Domstolens dom den 6 mars 2003. - T. Port GmbH & Co. KG mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Bananer - Import från AVSstaterna och tredje land - Beräkning av den kvantitet som årligen tilldelas aktörerna - Import som skett i enlighet med interimistiska beslut av en nationell domstol - Skadeståndstalan. - Mål C-213/01 P.



Rättsfallssamling 2003 s. I-02319



Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Parter

I mål C-213/01 P,

T. Port GmbH & Co. KG, Hamburg (Tyskland), företrätt av G. Meier, Rechtsanwalt,

klagande,

angående överklagande av dom meddelad den 20 mars 2001 av förstainstansrätten (femte avdelningen) i mål T-52/99, T. Port mot kommissionen (REG 2001, s. II-981), i vilket det förs talan om att denna dom delvis skall upphävas,

i vilket den andra parten är:

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av K.-D. Borchardt och M. Niejahr, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande i första instans

meddelar DOMSTOLEN

sammansatt av ordföranden G.C. Rodríguez Iglesias, avdelningsordförandena J.-P. Puissochet, M. Wathelet, R. Schintgen (referent) och C.W.A. Timmermans samt domarna C. Gulmann, D.A.O. Edward, A. La Pergola, P. Jann, V. Skouris, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr, J.N. Cunha Rodrigues och A. Rosas,

generaladvokat: P. Léger,

justitiesekreterare: R. Grass,

med hänsyn till referentens rapport,

och efter att den 26 november 2002 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 T. Port GmbH & Co. KG (nedan kallat T. Port) har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 23 maj 2001, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen, överklagat förstainstansrättens dom av den 20 mars 2001, i mål T-52/99, T. Port mot kommissionen (REG 2001, s. II-981) (nedan kallad den överklagade domen) och yrkat att denna dom delvis skall upphävas.

Tillämpliga bestämmelser

2 Förstainstansrätten gav i den överklagade domen följande redogörelse för de tillämpliga bestämmelserna:

"1 En gemensam ordning för import av bananer som har ersatt de olika nationella ordningarna infördes, från och med den 1 juli 1993, genom rådets förordning (EEG) nr 404/93 av den 13 februari 1993 om den gemensamma organisationen av marknaden för bananer (EGT L 47, s. 1, svensk specialutgåva; område 3, volym 48, s. 129). Det gjordes därvid åtskillnad mellan 'gemenskapsbananer', som skördades inom gemenskapen, 'bananer från tredje land', som inte kom från staterna i Afrika, Västindien och Stilla havet (AVS), 'traditionella AVS-bananer' och 'icke traditionella AVS-bananer'. Traditionella AVS-bananer och icke traditionella AVS-bananer motsvarade de kvantiteter bananer som exporterades av AVS-staterna och som inte översteg respektive översteg de kvantiteter som traditionellt exporterades av var och en av dessa stater, såsom kvantiteterna har fastställts i bilagan till förordning nr 404/93.

2 För att säkerställa en tillfredsställande saluföring av gemenskapsbananer samt bananer med ursprung i AVS-staterna och andra tredje länder föreskrevs i förordning nr 404/93 att det skulle öppnas en årlig tullkvot på 2,2 miljoner ton (nettovikt) för import av bananer från tredje land och av icke traditionella AVS-bananer.

3 Genom artikel 19.1 i förordning nr 404/93, i dess tidigare lydelse, fördelades tullkvoten på så sätt att den öppnades med 66,5 procent till den kategori av aktörer som hade salufört bananer från tredje land och/eller icke traditionella AVS-bananer (kategori A), med 30 procent till de aktörer som hade salufört gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer (kategori B) och med 3,5 procent till de aktörer etablerade i gemenskapen som sedan år 1992 hade börjat saluföra andra bananer än gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer (kategori C).

4 Artikel 19.2 första meningen i förordning nr 404/93 hade tidigare följande lydelse:

'På grundval av separata beräkningar för var och en av de kategorier av aktörer som avses i punkt 1 ... skall varje aktör erhålla importlicenser som grundar sig på de genomsnittliga kvantiteter av bananer som denne har sålt under de tre senaste år för vilka uppgifter finns tillgängliga.'

5 Genom kommissionens förordning (EEG) nr 1442/93 av den 10 juni 1993 om tillämpningsföreskrifter för ordningen för import av bananer till gemenskapen (EGT L 142, s. 6; svensk specialutgåva, område 3, volym 50, s. 6) fastställdes bland annat kriterierna för att bestämma vilka typer av aktörer i kategorierna A och B som fick ansöka om importlicenser, beroende på den verksamhet som dessa aktörer hade bedrivit under referensperioden.

6 Denna importordning har varit föremål för ett förfarande för tvistlösning vid Världshandelsorganisationen (WTO), till följd av klagomål som ingavs av vissa tredje länder.

7 Nämnda förfarande resulterade i rapporter från panelen vid WTO av den 22 maj 1997 och en rapport från Permanenta överprövningsorganet vid WTO, som antogs av Tvistlösningsorganet genom beslut av den 25 september 1997. Genom beslutet förklarade Tvistlösningsorganet att den gemenskapsrättsliga ordningen för import av bananer i flera avseenden var oförenlig med WTO:s regler.

8 För att rätta sig efter detta beslut antog rådet förordning (EG) nr 1637/98 av den 20 juli 1998 om ändring av förordning nr 404/93 (EGT L 210, s. 28). Därefter antog kommissionen förordning (EG) nr 2362/98 av den 28 oktober 1998 om tillämpningsföreskrifter till förordning nr 404/93 rörande ordningen för import av bananer till gemenskapen (EGT L 293, s. 32).

9 Inom ramen för den nya ordningen för import av bananer avskaffades fördelningen av kvoten mellan tre olika kategorier av aktörer, samtidigt som det i förordning nr 2362/98 bara föreskrevs en fördelning mellan 'traditionella aktörer' och 'nya aktörer', såsom de definieras i denna förordning. Även underindelningen av aktörer i kategorierna A och B, beroende på den typ av verksamhet som de bedrev på marknaden, avskaffades.

10 Artikel 4 i förordning nr 2362/98 har med anledning härav följande lydelse:

'1. Varje traditionell aktör, som är registrerad i en medlemsstat enligt artikel 5, skall för varje år för samtliga de ursprungsländer som anges i bilaga I tilldelas en fast referenskvantitet som fastställs på grundval av de kvantiteter bananer som aktören rent faktiskt har importerat under referensperioden.

2. För kvantiteter som skall importeras under 1999, inom ramen för tullkvoterna och kvantiteten traditionella AVS-bananer, skall referensperioden utgöras av åren 1994, 1995 och 1996.'

11 I artikel 5.2-5.4 i förordning nr 2362/98 föreskrivs följande:

'2. Varje aktör skall för att få sin referenskvantitet fastställd, före den 1 juli underrätta de behöriga myndigheterna om följande:

a) De totala kvantiteter bananer som han rent faktiskt har importerat från de länder som anges i bilaga I under vart och ett av åren under referensperioden.

b) De stödjande handlingar som avses i punkt 3.

3. Den faktiska importen skall styrkas

a) med en kopia av den importlicens som använts för de kvantiteter som övergått till fri omsättning från licensinnehavaren ... och

b) med ett bevis om att den tull har betalats som gäller den dag då tullformaliteterna vid import fullgjordes. Betalningen skall göras antingen direkt till de behöriga myndigheterna eller via ett tullombud.

En aktör som kan bevisa att han har betalat gällande tullsats direkt till de behöriga myndigheterna eller via ett tullombud när en viss kvantitet bananer övergick till fri omsättning, men som inte är innehavare eller mottagare av den utnyttjade importlicensen, ... skall anses ha importerat denna kvantitet om han är registrerad i en medlemsstat enligt förordning (EEG) nr 1442/93 och/eller uppfyller villkoren för registrering som traditionell aktör enligt denna förordning. Tullombud kan inte kräva att detta stycke skall tillämpas.

4. För aktörer som är etablerade i Finland, Sverige och Österrike skall bevis om kvantiteter som övergått till fri omsättning i dessa medlemsstater under 1994 och till och med det tredje kvartalet 1995 utgöras av kopior av lämpliga tulldokument och importtillstånd som de behöriga myndigheterna har utfärdat och som är vederbörligen utnyttjade.'

12 I artikel 6.3 i förordning nr 2362/98 föreskrivs följande:

'Med hänsyn till de uppgifter som lämnats enligt punkt 2 och på grundval av den totala mängd tullkvoter och traditionella AVS-bananer som avses i artikel 2 skall kommissionen, vid behov, fastställa en fast justeringskoefficient som skall tillämpas på varje aktörs preliminära referenskvantitet.'"

Bakgrund till tvisten och förfarandet vid förstainstansrätten

3 Vad gäller bakgrunden gjorde förstainstansrätten följande konstateranden i den överklagade domen:

"13 [T. Port] bedriver import av frukt och grönsaker. [Bolaget] hörde till kategori A ända till dess att förordning nr 2362/98 trädde i kraft. Sökanden är traditionell aktör i den mening som avses i denna förordning.

14 I beslut av den 8 december 1998 fastställde de behöriga nationella myndigheterna sökandens preliminära referenskvantitet för år 1999 till 13 709 963 kg och denna kvantitet nedsattes med 824 833 kg med tillämpning av den justeringskoefficient som kommissionen, i enlighet med artikel 6.3 i förordning nr 2362/98, hade fastställt till 0,939837. Från de kvantiteter som det hade ansökts om drog de nationella myndigheterna dessutom av dels de kvantiteter som sökanden år 1994 hade importerat till Finland, Sverige och Österrike, det vill säga 898 692 kg, dels den kvantitet bananer från tredje land, vilken hade fastställts till 9 838 861 kg, som Finanzgericht Hamburg hade tillåtit sökanden att importera."

4 I fråga om den sistnämnda kvantiteten (nedan kallad den av domstol fastställda kvantiteten) framgår det av handlingarna att Finanzgericht Hamburg (Tyskland) genom interimistiska beslut av den 19 maj samt av den 8, den 21 och den 28 juni 1995 ålade Hauptzolllamt Hamburg-Jonas att tillåta T. Port att, mot betalning av den tull på 75 ecu per ton som då gällde vid import av bananer från tredje land inom ramen för tullkvoten, sätta 9 860 571 kg bananer i fri omsättning, trots att bolaget inte hade de erforderliga importlicenserna. Genom sitt beslut av den 19 maj 1995 fastslog Finanzgericht Hamburg även att fyra frågor skulle hänskjutas till domstolen för förhandsavgörande. De tre första frågorna avsåg tolkningen av artikel 234 i EG-fördraget (nu artikel 307 EG i ändrad lydelse), giltigheten av kommissionens förordning (EG) nr 478/95 av den 1 mars 1995 om kompletterande tillämpningsföreskrifter till förordning nr 404/93 om ordningen med tullkvoter för import av bananer till gemenskapen och om ändring av förordning nr 1442/93 (EGT L 49, s. 13), och den direkta effekten hos artiklarna I, II, III och XIII i Allmänna tull- och handelsavtalet 1994 (nedan kallat GATT 1994), som återfinns i bilaga 1A till Avtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen (nedan kallad WTO), vilket godkändes på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 94/800/EG av den 22 december 1994 om ingående, på Europeiska gemenskapens vägnar - vad beträffar frågor som omfattas av dess behörighet - av de avtal som är resultatet av de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan (1986-1994) (EGT L 336, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 3). Den fjärde frågan avsåg under vilka omständigheter en nationell domstol kan bifalla en ansökan om interimistiska åtgärder när den hyser tvivel angående tillämpligheten av den sekundära gemenskapsrätt som ligger till grund för den rättsliga bedömningen. Denna begäran om förhandsavgörande av Finanzgericht Hamburg, som skrevs in i domstolens register under nummer C-182/95, vilandeförklarades och avskrevs sedan genom beslut av domstolens ordförande av den 12 mars 2001.

5 Det framgår även av handlingarna att Hauptzollamt Hamburg-Jonas genom beslut av den 29 augusti och den 1 september 1995, med anledning av att Bundesfinanzhof (Tyskland) genom beslut av den 22 augusti 1995 hade upphävt Finanzgericht Hamburgs beslut, fastställde den tull som T. Port skulle betala till 850 ecu per ton, vilket motsvarar den tullsats som gäller för import av bananer som inte omfattas av tullkvoten. På ansökan av T. Port förordnade Finanzgericht Hamburg genom beslut av den 22 och den 27 september 1995 om uppskov med verkställigheten av Hauptzollamt Hamburg-Jonas beslut, utan att bolaget behövde ställa någon säkerhet. Genom dessa beslut hänsköt Finanzgericht Hamburg även tre frågor till domstolen för förhandsavgörande, vilkas lydelse var identisk med de frågor som ställts i mål C-182/95. Domstolen meddelade förhandsavgörande genom dom av den 10 mars 1998 i de förenade målen C-364/95 och C-365/95, T. Port (REG 1998, s. I-1023).

6 Det är mot bakgrund av dessa omständigheter som T. Port, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 februari 1999, väckte talan om skadestånd med stöd av artikel 178 jämförd med artikel 215 andra stycket i EG-fördraget (nu artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG) och yrkade att kommissionen skulle förpliktas att ersätta den skada som den hade vållat bolaget genom att förmå de nationella myndigheterna att nedsätta dels bolagets referenskvantitet, med tillämpning av justeringskoefficienten, dels de kvantiteter för vilka bolaget hade ansökt om tilldelning och som motsvarade de kvantiteter som bolaget år 1994 hade importerat till Finland, Sverige och Österrike och den av domstol fastställda kvantiteten.

7 Till stöd för sin talan anförde T. Port att kommissionen genom sitt handlande hade åsidosatt, för det första, GATT 1994 samt Avtalet om importlicensförfaranden och Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS), vilka återfinns i bilaga 1A respektive 1B till WTO-avtalet, för det andra, principen om likabehandling och, för det tredje, principerna om skydd för äganderätten, om skydd för berättigade förväntningar och om proportionalitet.

8 T. Port hävdade i synnerhet att nedsättningen av de kvantiteter för vilka den hade ansökt om tilldelning med den av domstol fastställda kvantiteten stred mot principen om likabehandling. Förstainstansrätten gjorde i den överklagade domen följande sammanfattning av T. Ports argument:

"71 [T. Port] har anfört att Finanzgericht Hamburg interimistiskt beslutade att import av den av domstol fastställda kvantiteten skulle godtas utan licens på villkor att normal tull betalades. Sökanden har betalat denna tull.

72 Sökanden har påpekat att det av artikel 5.3 i förordning nr 2362/98 följer att aktörer som, utan att vara innehavare av den importlicens som har utnyttjats för den aktuella transaktionen, kan bevisa att de har betalat den relevanta tullen, skall anses som importörer. Sökanden anser att den har bevisat detta, trots att den inte förfogar över några importlicenser, genom ovannämnda interimistiska beslut av Finanzgericht Hamburg. Den har gjort gällande att import som sker på grundval av ett interimistiskt beslut av en nationell domstol i enlighet med principen om likabehandling medför samma rättigheter som import som sker med hjälp av licenser."

9 Det följer av den ifrågasatta domen att kommissionen tillbakvisade T. Ports argument med åberopande av följande omständigheter:

"78 Kommissionen har i detta hänseende anfört att de av domstol fastställda kvantiteterna kan tilldelas som referenskvantiteter på villkor att importtullarna faktiskt har betalats och att importen har skett under referensperioden, det vill säga i detta fall från och med år 1994 till och med år 1996.

79 Sökandens tullskuld för den av domstol fastställda kvantiteten har visserligen fastställts i ett beslut av den behöriga nationella myndigheten. Finanzgericht Hamburg har emellertid förordnat om uppskov med betalningen av skulden utan att det har behövt ställas någon säkerhet. Det kan följaktligen inte anses att tullskulden har betalats.

80 Kommissionen har dessutom angett att sökanden importerade den omtvistade kvantiteten bananer utan licens och följaktligen utan att kvantiteten omfattades av tullkvoten, vilket innebär att hel tullsats enligt Gemensamma tulltaxan skall tas ut på dessa bananer. Så länge som denna tull faktiskt inte har betalats är det emellertid inte möjligt att ta hänsyn till denna kvantitet bananer vid beräkningen av referenskvantiteten."

Den överklagade domen

10 Förstainstansrätten ogillade inledningsvis kommissionens invändning om rättegångshinder och underkände T. Ports argument avseende överträdelsen av GATT 1994 samt de övriga avtal som nämnts i punkt 7 i förevarande dom. Vad gäller grunden avseende ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen underkände förstainstansrätten inledningsvis vissa argument och slog sedan i punkt 88 i den överklagade domen genom följande resonemang fast att argumenten avseende nedsättningen av de kvantiteter för vilka bolaget ansökt om tilldelning med en kvantitet motsvarande den av domstol fastställda kvantiteten inte kunde godtas:

"Vad slutligen avser sökandens argument att den kan göra gällande en kvantitet bananer som Finanzgericht Hamburg har fastställt i interimistiskt beslut, är det tillräckligt att notera att kommissionen har rätt att kräva att den import som kan beaktas som referenskvantitet faktiskt skall ha ägt rum. Den av sökanden åberopade kvantiteten omfattades emellertid inte av tullkvoten, och hel tullsats enligt Gemensamma tulltaxan togs följaktligen ut på denna kvantitet. Genom interimistiskt beslut av Finanzgericht Hamburg beviljades härefter uppskov med betalningen av motsvarande tull. Sökanden har under dessa förhållanden inte rätt att kräva att denna kvantitet skall beaktas vid fastställelsen av dess referenskvantitet. Det ankommer nämligen på sökanden att visa att tullen i fråga faktiskt är betald, vilket den inte har gjort. Förstainstansrätten tillägger i detta hänseende att kommissionen vid förhandlingen hävdade, utan att på denna punkt bli emotsagd, att den informerade de behöriga tyska myndigheterna om att det skulle bli nödvändigt att beakta denna kvantitet, om ovannämnda tull var betald."

11 Förstainstansrätten fann även att talan inte kunde vinna bifall på den grunden att principerna om skydd för äganderätten, om skydd för berättigade förväntningar och om proportionalitet hade åsidosatts. Slutligen slog förstainstansrätten i punkt 106 i den överklagade domen fast att T. Port inte hade bevisat att det hade förekommit ett sådant rättsstridigt handlande som medför att gemenskapen ådrar sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar och att bolagets talan följaktligen skulle ogillas. Förstainstansrätten beslutade att T. Port skulle ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med kommissionens yrkande.

verklagandet

12 T. Port har yrkat att domstolen skall upphäva den överklagade domen i den del förstainstansrätten slog fast att talan inte kunde bifallas på den grunden att kommissionen felaktigt underlät att beakta den av domstol fastställda kvantiteten vid beräkningen av bolagets referenskvantitet för åren 1997-1999 och i den del sökanden förpliktades att ersätta rättegångskostnaderna.

13 Kommissionen har yrkat att domstolen skall ogilla överklagandet, eftersom det är uppenbart att det är ogrundat, och att T. Port skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.

Parternas argument

14 T. Port har för det första gjort gällande att förstainstansrätten missbedömde innebörden av artikel 5.2 och 5.3 i förordning nr 2362/98 genom att kräva betalning av tullen med den hela tullsats på 850 ecu per ton som gäller för import som inte omfattas av tullkvoten, för att den av domstol fastställda kvantiteten skulle beaktas vid beräkningen av referenskvantiteten. Enligt dessa bestämmelser skall referenskvantiteten fastställas på grundval av all den import för vilken det styrkts att den tull har betalats "som gäller den dag då tullformaliteterna vid import fullgjordes". I förevarande fall var den tull som gällde den dag då tullformaliteterna fullgjordes kvottullsatsen på 75 ecu per ton, eftersom Finanzgericht Hamburg genom interimistiska beslut hade slagit fast att den av domstol fastställda kvantiteten kunde importeras, till och med utan importlicenser, mot att denna tull betalades. Det saknar i detta hänseende betydelse att Bundesfinanzhof senare upphävde dessa beslut och att Hauptzollamt Hamburg-Jonas därefter ändrade sitt beslut och fastställde att T. Port skulle betala hela den tullsats som gäller för import som inte omfattas av tullkvoten.

15 T. Port har för det andra anfört att importen av den av domstol fastställda kvantiteten skall anses utförd inom ramen för tullkvoten även om det framgår, efter det att importen genomförts och efter det att tullen betalats, att det saknades grund för Finanzgericht Hamburgs beslut att bifalla ansökan om interimistiska åtgärder. T. Port har i detta avseende gjort gällande att Finanzgericht Hamburg, i sina interimistiska beslut, iakttog de begränsningar som enligt domstolens rättspraxis gäller då de nationella domstolarna förordnar om interimistiska åtgärder och till domstolen hänsköt de ur ett gemenskapsrättsligt perspektiv relevanta frågorna. Bolaget anser att det interimistiska rättsliga skydd som de nationella domstolarna har rätt att ge enskilda skulle tillintetgöras om dessa inte kunde lita på att tullmyndighetens fastställelse av import och betalning av tull skapar ett definitivt sakläge.

16 Kommissionen har hävdat att den nationella domstolen även under ett interimistiskt förfarande skall iaktta de entydiga gemenskapsrättsliga reglerna och att den inte i stället för dessa får tillämpa egna provisoriska regler. Genom att interimistiskt besluta att endast kvottullsatsen skulle betalas i fråga om bananer som importerats utanför tullkvoten åsidosatte emellertid Finanzgericht Hamburg de entydiga bestämmelserna i artikel 5.2 och 5.3 i förordning nr 2362/98, enligt vilka det krävs importlicenser för ifrågavarande import för att kvottullsatsen skall kunna tillämpas.

17 Om T. Ports argument att omständigheter som har inträffat efter det att importen genomfördes inte är relevanta vid beräkningen av tillämplig tullsats godtas, medför detta enligt kommissionens uppfattning att gemenskapsrättens regler kan kringgås till och med genom rättsstridiga interimistiska beslut av nationella domstolar. T. Port kan inte i förevarande fall åberopa domstolens rättspraxis enligt vilken nationella domstolar får förordna om interimistiska åtgärder om de hyser tvivel angående giltigheten av en gemenskapsrättsakt som ligger till grund för den nationella rättsakten, eftersom Finanzgericht Hamburgs interimistiska beslut inte uppfyller de krav som ställs enligt denna rättspraxis.

Domstolens bedömning

18 För att bedöma huruvida T. Ports argument skall godtas är det tillräckligt att konstatera att det följer av punkterna 4 och 5 i förevarande dom att bolaget endast provisoriskt hade tillåtits importera den av domstol fastställda kvantiteten mot betalning av den tull på 75 ecu per ton som då gällde vid import av bananer från tredje land inom ramen för tullkvoten, genom de interimistiska beslut som Finanzgericht Hamburg hade fattat, på grund av att denna domstol hyste tvivel angående giltigheten av de relevanta gemenskapsbestämmelserna med hänsyn till i synnerhet GATT 1994.

19 De åtgärder som den nationella domstolen beslutar om inom ramen för ett interimistiskt förfarande beviljas emellertid endast i väntan på ett avgörande i sak och föregriper inte detta avgörande. Beslut om interimistiska åtgärder kan dessutom själva ifrågasättas och upphävas eller ändras i väntan på avgörandet i sak. Detta skedde för övrigt i förevarande fall, eftersom Bundesfinanzhof upphävde Finanzgericht Hamburgs beslut att tillåta att den av domstol fastställda kvantiteten sattes i fri omsättning mot betalning av tull på 75 ecu per ton.

20 Av det ovanstående följer att, i motsats till vad T. Port har gjort gällande, tullsatser som fastställts inom ramen för interimistiska förfaranden inte nödvändigtvis motsvarar den tull som gällde den dag då tullformaliteterna vid import fullgjordes och vars betalning aktörerna skall bevisa i enlighet med artikel 5.3 första stycket b i förordning nr 2362/98 för att styrka den faktiska importen av de kvantiteter bananer de önskar skall medtas i beräkningen av referenskvantiteten enligt artikel 4 i nämnda förordning.

21 Av detta följer även att det interimistiska rättsliga skydd som de nationella domstolarna får ge enskilda i enlighet med domstolens rättspraxis inte får leda till att ett definitivt sakläge skapas vilket inte kan ifrågasättas vid ett senare tillfälle.

22 Det skall under dessa omständigheter fastställas att T. Ports argument saknar grund och att bolagets överklagande skall ogillas.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

23 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att T. Port skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom T. Port har tappat målet skall kommissionens yrkande bifallas.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

följande dom:

1) Överklagandet ogillas.

2) T. Port GmbH & Co. KG skall ersätta rättegångskostnaderna.