Förslag till avgörande av generaladvokat Léger föredraget den 23 april 2002. - Brottmål mot Paul der Weduwe. - Begäran om förhandsavgörande: Rechtbank van eerste aanleg te Turnhout - Belgien. - Frihet att tillhandahålla tjänster - Banktjänster - En anställd vid ett kreditinstitut etablerat en medlemsstat som tillhandahåller tjänster till kunder i en annan medlemsstat - Nationell lagstiftning rörande banksekretess - Vägran att svara på frågor och vittna inom ramen för en förundersökning. - Mål C-153/00.



Rättsfallssamling 2002 s. I-11319



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Undersökningsdomaren vid Rechtbank van eerste aanleg te Turnhout (Turnhouts tingsrätt) har genom beslut av den 13 april 2000 i enlighet med artikel 234 EG ställt fyra tolkningsfrågor till domstolen.

Den nationella domstolen har ställt dessa frågor för att få klarhet i huruvida den belgiska lagstiftningen om vittnesmål i domstol är förenlig med gemenskapsrätten. Den nationella domstolen vill även få de upplysningar som är nödvändiga för att den skall kunna bedöma huruvida vissa delar av den luxemburgska lagstiftningen om den skall banksekretess är förenliga med gemenskapsrätten.

I - Tillämpliga nationella bestämmelser

A - Den belgiska lagstiftningen

2. I den belgiska lagstiftningen regleras sekretess i artikel 458 i code pénal (strafflagen). I denna bestämmelse föreskrivs följande:

"Läkare, kirurger, militärläkare, apotekare, barnmorskor och övriga personer som genom sin ställning eller under sin yrkesutövning har anförtrotts sekretessbelagda uppgifter och som röjer dessa uppgifter, döms till fängelse i lägst åtta dagar och högst sex månader och till böter på lägst 100 franc och högst 500 franc, såvida de inte har kallats att vittna i domstol eller inför en parlamentarisk utredningskommission eller är förpliktade enligt lag att tillkännage dessa uppgifter."

3. Enligt belgisk rättspraxis är artikel 458 i strafflagen inte tillämplig på bankanställda. I domen av den 25 oktober 1978 ansåg Cour de cassation de Belgique (den belgiska kassationsdomstolen) att "de tjänster som banktjänstemän tillhandahåller inte är av den beskaffenheten att de omfattas av sekretess och att det inte heller finns någon bestämmelse som ålägger banktjänstemän sekretess i den mening som avses i artikel 458 i strafflagen".

4. I artiklarna 71-86 i code belge d'instruction criminelle (den belgiska lagen om förundersökning) regleras vittnesförhör. Enligt artikel 75 i nämnda lag skall vittnet avlägga ed på att säga hela sanningen och intet förtiga, tillägga eller förändra. I artikel 80 i nämnda lag föreskrivs dessutom följande:

"Den som har kallats att vittna är skyldig att inställa sig. Hörsammas inte kallelsen kan undersökningsdomaren, på yrkande av [allmän åklagare], utan ytterligare formaliteter, tidsutdräkt och utan vadmöjlighet, utdöma vite på upp till 100 franc och tvinga den kallade personen att inställa sig och avge vittnesmål genom hämtning."

5. Enligt belgisk rättspraxis likställs ett vittnes vägran att besvara vissa frågor med en vägran att inställa sig, även om det fastställs att hans vittnesmål skulle innebära att han eller tredje man riskerade att ådra sig straffansvar. Ett sådant beteende skall enligt artikel 80 i lagen om förundersökning bestraffas, eftersom det i denna bestämmelse inte bara föreskrivs en skyldighet att inställa sig utan även en skyldighet att avlägga vittnesmål.

B - Den luxemburgska lagstiftningen

6. I den luxemburgska lagstiftningen regleras sekretess i artikel 458 i code pénal (strafflagen). Med undantag av bötesbeloppet har denna artikel samma lydelse som artikel 458 i den belgiska strafflagen. Bestämmelsen har följande lydelse:

"Läkare, kirurger, militärläkare, apotekare, barnmorskor och övriga personer som genom sin ställning eller under sin yrkesutövning har anförtrotts sekretessbelagda uppgifter och som röjer dessa uppgifter, döms till fängelse i lägst åtta dagar och högst sex månader och till böter på lägst 20 000 franc och högst 200 000 franc, såvida de inte har kallats att vittna i domstol eller inför en parlamentarisk undersökningskommission eller är förpliktade enligt lag att tillkännage dessa uppgifter."

7. I motsats till den belgiska lagstiftningen omfattar sekretessen i den luxemburgska lagstiftningen även tjänstemän inom bank- och finanssektorn. Artikel 41 i loi relative au secteur financier av den 5 april 1993 (lagen om finanssektorn) utgör den rättsliga grunden för denna plikt. I den artikeln föreskrivs följande:

"1. Personer i ledande ställning, ledamöter i styrelse- och övervakningsorgan, chefer, anställda och alla andra personer som tjänstgör vid kreditinstitut samt övriga anställda inom finanssektorn som anges i del I i denna lag får inte röja sekretessbelagda uppgifter som anförtrotts dem i deras yrkesutövning. Den som röjer sådana uppgifter skall dömas till påföljd enligt artikel 458 i strafflagen.

2. Denna skyldighet att inte röja sekretessbelagda uppgifter upphör när det är tillåtet eller påbjudet att röja uppgiften enligt lag, även om en sådan lag antagits före denna lag.

...

6. Den som har tystnadsplikt enligt punkt 1 och lagligen har röjt en sekretessbelagd uppgift, kan inte ådra sig straffansvar eller civilrättsliga förpliktelser endast av den anledningen."

II - Bakgrund och förfarande

8. Det framgår av handlingarna i målet att det ankommer på den nationella domstolen att genomföra en förundersökning mot Paul der Weduwe. Utredningen rör brotten urkundsförfalskning, brukande av förfalskning, urkundsförfalskning inom beskattningsområdet, brukande av förfalskning inom beskattningsområdet, penningtvätt och brott mot skyldigheten att inge deklaration enligt artiklarna 305-310 i code belge des impôts sur les revenus (den belgiska lagen om inkomstskatt).

9. Paul der Weduwe är nederländsk medborgare och bosatt i Luxemburg. Han var tidigare anställd vid Banque UCL och tjänstgör för närvarande vid Radobank. Båda bankerna har sitt säte i Storhertigdömet Luxemburg.

Paul der Weduwe misstänks för att ha värvat och besökt kunder i Belgien i syfte att marknadsföra placering av tillgångar och värdepapper hos sina arbetsgivare. Paul der Weduwe skall inom ramen för denna verksamhet ha hämtat pengar hos belgiska kunder och överfört dem till Luxemburg. Dessutom skall han för sina belgiska kunders räkning ha medfört värdepapperskuponger till Luxemburg och placerat avkastningen hos sina arbetsgivare. De omtvistade omständigheterna skall ha ägt rum under tidsperioden oktober år 1993-maj år 1999.

10. Under förundersökningen förhörde den nationella domstolen Paul der Weduwe om hur han bearbetade sina kunder och hur transporten av värdepapper gick till.

Paul der Weduwe vägrade emellertid att svara på undersökningsdomarens frågor med hänvisning till att banktjänstemän har tystnadsplikt enligt den luxemburgska lagstiftningen. Under dessa omständigheter beslutade den nationella domstolen att häkta Paul der Weduwe. Efter beslut av Hof van Beroep, Kamer van Inbeschuldigingstelling, te Antwerpen (appellationsdomstolen i Antwerpen) (Belgien) är han för närvarande villkorligt frigiven.

11. Som ett led i förundersökningen vill den nationella domstolen även höra Marc Troch som vittne.

Marc Troch är belgisk medborgare och bosatt i Luxemburg. Han har tjänstgjort vid Banque UCL som ansvarig för arbitrage, fondplacering, internationella krediter och förmögenhetsförvaltning. Marc Troch, som redan har hörts av belgisk polis, vägrade emellertid att besvara de frågor som ställdes med hänvisning till den luxemburgska lagstiftningen om banksekretess.

12. Den nationella domstolen har klargjort att varken Paul der Weduwe eller Marc Troch vid något tillfälle åberopade sin rätt att tiga. De grundade uttryckligen sin vägran att besvara frågorna på den luxemburgska banksekretessen.

13. Undersökningsdomaren har i sin begäran om förhandsavgörande förklarat att den luxemburgska lagstiftningen om banksekretess utgör ett allvarligt hinder för bevisupptagningen.

Enligt undersökningsdomaren föreligger en lagkonflikt mellan de belgiska bestämmelserna om vittnesplikt och de luxemburgska bestämmelserna om sekretess. Denna situation utgör ett allvarligt hinder för den belgiska rättvisan, eftersom de luxemburgska banktjänstemännen föredrar att vägra att vittna i Belgien framför att ådra sig straffansvar för brott mot banksekretessen och därmed riskera påföljd enligt artikel 80 i lagen om förundersökning.

14. Den nationella domstolen vill under dessa omständigheter få klarhet i huruvida artikel 59 i EG-fördraget (nu artikel 49 EG i ändrad lydelse), enligt vilken inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom gemenskapen skall förbjudas, verkligen innebär att den luxemburgska lagstiftningen om banksekretess är tillämplig även utanför landets gränser.

15. Undersökningsdomaren stöder sig på domstolens dom i målet Alpine Investments. Undersökningsdomaren har erinrat om att domstolen i nämnda dom ansåg att artikel 59 i EG-fördraget inte bara omfattar sådana inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster som införts av den mottagande medlemsstaten utan även sådana inskränkningar som införts av ursprungsmedlemsstaten. Domstolen har därmed fastställt att artikel 59 i fördraget hindrar ursprungsmedlemsstaten att vidta åtgärder som försvårar för personer etablerade i den medlemsstaten att tillhandahålla tjänster till mottagare i en annan medlemsstat.

16. Den nationella domstolen anser att en gränsöverskridande tillämpning av den luxemburgska banksekretessen i förevarande mål utgör en "omotiverad inskränkning" i friheten att tillhandahålla finansiella tjänster. Den nationella domstolen anser nämligen att luxemburgska banktjänstemän som utövar sin frihet att tillhandahålla tjänster i Belgien ställs inför en svår situation, eftersom de med nödvändighet tvingas åsidosätta antingen den belgiska lagstiftningen om vittnesplikt (artikel 80 i code d'instruction criminelle) eller den luxemburgska lagstiftningen om banksekretess (artikel 41 i 1993 års lag). Enligt den nationella domstolen leder denna lagkonflikt dessutom till att banker och kunder behandlas olika beroende på nationalitet och på var de har sitt säte.

III - Tolkningsfrågorna

17. Undersökningsdomaren vid Rechtbank van eerste aanleg te Turnhout har följaktligen beslutat att förklara målet vilande och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:

"Skall artikel 49 EG (f.d. artikel 59 i EG-fördraget), i det fall ett kreditinstitut som beviljats tillstånd i en medlemsstat där brott mot banksekretessen är belagt med brottspåföljd bedriver verksamhet inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster i en annan medlemsstat där det inte finns någon liknande banksekretess, tolkas på så sätt, att

1) denna bestämmelse i fördraget inte utgör något hinder mot en lagbestämmelse i den mottagande medlemsstaten som ålägger anställda i det berörda kreditinstitutet i ett brottmålsförfarande att vittna om de tjänster som de tillhandahållit i den mottagande medlemsstaten inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster, med vetskap om att anställda vid kreditinstitut i den mottagande medlemsstaten åläggs sådan vittnesplikt,

2) denna bestämmelse inte utgör något hinder mot en lagstiftning i den mottagande medlemsstaten enligt vilken anställda vid det berörda kreditinstitutet, som under ett förhör i egenskap av misstänkta väljer att inte åberopa sin rätt att tiga, kan yttra sig i ett brottmålsförfarande om de tjänster som de tillhandahållit i den mottagande medlemsstaten inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster med vetskap om att anställda vid kreditinstitut i den mottagande medlemsstaten äger sådan rätt att yttra sig i egenskap av misstänkta, i den mån de väljer att inte åberopa sin rätt att tiga,

3) denna bestämmelse i fördraget däremot utgör hinder mot en lagbestämmelse i ursprungsmedlemsstaten enligt vilken anställda vid det berörda kreditinstitutet kan ådra sig civil- och straffrättsligt ansvar om de under en förundersökning i den mottagande medlemsstaten (se punkterna 1 och 2 ovan, i förevarande mål Konungariket Belgien) vittnar om de tjänster som de tillhandahållit i den mottagande medlemsstaten inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster,

4) denna bestämmelse i fördraget däremot utgör hinder mot en lagbestämmelse i ursprungsmedlemsstaten enligt vilken anställda i det berörda kreditinstitutet kan ådra sig civil- och straffrättsligt ansvar om de under en förundersökning i den mottagande medlemsstaten (se punkterna 1 och 2 ovan, i förevarande mål Konungariket Belgien) yttrar sig i egenskap av misstänkta om de tjänster som de tillhandahållit i den mottagande medlemsstaten (i förevarande mål Konungariket Belgien) inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster, i den mån de väljer att inte åberopa sin rätt att tiga?"

IV - Föremålet för tolkningsfrågorna

18. Den begäran om förhandsavgörande som undersökningsdomaren i Turnhout har inkommit med tar upp två olika frågeställningar.

19. Den första frågeställningen rör den belgiska lagstiftningen om vittnesmål i domstol. Den nationella domstolen vill få klarhet i huruvida artikel 59 i fördraget tillåter den mottagande medlemsstaten att tillämpa en bestämmelse enligt vilken personer som tjänstgör inom banksektorn och som under en förundersökning kallas att vittna, åläggs att röja uppgifter som enligt ursprungsmedlemsstatens lagstiftning är sekretessbelagda. Den nationella domstolen vill dessutom få klarhet i huruvida artikel 59 i fördraget utgör hinder mot en sådan bestämmelse när de berörda personerna har kallats i egenskap av misstänkta och inte åberopar sin rätt att tiga.

20. Den andra frågeställningen rör den luxemburgska lagstiftningen om banksekretess. Syftet med denna är att få klarhet i huruvida artikel 59 i fördraget utgör hinder mot det förhållandet att en medlemsstat som ålägger tjänstemän inom banksektorn tystnadsplikt vidtar en åtgärd som förbjuder dessa tjänstemän att vid äventyr av civil- och straffrättsligt ansvar röja sekretessbelagda uppgifter vid rättsliga myndigheter i en annan medlemsstat.

V - Skriftliga yttranden som inkommit till domstolen

21. Tre parter har under det skriftliga förfarandet inkommit med yttranden till domstolen, nämligen Paul der Weduwe, Konungariket Belgien och Europeiska gemenskapernas kommission.

22. Paul der Weduwe har gjort gällande att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till sakprövning. Paul der Weduwe har till stöd för sitt yrkande anfört tre olika grunder.

Den nationella domstolen är för det första ingen domstol i den mening som avses i artikel 234 EG. Undersökningsdomaren avkunnar nämligen inga domar mot misstänkta och vittnen. Undersökningsdomarens uppgift är helt enkelt att uppta bevisning så att den domstol som skall döma i målet kan göra det med full kännedom om saken. När förundersökningen är färdig lämnar undersökningsdomaren över akten till den allmänna åklagarmyndigheten som tar beslut om att väcka åtal mot de berörda parterna. Därefter ankommer det på chambre de conseil (rådsavdelningen) (första instans) och chambre des mises en accusation (avdelningen för fullföljda brottmål) (andra instans) att ta beslut om att hänskjuta målet till domstol.

Ett svar på dessa tolkningsfrågor är för det andra inte nödvändigt för att döma i saken. Eftersom den nationella domstolen inte skall "döma i saken" i den mening som avses i artikel 234 EG tjänar domstolens avgörande endast som juridisk rådgivning åt den allmänna åklagarmyndigheten och i förekommande fall åt den domstol vid vilken målet anhängiggörs.

För det tredje är de rättsliga och faktiska omständigheter som givit upphov till tolkningsfrågorna inte tillräckligt klargjorda.

23. Den belgiska regeringen har i sitt skriftliga yttrande tagit ställning i sak.

Konungariket Belgien har gjort gällande att den vittnesplikt som avses i artikel 80 i code d'instruction criminelle är förenlig med artikel 59 i fördraget. Vittnesplikten är inte diskriminerande därför att den gäller oberoende av nationalitet och kan inte utgöra en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster. I vilket fall som helst motiveras denna plikt av tvingande hänsyn till allmänintresset (bekämpning av brott och skattebedrägerier) och står i proportion till de mål som eftersträvas.

För det fall den luxemburgska lagstiftningen gäller utanför Luxemburgs territorium anser däremot den belgiska regeringen att den är oförenlig med gemenskapsrätten. Då skulle den luxemburgska lagstiftningen om banksekretess vara diskriminerande och utgöra en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster i Belgien. Den som tjänstgör inom bankväsendet skulle juridiskt sett hamna i en orimlig situation, eftersom det är omöjligt att iaktta den vittnesplikt som föreskrivs i den belgiska lagstiftningen och samtidigt uppfylla den tystnadsplikt som åläggs i den luxemburgska lagstiftningen. Den luxemburgska lagstiftningen kan inte heller motiveras av något tvingande hänsyn till allmänintresset i den mening som avses i rättspraxis.

24. Kommissionen anser att de fyra tolkningsfrågorna skall besvaras gemensamt.

Enligt kommissionen kan de belgiska och luxemburgska bestämmelserna inte utgöra en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster. Dessa bestämmelser blir tillämpliga först när den som tillhandahåller tjänster misstänks för oegentligheter. Denna situation ligger alltför långt ifrån vad som är normalt och kan därför inte omfattas av förbudet i artikel 59 i fördraget. Kommissionen har påpekat att den nationella domstolen har ställts inför ett problem som har sin grund i att de båda medlemsstaterna har straffrättsliga bestämmelser som är motstridiga. Kommissionen har erinrat om att de hinder för en fungerande gemensam marknad som beror på motstridiga straffrättsliga bestämmelser i princip skall lösas genom harmoniseringsåtgärder. Eftersom det inte har vidtagits några sådana harmoniseringsåtgärder i förevarande mål är medlemsstaterna fria att anta de bestämmelser som skall följas av dem som bedriver verksamhet på deras territorium.

25. Den luxemburgska regeringen har inte deltagit i det skriftliga förfarandet. Den har däremot avgivit muntliga yttranden som jag kommer att återkomma till nedan i detta förslag till avgörande.

VI - Bedömning

26. Inledningsvis anser jag att det är nödvändigt att erinra om de principer som rör domstolens behörighet enligt artikel 234 EG.

27. Enligt fast rättspraxis utgör det förfarande som föreskrivs i artikel 234 EG ett instrument för samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna. Det ankommer på den nationella domstol vid vilken tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet att inom ramen för detta samarbete bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Denna princip motiveras av det förhållandet att den nationella domstolen är den enda instansen med direkt kunskap om de faktiska omständigheterna i målet och om den lagstiftning som är tillämplig på tvisten. Följaktligen är domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av gemenskapsrätten.

Domstolen har likväl ansett att det i undantagsfall ankommer på den att - för att pröva sin egen behörighet - granska de förutsättningar under vilka den nationella domstolen fört frågorna vidare till domstolen. Domstolen anser att den samarbetsanda som skall styra hänskjutandet till förhandsavgörande innebär att den nationella domstolen för sin del tar hänsyn till den uppgift som anförtrotts domstolen. Dennes uppgift är att bidra till rättsskipningen i de olika medlemsstaterna och inte att avge rådgivande utlåtanden i allmänna eller hypotetiska frågor.

28. För att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är till nytta för den nationella domstolens prövning av tvisten är det enligt domstolen lämpligt att sakförhållandena är klarlagda och att de frågor som uteslutande skall bedömas enligt nationell rätt är avgjorda när ärendet hänskjuts till domstolen. Det krävs dessutom att den nationella domstolen anger varför den anser att ett avgörande i dessa frågor behövs för att den skall kunna döma i målet.

29. Eftersom det inte ankommer på domstolen att avge rådgivande utlåtanden meddelar den inte något förhandsavgörande när ett svar på tolkningsfrågorna inte uppfyller ett objektivt behov för att lösa tvisten vid den nationella domstolen.

Domstolen har därför avvisat begäran om förhandsavgörande i de fall den har kunnat konstatera att de gemenskapsrättsliga bestämmelserna inte är tillämpliga på tvisten. På samma sätt vägrar domstolen att uttala sig när svaret inte skulle inverka på förfarandet vid den nationella domstolen eller när den tolkning som begärs saknar betydelse för tvistens lösning. Domstolen har slutligen vägrat att meddela förhandsavgörande när den är osäker på om den nationella domstolen kommer att tillämpa den nationella lagstiftningen i fråga när den dömer i målet.

30. Det är mot bakgrund av dessa principer som jag skall undersöka de frågor som undersökningsdomaren i Turnhout har ställt.

31. Undersökningsdomaren vill i förevarande mål få klarhet i huruvida den belgiska lagstiftningen om vittnesmål i domstol är förenlig med gemenskapsrätten. Undersökningsdomaren vill även bedöma förenligheten av den luxemburgska lagstiftningen om banksekretess.

32. Den nationella domstolen har utgått från principen att den luxemburgska lagstiftningen har en särskild gränsöverskridande räckvidd. Den nationella domstolen anser att det enligt 1993 års lag är förbjudet för luxemburgska banktjänstemän att röja sekretessbelagda uppgifter vid rättsliga myndigheter i en annan medlemsstat.

33. Jag skall på den punkten erinra om att det förfarande som föreskrivs i artikel 234 EG grundar sig på en tydlig funktionsfördelning mellan domstolen och de nationella domstolarna. Domstolen anser att det inte ankommer på den att inom ramen för det system för samarbete som inrättats genom artikel 234 EG pröva om den nationella domstolen har tolkat sin egen lagstiftning på ett korrekt sätt eller om de nationella bestämmelser som åberopas är relevanta för målet vid den nationella domstolen. Denna princip motiveras av det förhållandet att den nationella domstolen är den enda instansen med direkt kännedom om den lagstiftning som är tillämplig i målet.

34. Denna princip skall trots allt inte tillämpas undantagslöst i det fall den nationella domstolen vill bedöma förenligheten av en annan medlemsstats lagstiftning.

I det fallet ankommer det nämligen på den nationella domstolen att identifiera och tolka bestämmelser som inte följer av dess egen interna lagstiftning. Den nationella domstolen har inte, i motsats till vad som gäller i ett "normalt" förfarande för förhandsavgörande, en direkt och uttömmande kännedom om den nationella lagstiftning som är tillämplig i målet. Jag anser följaktligen att domstolen "för sin del bör iaktta särskild vaksamhet när den ... föreläggs en fråga som är avsedd att möjliggöra för den nationella domstolen att bedöma om en annan medlemsstats lagstiftning är förenlig med gemenskapsrätten". Domstolen måste se till att beskrivningen av den nationella lagstiftningen innehåller en riktig och uttömmande presentation av de rättsregler som är tillämpliga i den medlemsstat vars lagstiftning är omtvistad. För att undvika att avge rådgivande utlåtanden i en hypotetisk fråga måste domstolen med andra ord se till att den har all den information den behöver.

35. Det framgår av handlingarna i förevarande mål att tolkningsfrågorna bygger på en tolkning av den luxemburgska lagstiftningen som på goda grunder ifrågasätts av parterna.

36. Den belgiska regeringen har i sitt skriftliga yttrande gjort följande förtydliganden.

37. Konungariket Belgien har erinrat om att det föreskrivs undantag från tystnadsplikten i såväl artikel 41 i 1993 år lag som i artikel 458 i den luxemburgska strafflagen. Enligt dessa bestämmelser kan banksekretessen hävas när en banktjänsteman har kallats att vittna vid domstol eller när det är påbjudet eller tillåtet enligt lag att röja sekretessbelagda uppgifter.

38. Den belgiska regeringen har förklarat att frågan huruvida den luxemburgska lagstiftningen har en gränsöverskridande räckvidd är omstridd. Artikel 458 i strafflagen och artikel 41 i 1993 års lag kan nämligen tolkas på tre olika sätt.

Enligt en första tolkning anses principen om banksekretess inte ha en gränsöverskridande verkan. Det innebär att de luxemburgska myndigheterna endast vidtar åtgärder mot banktjänstemän som är etablerade på deras eget territorium när de röjer sekretessbelagda uppgifter inom Luxemburg. Det går däremot inte att, med stöd av den luxemburgska lagstiftningen, beivra det förhållandet att uppgifter röjs utanför Luxemburg.

Enligt en andra tolkning anses den luxemburgska lagstiftningen ha en gränsöverskridande verkan både när det gäller principen om banksekretess och när det gäller undantagen från denna princip. Enligt denna tolkning skall banktjänstemän etablerade i Luxemburg inte bara iaktta banksekretessen inom Luxemburgs gränser, utan även inom andra medlemsstater. Luxemburgska banktjänstemän får emellertid röja sekretessbelagda uppgifter när de har kallats att vittna vid en rättslig myndighet i en annan medlemsstat. Artikel 458 i den luxemburgska strafflagen och artikel 41 i 1993 års lag skall med andra ord tolkas på så sätt, att den vittnesplikt som föreskrivs i en annan medlemsstats lagstiftning kan utgöra skäl för att häva banksekretessen vid rättsliga myndigheter i denna medlemsstat.

Enligt en tredje tolkning slutligen anses endast principen om banksekretess i den luxemburgska lagstiftningen ha en gränsöverskridande verkan. Det innebär att banktjänstemän etablerade i Luxemburg skall iaktta banksekretessen utanför landet. Det är dock inte tillåtet att häva banksekretessen när de kallas att vittna vid en rättslig myndighet i en annan medlemsstat. Sekretessbelagda uppgifter får endast röjas vid de rättsliga myndigheterna i Luxemburg.

39. Den belgiska regeringen har i sitt skriftliga yttrande förespråkat den ovannämnda första tolkningen i sitt skriftliga yttrande. Den belgiska regeringen har gjort gällande att de luxemburgska myndigheterna inte kan vidta några åtgärder mot banktjänstemän som röjer sekretessbelagda uppgifter utanför Luxemburg.

40. Konungariket Belgien har påpekat att den luxemburgska lagstiftningen i vilket fall som helst orsakar problem bara vid en tillämpning av den ovannämnda tredje tolkningen.

I det första fallet är principen om banksekretess nämligen inte tillämplig i Belgien. Under dessa omständigheter har Paul der Weduwe och Marc Troch rätt att avlägga vittnesmål inför undersökningsdomaren i Turnhout. I det andra fallet kan vittnesplikten i artikel 80 i code d'instruction criminelle utgöra skäl att häva banksekretessen. I det fallet har Paul der Weduwe och Marc Troch också rätt att avlägga vittnesmål inför undersökningsdomaren i Turnhout.

41. Konungariket Belgien har påpekat att undersökningsdomarens begäran om förhandsavgörande inte "har något föremål" om en av dessa två tolkningar är riktig, eftersom den avser "en [lag]bestämmelse som inte är tillämplig i förevarande mål".

42. Den belgiska regeringen anser att endast den tredje tolkningen kan orsaka problem i förhållande till artikel 59 i EG-fördraget.

Paul der Weduwe och Marc Troch får nämligen inte enligt denna tolkning röja sekretessbelagda uppgifter för undersökningsdomaren i Turnhout. Konungariket Belgien anser att det i så fall "ankommer på domstolen att bedöma huruvida en sådan hypotetisk tolkning [av den luxemburgska lagstiftningen] är förenlig med gemenskapsrätten".

43. Storhertigdömet Luxemburg anser för sin del att den tredje tolkningen inte kan godtas.

44. Luxemburg har under förhandlingen angett att dess domstolar ännu inte hade prövat frågan om banksekretessens gränsöverskridande verkan. Luxemburg har även påpekat att de luxemburgska domstolarna förmodligen aldrig kommer att få tillfälle att pröva denna omtvistade fråga. De faktiska omständigheter som ger upphov till en sådan tvist anses alltför sällsynta och atypiska för att de skall kunna bli föremål för prövning i luxemburgska domstolar.

45. Den luxemburgska regeringen har i avsaknad av (rådande och förutsebar) rättspraxis på området redogjort för den tolkning som enligt den kan godtas.

46. Luxemburg anser att den luxemburgska lagstiftningen om banksekretess inte förbjuder de berörda personerna att röja sekretessbelagda uppgifter när de har kallats till de rättsliga myndigheterna i en annan medlemsstat. Luxemburg har motiverat sin ståndpunkt enligt följande.

47. Den luxemburgska regeringen har för det första uppgett att principen om banksekretess har en gränsöverskridande verkan. Den luxemburgska lagstiftningen skulle vara verkningslös om det vore tillåtet att röja sekretessbelagda uppgifter utanför Luxemburg. Det skulle i så fall räcka att en banktjänsteman lämnade Luxemburg för att ostraffat kunna röja sekretessbelagda uppgifter. Av detta följer att personer som röjer sekretessbelagda uppgifter utanför Luxemburg, frånsett de undantag som föreskrivs i den luxemburgska lagstiftningen, gör sig skyldiga till brott som kan beivras av de luxemburgska myndigheterna.

48. Den luxemburgska regeringen har för det andra uppgett att undantagen från banksekretessen också har en gränsöverskridande verkan. De skäl som anförts till grund för denna tolkning överensstämmer dock inte med dem som Konungariket Belgien har anfört.

Konungariket Belgien har uppgett att vittnesplikten i artikel 80 i den belgiska code d'instruction criminelle kan utgöra ett undantag från banksekretessen i artikel 458 i strafflagen och artikel 41 i 1993 års lag. Den luxemburgska regeringen anser att en sådan tolkning innebär ett medgivande av att en stat kan bevilja undantag från en annan medlemsstats strafflagstiftning. Enligt Storhertigdömet Luxemburg är det uppenbart att en sådan lösning strider mot allmänna principer i internationell straffrätt.

Den luxemburgska regeringen anser att undantag från banksekretessen endast kan grundas på den luxemburgska strafflagstiftningen. Enligt artikel 458 i den luxemburgska strafflagen och artikel 41 i 1993 års lag får, vilket Luxemburg har erinrat om, personer röja sekretessbelagda uppgifter när de har kallats att vittna vid en "rättslig myndighet". Den luxemburgska regeringen har påpekat att begreppet rättslig myndighet inte bara avser de rättsliga myndigheterna i Luxemburg utan även myndigheter i andra medlemsstater.

49. Det följer av samtliga ovannämnda överväganden att grunden för undersökningsdomarens tolkningsfrågor på goda grunder ifrågasatts av parterna.

50. Den nationella domstolen utgår nämligen ifrån att den luxemburgska lagstiftningen förbjuder Paul der Weduwe och Paul Troch att röja sekretessbelagda uppgifter vid de rättsliga myndigheterna i Belgien. Det framgår emellertid tydligt av den luxemburgska regeringens yttranden att en dylik tolkning inte kan godtas. Luxemburg anser att det enligt artikel 458 i den luxemburgska strafflagen och artikel 41 i 1993 års lag inte är förbjudet för personer som har kallats att vittna vid en rättslig myndighet i en annan medlemsstat att röja sekretessbelagda uppgifter.

51. Under dessa omständigheter anser jag att tolkningsfrågorna är hypotetiska. Det är osäkert om domstolens avgörande kommer att tillämpas i målet vid den nationella domstolen. Ett framtida avgörande kommer i praktiken endast att tillämpas om den luxemburgska lagstiftningen skall tolkas på ett visst sätt (nämligen i enlighet med den tredje tolkningen, som beskrivs i punkt 38 i detta förslag till avgörande). Det framgår emellertid av handlingarna i målet att det är föga troligt att en sådan tolkning kommer att göras.

52. Jag föreslår följaktligen att domstolen skall avvisa begäran om förhandsavgörande. Domstolen kan enligt min mening inte besvara tolkningsfrågorna utan att överskrida sin befogenhet enligt artikel 234 EG, eftersom den i så fall skulle lämna ett rådgivande utlåtande i en hypotetisk fråga.

VII - Förslag till avgörande

Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen skall fastställa följande:

De tolkningsfrågor som undersökningsdomaren vid Rechtbank van eerste aanleg te Turnhout (Belgien) har ställt kan inte tas upp till sakprövning.