarade utförligt, i punkterna 350–356 i det angripna beslutet, varför den ansåg att den bevisning som hade lagts fram av Alstom i det administrativa förfarandet inte var tillräcklig, särskilt mot bakgrund av de handlingar som hade ingetts av Arevakoncernen. Kommissionen konstaterade, i skälen 350–353 i det angripna beslutet, att delegeringen av handelsbefogenheter inom T & D-sektorn eller i fråga om Alstomkoncernens GIS-verksamheter inte kunde frita detta bolag från dess skyldigheter. Alstom medgav nämligen självt att bolaget, vid tidpunkten för överträdelsen, skulle godkänna varje anbud för GIS‑projekt som överskred en viss tröskel eller som medförde vissa ”betyd