FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

föredraget den 1 juli 20101( )

Mål C‑205/09

Szombathelyi Városi Ügyészség

mot

Emil Eredics

och

Mária Vassné Sápi

(begäran om förhandsavgörande från Szombathelyi Városi Bíróság, Ungern)

Polissamarbete och straffrättsligt samarbete – Rambeslut 2001/220/RIF – Brottsofferbegreppet i ett straffrättsligt förfarande – Juridisk person – Medling inom ramen för ett straffrättsligt förfarande

I – Inledning

1. Förevarande begäran om förhandsavgörande ger domstolen möjligheten att precisera sin praxis angående brottsofferbegreppet i rambeslut 2001/220/RIF om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden.( )

2. I ett brottmål där den misstänkte genom beslut av den rättsvårdande myndigheten har nekats medling önskar den hänskjutande domstolen för det första få klarhet i den redan ställda frågan huruvida även en juridisk person kan anses vara ett brottsoffer enligt rambeslutet. Den andra frågan berör rambeslutets riktlinjer angående den konkreta utformningen av medlingsförfarandet.

II – Tillämpliga bestämmelser

A – Unionsrätten

3. Enligt lydelsen i artikel 1 a i rambeslut 2001/220 är definitionen av begreppet brottsoffer ”varje fysisk person som har lidit skada, inklusive fysisk och mental skada, känslomässigt lidande, materiell förlust, som direkt förorsakats av handlingar eller underlåtelser som strider mot den straffrättsliga lagstiftningen i en medlemsstat”.

4. I artikel 1 e i rambeslut 2001/220 definieras begreppet ”medling i straffrättsliga förfaranden” som ”strävan att före eller under det straffrättsliga förfarandet finna en förhandlingslösning mellan brottsoffret och förövaren av brottet, genom medling av en behörig person”.

5. I artikel 10 i rambeslut 2001/220 anges följande:

”Medling under straffrättsliga förfaranden

1. Varje medlemsstat skall sträva efter att främja medling under straffrättsliga förfaranden om den anser brottet lämpligt för denna form av åtgärd.

2. Varje medlemsstat skall se till att det under straffrättsliga förfaranden är möjligt att ta hänsyn till varje överenskommelse som har ingåtts mellan brottsoffret och förövaren genom medling.”

B – Nationell rätt

6. I artikel 221/A i den ungerska straffprocesslagen (a büntetőeljárási törvény) föreskrivs följande:

”1. Ett medlingsförfarande kan genomföras på begäran av den misstänkte eller brottsoffret, med deras medgivande, under straffrättsliga förfaranden med anledning av brott mot person (kapitel XII, avsnitten I och III i strafflagen), transportsäkerhet (kapitel XIII i strafflagen) eller egendom (kapitel XVIII i strafflagen) för vilka det föreskrivna straffet är högst fem års frihetsberövande.

2. Medlingsförfarandet syftar till att främja gottgörelse för följderna av brottet och den misstänktes framtida laglydighet. Under medlingsförfarandet ska det eftersträvas att den misstänkte och brottsoffret ingår en överenskommelse grundad på den misstänktes aktiva ånger. Medling kan bara ske en gång under det straffrättsliga förfarandet.

3. Åklagaren ska på eget initiativ eller på begäran av den misstänkte, försvararen eller brottsoffret besluta att vilandeförklara ärendet i högst sex månader för att ett medlingsförfarande ska kunna genomföras

a) om åtalsunderlåtelse enligt artikel 36 i strafflagen eller obegränsad straffnedsättning kan ske,

b) om den misstänkte erkänner gärningen under förundersökningsskedet, medger skyldigheten och har möjligheten att betala skadestånd till brottsoffret för skadan eller på annat sätt gottgöra denne för följderna av brottet,

c) om den misstänkte och brottsoffret har samtyckt till medling, och

d) om en rättegång med hänsyn till brottets art, omständigheterna kring brottet och den misstänktes personliga omständigheter inte är nödvändig, eller det finns skäl att tro att rätten kommer att kunna beakta dennes aktiva ånger vid påföljdsbestämningen.

…

5. Den misstänktes och brottsoffrets utsagor om händelseförloppet som tjänar som utgångspunkt för förfarandet och som har avgetts under medlingsförfarandet kan inte åberopas som bevisning. Utfallet av medlingsförfarandet får inte användas till nackdel för den misstänkte.

…

7. Om medlingsförfarandet är framgångsrikt och artikel 36.1 i strafflagen är tillämplig, ska åklagaren avsluta förfarandet. Om artikel 36.2 i strafflagen är tillämplig, ska åtal väckas. Om den misstänkte har börjat efterkomma överenskommelsen från medlingen men detta inte påverkar möjligheten att utdöma en straffrättslig påföljd, kan åklagaren skjuta upp åtalet med ett till två år för brott för vilka straffet är högst tre års frihetsberövande.”

7. I artikel 266.3 c i straffprocesslagen anges att domstolen får vilandeförklara ett förfarande för genomförandet av ett medlingsförfarande i högst sex månader. Artikel 307 i straffprocesslagen anger att förfarandet får vilandeförklaras även efter det att förhandling hållits.

8. I artikel 314 i strafflagen (Büntető törvénykönyv) anges följande:

”1. Den person som orsakar Europeiska gemenskapernas budget skada genom en bedräglig förklaring, genom att använda en handling med osant, oriktigt eller förfalskat innehåll, eller som på ett vilseledande sätt inte, eller endast i otillräcklig grad, uppfyller den föreskrivna upplysningsskyldigheten beträffande

a) stöd härrörande från fonder som förvaltas av Europeiska gemenskaperna eller i deras namn,

b) betalningar avsedda för den budget som förvaltas av Europeiska gemenskaperna eller i dess namn,

begår ett brott för vilket straffet är högst fem års frihetsberövande.

2. Det är även belagt med straff enligt punkt 1 att i annat syfte ä[n] det godkända utnyttja

a) ett sådant stöd som avses i punkt 1 a, eller

b) en fördel i samband med den betalning som avses i punkt 1 b.”

9. I artikel 318 i strafflagen anges följande:

”1. Den som i avsikt att rättsstridigt vinna en fördel vilseleder en annan person eller låter denne fortsätta att sväva i villfarelse om visst förhållande och därmed orsakar skada gör sig skyldig till bedrägeri. …

4. Brottet ska medföra ett straff om högst tre års frihetsberövande, om

a) bedrägeriet orsakar betydande skada

…”

10. Artikel 318/A i strafflagen anger följande:

”Vid tillämpningen av denna lag […] ska en skada anses vara

…

b) betydande, om värdet överstiger 200 000 HUF men inte överstiger 2 000 000 HUF.”

11. I artikel 36 i strafflagen anges följande:

”1. Den som inom ramen för ett medlingsförfarande ersätter brottsoffret för den skada som orsakats genom ett brott mot person (kapitel XII, avsnitten I och III i strafflagen), transportsäkerhet (kapitel XIII i strafflagen) eller egendom (kapitel XVIII i strafflagen), för vilket straffet är högst tre års frihetsberövande, eller på annat sätt gottgör denne för de skadliga följderna av brottet, ska inte ådömas straff.

2. Vad beträffar de brott som avses i punkt 1, kan straffet sättas ned utan begränsning om förövaren inom ramen för ett medlingsförfarande ersätter brottsoffret för den skada som orsakats genom ett brott för vilket straffet är högst fem års frihetsberövande eller på annat sätt gottgör denne för de skadliga följderna av brottet.”

12. Brott mot Europeiska gemenskapens finansiella intressen regleras i artikel 314.1 i kapitel XVII (brott mot näringslivet) i strafflagen.

III – Faktiska omständigheter och målet vid den nationella domstolen

13. Den huvudtilltalade i det nationella målet, Emil Eredics står åtalad för att med användande av en falsk urkund ha använt ett belopp på 1,2 miljoner HUF, som kommer från stöd genom ett gemenskapsprogram, på ett sätt som inte motsvarar dess avsedda ändamål. Detta har skett till skada för det ungerska bolaget VÁTI, som utövade tillsyn över genomförandet av det projekt för vilket stödet hade beviljats och som ansvarade för avslutandet av räkenskaperna, samt för Europeiska unionens budget.

14. Åklagaren anser att gärningen utgör ett straffbart brott mot Europeiska unionens finansiella intressen enligt artikel 314.1 a i den ungerska strafflagen.

15. Inom ramen för förundersökningen förhördes Emil Eredics vid flera tillfällen utan att denne erkände den påstådda gärningen.

16. På grundval av resultatet av förundersökningen väckte åklagaren genom stämningsansökan av den 2 september 2008 åtal mot Emil Eredics och ytterligare en person vid Szombathely (Szombathelyi Városi Bíróság).

17. Efter att ha mottagit stämningsansökan delgav rätten Emil Eredics denna den 7 november 2008. Inför den hänskjutande domstolen erkände Emil Eredics den påstådda gärningen och begärde medling med målsättning att åtalet skulle läggas ned eller att han skulle få en obegränsad straffnedsättning, i enlighet med artikel 221/A i straffprocesslagen.

18. Ombudet för VÁTI Kht. meddelade sitt samtycke till ett medlingsförfarande.

19. Åklagaren har anfört att gärningen, med hänsyn till brottsrubriceringen i stämningsansökan, inte ingår bland de brott för vilka medling kan ske. Medling är dessutom i detta fall utesluten, eftersom Emil Eredics inte erkänt gärningen under förundersökningsskedet, vilket är ett krav enligt ungersk rätt. Det tjänar inte heller något syfte att bolaget VÁTI Kht. samtycker till att i egenskap av brottsoffer delta i medling och få ersättning från den tilltalade. Det egentliga brottsoffret är nämligen Europeiska gemenskapen, eftersom det skadar gemenskapens finansiella intressen och dess budget när gemenskapsstöd används för andra syften än de det beviljats för. Med hänsyn till omständigheterna i förevarande fall är det således inte motiverat med medling.

IV – Begäran om förhandsavgörande och förfarandet vid domstolen

20. Mot denna bakgrund har Szombathelyi Városi Bíróság genom beslut av den 22 april 2009, vilket mottogs av domstolen den 8 juni 2009, vilandeförklarat brottmålet och hänskjutit följande frågor till domstolen med begäran om förhandsavgörande:

”1. Rätten önskar få klarhet i huruvida, i det brottmål som den har att pröva, en annan person än en fysisk person kan innefattas i begreppet brottsoffer i den mening som avses i artikel 1 a i rambeslut 2001/220/RIF, med hänsyn till skyldigheten enligt artikel 10 i rambeslutet att främja medling mellan brottsoffer och förövare under straffrättsliga förfaranden, detta som en precisering och komplettering av EG‑domstolens dom av den 28 juni 2007 i mål C‑467/05, Dell’Orto (REG 2007, s. I‑5557).

2) Rätten önskar få klarhet i huruvida begreppet brott i artikel 10 i rambeslut 2001/220, enligt vilken ’[v]arje medlemsstat skall sträva efter att främja medling under straffrättsliga förfaranden om den anser brottet lämpligt för denna form av åtgärd’, kan tolkas så, att det avser alla brott vars lagstadgade objektiva rekvisit är väsentligen likartade.

3) Kan formuleringen ’[v]arje medlemsstat skall sträva efter att främja medling under straffrättsliga förfaranden ...’ i artikel 10.1 i rambeslutet tolkas på så sätt att de villkor för medling som gäller för förövaren och brottsoffret kan uppfyllas åtminstone fram till det skede då ett avgörande meddelas i första instans, det vill säga att kravet på erkännande av gärningen under rättegången, efter det att förundersökningen är avslutad – förutsatt att övriga villkor är uppfyllda – är förenligt med skyldigheten att främja medling?

4) Betyder formuleringen i artikel 10.1 i rambeslut 2001/220 att ’[v]arje medlemsstat ska sträva efter att främja medling under straffrättsliga förfaranden om den anser brottet lämpligt för denna form av åtgärd’ att medling ska vara allmänt tillgänglig under straffrättsliga förfaranden, förutsatt att samtliga lagstadgade villkor är uppfyllda, utan utrymme för skönsmässig bedömning. Med andra ord, om den frågan ska besvaras jakande, är det då förenligt med bestämmelserna (kraven) i nämnda artikel 10 att föreskriva såsom villkor för medling att ’en rättegång med hänsyn till brottets art, omständigheterna kring brottet och den misstänktes personliga omständigheter inte är nödvändig, eller det finns skäl att tro att rätten kommer att kunna beakta dennes aktiva bättring vid påföljdsbestämningen’?”

21. I förfarandet vid domstolen har den franska, den italienska och den ungerska regeringen samt kommissionen inkommit med yttranden.

V – Rättslig bedömning

A – Den första tolkningsfrågan

22. Den hänskjutande domstolen har ställt den första tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida begreppet brottsoffer, i vart fall i fråga om medling enligt artikel 10 i rambeslutet, även kan innefatta en juridisk person.

23. Denna fråga, som hänför sig till personkretsen som omfattas av rambeslutet, har redan varit föremål för prövning i EU-domstolens dom i målet Dell’Orto, som den hänskjutande domstolen uttryckligen begär ska preciseras och kompletteras. I domen anger domstolen att begreppet brottsoffer i rambeslutet ska tolkas på så sätt att begreppet inte omfattar juridiska personer vid straffverkställighet av en lagakraftvunnen brottmålsdom.( )

24. Den fråga som ska besvaras i förevarande fall är huruvida brottsofferbegreppet är vidare vid medling enligt artikel 10 i rambeslutet. Så är emellertid inte fallet.

25. Mot detta talar redan den omständigheten att det finns en legaldefinition av begreppet brottsoffer i artikel 1 a i rambeslutet. Av definitionen följer att endast fysiska personer kan vara ”brottsoffer” enligt rambeslutet. Enligt ordalydelsen i rambeslutet finns det inget som tyder på att en utvidgning av begreppet brottsoffer inom vissa av de områden som regleras inom rambeslutet skulle vara möjlig.

26. Som jag påpekade i mitt förslag till avgörande i målet Dell’Orto talar inte heller en systematisk eller teleologisk tolkning av rambeslutet för en utvidgning av begreppet brottsoffer i strid mot beslutets ordalydelse. Ett flertal av bestämmelserna i rambeslutet kan på grund av sitt innehåll enbart avse fysiska personer.( ) Som exempel kan nämnas artikel 1 a som särskilt nämner att brottsoffret kan drabbas av såväl fysisk som psykisk skada samt känslomässigt lidande. Detta kan endast drabba fysiska personer. Nämnas kan även artikel 2.1, som anger att brottsoffret ska garanteras en behandling som respekterar dennes mänskliga värdighet.

27. Inte heller de grundläggande rättigheter som unionens lagstiftare måste beakta ger något stöd för att juridiska personer skulle omfattas av brottsofferbegreppet. Det strider inte mot den allmänna likabehandlingsprincipen att lagstiftaren enbart reglerar fysiska personers situation. Visserligen kan även juridiska personer lida skada på grund av brottsliga gärningar, men i definitionen av brottsoffer i artikel 1 a i rambeslut 2001/220 hänvisas till att fysiska personer ofta inte bara lider ekonomisk skada, utan även åsamkas ett fysiskt, mentalt och känslomässigt lidande, vilket gör att deras skador kan vara betydligt mer omfattande än juridiska personers skador. Dessutom är fysiska personer ofta i ett mycket större behov av skydd i ett straffrättsligt förfarande än juridiska personer, som i regel redan har professionellt stöd. Detta är objektiva grunder för att behandla fysiska personer som är brottsoffer på ett mer förmånligt sätt.

28. Av detta följer att rambeslut 2001/220 inte ger stöd för att definitionen av brottsoffer kan utvidgas, utöver sin ordalydelse, till att även gälla juridiska personer. Detta gäller även avseende medling enligt artikel 10 i rambeslutet.

29. Slutligen kvarstår den nationella domstolens fråga om, för det fall definitionen av brottsoffer inte kan sträckas utöver sin ordalydelse till att gälla även juridiska personer, detta skulle kunna leda till en skillnad i behandlingen av brottsoffer i medlemsstaterna. Vissa medlemsstater skulle nämligen vid införlivandet av rambeslutet utgå från ett utvidgat brottsofferbegrepp så att även juridiska personer omfattas. I jämförelse med dessa medlemsstater skulle brottsoffer i medlemsstater där endast fysiska personer omfattas av begreppet stå i en sämre position.

30. Denna skillnad i behandling följer dock av att rambeslutets mål endast var att åstadkomma en harmonisering av de bestämmelser som berör fysiska personers ställning. Det ligger i den delvisa harmoniseringens natur att det i de områden som inte berörs av harmoniseringen kan uppstå skillnader i behandling mellan medlemsstater, något som inte kan avhjälpas genom en extensiv tolkning av rambeslutet i strid med dess klara ordalydelse.

B – Den andra tolkningsfrågan

31. Med sin andra fråga önskar den hänskjutande domstolen få veta huruvida begreppet ”brott” i artikel 10 i rambeslutet ska tolkas så, att det avser alla brott vars lagstadgade materiella rekvisit är väsentligen likartade.

32. Bakgrunden till denna fråga är att i den ungerska rätten kan medlingsförfarande även tillämpas vid bedrägeribrott där brottsoffret är en juridisk person. Om det däremot rör sig om brott mot Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen enligt artikel 314 i strafflagen kan ett medlingsförfarande inte tillämpas enligt ungersk rätt. Kapitel XVII i strafflagen (brott mot näringslivet), där denna bestämmelse stadgas hör nämligen inte till de kapitel för vilka artikel 221/A i straffprocesslagen möjliggör ett medlingsförfarande.( )

33. Enligt den hänskjutande domstolen är rekvisiten för bedrägeri och brott mot Europeiska unionens ekonomiska intressen väsentligen identiska. Domstolen önskar få klarhet i huruvida det finns utrymme för lagstiftarna i medlemsstaterna att själva göra bedömningen huruvida medlingsförfarande ska vara tillgängligt för brott vars materiella rekvisit är väsentligen likartade, eller om unionsrätten kräver en enhetlig tillämpning.

34. Först och främst måste det påpekas att den ungerska regeringen i sitt yttrande övertygande visat att de båda brotten tydligt skiljer sig från varandra. Det är dock den hänskjutande domstolens uppgift att slutgiltigt klargöra i vilken utsträckning dessa två brott kan jämföras med varandra.

35. Enligt de ungerska och italienska regeringarna är svaret på den andra frågan uppenbart hypotetiskt med beaktande av svaret på den första tolkningsfrågan. Den andra frågan bör därmed inte besvaras, eftersom den avser ett brott mot en juridisk person som inte omfattas av rambeslutet.

36. För brott där medlingsförfarandet är tillgängligt tillåter dock den ungerska lagstiftaren medling, oavsett om offret är en fysisk eller juridisk person.( ) Lagstiftaren har därmed velat gå utöver vad som är nödvändigt vid implementeringen av rambeslutet och därmed också velat utvidga medlingsmöjligheten enligt rambeslutet till att även omfatta juridiska personer.

37. Det framgår av fast rättspraxis att det är tillåtet att ställa en fråga angående tolkningen av unionsrätten när införlivandeåtgärder har gått utöver vad som är nödvändigt. Det föreligger ett unionsrättsligt intresse av att alla bestämmelser i unionsrätten blir tolkade på ett enhetligt sätt, oberoende av under vilka omständigheter de skall tillämpas.( )

38. Om domstolen anser att införlivandet går utöver vad som är nödvändigt måste den i så fall reda ut huruvida en medlemsstat är skyldig att inom rambeslutets tillämpningsområde, det vill säga med avseende på fysiska personer, möjliggöra medling som ska tillämpas enhetligt för alla brott vars materiella rekvisit är väsentligen likartade.

39. Enligt rambeslutets ordalydelse ges medlemsstaterna visserligen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller medling i brottmål. Till exempel så anges endast i mycket generella ordalag att medlemsstaterna ska sträva efter att främja medling. Medlingsförfaranden behöver dock endast främjas för de brott som medlemsstaten anser vara lämpliga för detta ändamål. Detta lämplighetskriterium lämnar ett stort utrymme för medlemsstaterna att besluta för vilka brott ett medlingsförfarande ska kunna tillämpas. Det bör dock övervägas huruvida den unionsrättsliga likabehandlingsprincipen som medlemsstaterna måste beakta vid införlivandet av rambeslutet medför att dessa är skyldiga att i de fall medling befunnits lämplig för ett visst brott medge samma möjlighet för alla likartade brott. I annat fall skulle detta kunna leda till olika behandling av personer som utsatts för väsentligen likartade brott. Brottsoffret för ett visst brott skulle ha tillgång till ett medlingsförfarande, emedan brottsoffret för ett väsentligt likartat brott inte skulle ha samma möjlighet. I ett sådant fall uppkommer även frågan huruvida en sådan särbehandling kan vara befogad med hänsyn till överväganden om preventiva straff.

40. Jag vill dock inte slutgiltigt ta ställning i frågan då det i förevarande fall enligt min mening inte är fråga om ett införlivande som går utöver vad som är nödvändigt. Den ungerska lagstiftaren har nämligen i förevarande fall medvetet gjort avvägningen att brott mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, där en fysisk person inte kan utgöra brottsoffret, inte ska omfattas av möjligheten till genomförande av ett medlingsförfarande. Dessa brott är nämligen inte inkluderade i artikel 221/A punkt 1 i den ungerska straffprocesslagen, där de brott för vilka ett medlingsförfarande kan genomföras anges. Därmed torde inte heller avsikten ha varit att gå utöver vad som var nödvändigt vid implementeringen av rambeslutet. Den ungerska regeringen har till och med hävdat att ett medlingsförfarande i förevarande fall skulle vara contra legem. Då den ungerske lagstiftaren gjort medling möjlig för brottsoffer som är juridiska personer för andra brott har denne visserligen valt att göra ett införlivande som delvis går utöver vad som är nödvändigt. För det brott och den kategori av brott som berörs i förevarande fall har tillämpningen dock inte gått utöver det nödvändiga.

41. Inte heller utläggningarna från den hänskjutande domstolen angående den andra tolkningsfrågan innehåller något som tyder på att domstolen ställer den andra frågan mot bakgrund av ett införlivande som gått utöver vad som är nödvändigt. Snarare verkar den hänskjutande domstolens andra fråga beröra huruvida medlemsstaterna enligt unionsrätten har en skyldighet att möjliggöra medling för juridiska personer om den nationella rätten för ett väsentligen likartat brott möjliggör medling för ett brottsoffer som är en juridisk person.

42. Det ska påpekas att det inte föreligger någon skyldighet för medlemsstaterna att möjliggöra medling när brottsoffret är en juridisk person. Den unionsrättsliga likabehandlingsprincipen gäller nämligen endast inom unionsrättens tillämpningsområde, vilket framför allt bestäms genom rambeslutet. Rambeslutet är endast tillämpligt på bestämmelser om brottsoffer som är fysiska personer, medan brottsoffer som är juridiska personer inte omfattas av rambeslutets tillämpningsområde. Därför finns det ingen skyldighet att på grund av unionsrättens likabehandlingsprincip möjliggöra medling under straffrättsliga förfaranden där en juridisk person är brottsoffret, i de fall den nationella lagen möjliggör medling för juridiska personer för brott som är väsentligen likartade.

C – Inledande anmärkning till den tredje tolkningsfrågan

43. Med den tredje och den fjärde tolkningsfrågan önskar den hänskjutande domstolen få klargöranden rörande den konkreta utformningen av medlingsförfarandet som regleras i artikel 10 i rambeslutet. Vissa av dem som yttrat sig i målet anser att dessa frågor är av en uppenbart hypotetisk natur och därmed inte ska besvaras av domstolen. Då det redan av svaren på de två första tolkningsfrågorna framgår att det i det nationella förfarandet inte rör sig om ett brottsoffer i enlighet med rambeslutets bestämmelser samt att det inte av likabehandlingsprincipen följer någon skyldighet att möjliggöra medling vid brottet i fråga, trots att offret är en juridisk person, är även jag av åsikten att det inte är nödvändigt att besvara dessa frågor.

44. För det fall domstolen ändå vill besvara dessa två frågor, med beaktande av de ovan i punkt 36 nämnda övervägandena om att införlivandet av rambeslutet går utöver vad som är nödvändigt, kommer jag i andra hand att behandla dessa nedan.

D – Den tredje tolkningsfrågan

45. Vad gäller utformningen av medlingsförfarandet ställer den hänskjutande domstolen frågan huruvida artikel 10 i rambeslutet ska tolkas på så sätt att medling mellan gärningsman och offer måste vara möjlig åtminstone fram till dess att ett avgörande meddelas i första instans.

46. Den hänskjutande domstolen anser att det kränker den misstänktes rätt till försvar att som villkor för att medlingen ska kunna genomföras kräva att denne erkänt gärningen i förundersökningsskedet. För att medling ska kunna äga rum krävs enligt den ungerska straffprocesslagen nämligen bland annat att ”den misstänkte erkänner gärningen under förundersökningsskedet, medger skyldigheten, och har möjligheten, att betala skadestånd till brottsoffret för skadan eller på annat sätt gottgöra denne för följderna av brottet”( ).

47. Den tredje frågan består således av två delar. För det första ska det utredas till och med vilket skede i processen det krävs att medling ska kunna äga rum. För det andra ska det utredas huruvida det är förenligt med rambeslutet att genomförandet av medling är villkorat av ett erkännande av gärningen redan i förundersökningsskedet.

1. Tidpunkten för medlingsförfarandet

48. Artikel 10.1 i rambeslutet anger att medlemsstaterna ska sträva efter att främja medling under straffrättsliga förfaranden.

49. Det finns anledning att överväga huruvida det är förenligt med detta att en medlemsstat föreskriver att medling endast är möjlig under förundersökningsförfarandet och att medling därmed endast främjas under ett tidigt stadium i förfarandet.

50. I artikel 1 e i rambeslutet anges tydligt att med ”Medling i straffrättsliga frågor” avses strävan efter att före eller under det straffrättsliga förfarandet finna en förhandlingslösning mellan brottsoffret och förövaren. Främjandet av medling blir säkert särskilt omfattande om det kan fortgå ända fram till dess att det straffrättsliga förfarandet avslutats. Någon sådan långtgående skyldighet att främja medling följer dock inte av ramavtalet. Rambeslutet definierar nämligen explicit att medling ska främjas före eller under ett straffrättsligt förfarande och därmed är det tillräckligt att möjlighet till medling finns under något av förfarandets skeenden. Genom den alternativa utformningen i rambeslutet står det klart att medling kan tillämpas såväl under förundersökningen som under rättegången men inte måste vara möjlig under båda dessa skeden. Det ankommer således på medlemsstaterna att inom det stora utrymme för skönsmässig bedömning som rambeslutet ger dem besluta huruvida de vill begränsa möjligheten till medling till ett enda skede av förfarandet.

51. I övrigt hävdar den ungerska regeringen att enligt ungersk rätt är medling även möjlig efter det att förundersökningen avslutats, under rättegången, vilket även har stöd i ordalydelsen i artikel 266.3 i straffprocesslagen. Med den tredje tolkningsfrågan önskar den hänskjutande domstolen möjligen få klarhet i vid vilket skede i förfarandet det är tillbörligt att gärningen måste erkännas för att ett medlingsförfarande ska vara möjligt. Detta är också syftet med den andra delen av den tredje tolkningsfrågan.

2. Den misstänktes erkännande

52. I ungersk rätt krävs det att den misstänkte har erkänt gärningen under förundersökningsskedet enligt artikel 221/A punkt 3 b i straffprocesslagen för att ett medlingsförfarande ska kunna genomföras. I följande avsnitt ska därför utredas huruvida bestämmelserna om främjande av medling i artikel 10 beaktas i tillräcklig utsträckning.

53. I rambeslutet preciseras inte närmare hur medlemsstaterna ska utforma medlingsförfarandet i detalj. Artikel 10.1 anger endast i allmänna ordalag att medlemsstaterna är skyldiga att sträva efter att främja medling under straffrättsliga förfaranden. Enligt artikel 10.2 ska varje medlemsstat se till att det under straffrättsliga förfaranden är möjligt att beakta varje överenskommelse som har ingåtts mellan brottsoffer och förövare inom ramen för medling.

54. Den nationella lagstiftaren ges genom rambeslutet ett stort utrymme vad gäller den konkreta utformningen av medlingen.( ) Införlivandet av rambeslutet får dock inte utformas på ett sådant sätt att det mister en stor del av sin ändamålsenliga verkan, vilket skulle innebära att medlemsstaten åsidosatte sin skyldighet enligt artikel 2.1 i detta beslut, där det anges att medlemsstaterna ska se till att brottsoffer får en verklig och lämplig roll i det straffrättsliga systemet.( )

55. Även på denna punkt måste sägas att ett medlingsförfarande för vilket det inte redan under förundersökningsstadiet krävs att den misstänkte måste besluta huruvida denne vill utnyttja möjligheten eller inte, utan för vilket det i stället ges möjlighet att välja detta förfarande även efter det att domstolsförfarandet inletts torde vara mer attraktivt för den misstänkte. Härigenom ges den misstänkte möjlighet att avvakta resultatet av förundersökningen. Det är även så att ju mer attraktivt ett medlingsförfarande framstår för den misstänkte desto större är sannolikheten att brottsoffret kan åtnjuta fördelarna av medling, om denne så önskar.

56. Det stora utrymme som medlemsstaterna getts vid införlivandet av rambeslutet har dock inte överskridits om införlivandet, såsom i den ungerska rättsordningen, inte gör att beslutet mister en stor del av sin ändamålsenliga verkan dels för att det kvarstår ett väsentligt utrymme för medling, dels för att det finns skäl att skapa incitament för att genomföra en medling så tidigt som möjligt, redan under förundersökningen. På så sätt kan offret exempelvis redan från början förskonas från ett eventuellt påfrestande rättegångsförfarande, och från ett kriminalpolitiskt perspektiv låter sig den i ungersk rätt föreskrivna mildrande effekten av medlingen vid påföljdsbestämningen, eller till och med nedläggandet av förfarandet, rättfärdigas ju tidigare den misstänkte erkänner gärningen denne misstänks för och försöker nå förlikning med offret. Den ungerska regeringen har i detta sammanhang angett att kravet på ett tidigt erkännande föreskrivits för att förhindra att den misstänkte agerar på ett taktiskt beräknande sätt och missbrukar systemet.

57. Den hänskjutande domstolen anser dessutom att villkoret om ett erkännande under förundersökningen för att medling ska kunna genomföras strider mot den misstänktes rätt till att inte tvingas till att vittna mot sig själv (nemo tenetur se ipsum accusare). Den hänskjutande domstolen ser en risk att den misstänkte otillbörligen tvingas till ett erkännande och därmed till en självangivelse.

58. Den franska regeringen anser inte att rätten att inte behöva vittna mot sig själv åsidosätts, med hänvisning till artikel 221/A punkt 5 i den ungerska straffprocesslagen. Den misstänktes och brottsoffrets utsagor under medlingsförfarandet, avseende de omständigheter som ligger till grund för förfarandet saknar bevisvärde. I förevarande fall handlar det dock om ett erkännande av den misstänkte under förundersökningen, innan ett medlingsförfarande inleds. Tidpunkten gör därmed att normen inte är tillämplig i förevarande fall. Denna omständighet innebär emellertid inte i sig att tolkningsfrågan ska anses vara hypotetisk.

59. Rambeslutet ska tolkas med beaktande av de grundläggande rättigheterna.( ) Av särskild betydelse i sammanhanget är artikel 6 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europakonventionen) och artikel 47.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna( ), vilka berör rätten till en rättvis rättegång.

60. Enligt rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) är den grundläggande principen om rätten att inte tvingas till självangivelse en grundsten i rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 Europakonventionen.( ) Dess syfte är enligt rättspraxis framför allt att skydda de misstänkta från att bli utsatta för tvång genom missbruk från myndigheternas sida. Rätten att inte tvingas till självangivelse innebär enligt Europadomstolens rättspraxis framför allt att den misstänktes rätt att inte yttra sig ska respekteras. Den innebär även att åklagaren i ett straffrättsligt förfarande inte får använda sig av bevisning som härstammar från den misstänkte men som framkommit mot dennes vilja genom tvång eller påtryckningar.( )

61. Säkerligen sätter det ett visst tryck på den misstänkte att erkänna redan under ett tidigt skede i förfarandet om denne vet att utan ett erkännande, eller om denne erkänner i ett senare skede, kan han inte komma i åtnjutande av medlingsförfarandets fördelar. Det innebär dock inte att det rör sig om förbjudna påtryckningar eller tvång om lagstiftaren instiftar positiva incitament vid påföljdsbedömningen för att uppmuntra till att den misstänkte erkänner i ett så tidigt skeende som möjligt. Inom ramen för påföljdsbedömningen anses även i andra situationer ett tidigt erkännande som en förmildrande omständighet. Precis som alla parter som deltagit i detta förfarande förutsatt strider inte den ungerska utformningen av medlingsförfarandet mot principen om en rättvis rättegång.

E – Den fjärde tolkningsfrågan

62. Med den fjärde frågan önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida det enligt artikel 10.1 i rambeslutet finns en skyldighet, såvitt de i lagen angivna förutsättningarna är uppfyllda, att se till att medling utan undantag är allmänt tillänglig och att tillgången till medling inte är beroende av den ansvariga myndighetens skönsmässiga bedömning. Den hänskjutande domstolen har hänvisat till artikel 221/A punkt 3 d i den ungerska straffprocesslagen. Enligt bestämmelsen beslutar åklagaren om genomförandet av ett medlingsförfarande om det med hänsyn till brottets art, tillvägagångssättet vid brottet och den misstänktes personliga omständigheter finns skäl att tro att man inte behöver genomföra en rättegång eller att domstolen kommer att kunna beakta dennes aktiva ånger vid påföljdsbestämningen.

63. Den hänskjutande domstolen anser att den ungerska regleringen lämnar de rättsvårdande myndigheterna utrymme för skönsmässiga bedömningar vid beslut om huruvida villkoren för medling är uppfyllda och att detta skulle kunna uppställa hinder för genomförandet av medling. Detta bidrar inte till att medling främjas, till förfång för offret.

64. Vad gäller svaret på den fjärde tolkningsfrågan ska det erinras om att artikel 10.1 i rambeslutet inte innehåller några konkreta bestämmelser om utformningen av medlingsförfarandet. Det går därmed inte heller att direkt utläsa huruvida tillgången till medling får göras avhängig av den rättsvårdande myndighetens skönsmässiga bedömning. Av rambeslutet följer endast en allmän skyldighet för medlemsstaterna att främja medling. Medlemsstaterna lämnas därmed ett stort utrymme för egen bedömning angående medlingsförfarandet och under vilka villkor det kan genomföras.( )

65. Rambeslutet får dock inte införlivas på ett sådant sätt att det mister en stor del av sin ändamålsenliga verkan.( ) De skyldigheter som anges i artikel 10.1 i rambeslutet om att främja medling ska förstås så, att det vid införlivandet krävs att medlingsförfarandet i praktiken behåller ett stort tillämpningsområde.

66. Mot denna bakgrund är det, precis som den franska och den italienska regeringen påpekat, inte i grunden oförenligt med rambeslutet att den ansvariga myndigheten ges ett stort utrymme för bedömning vid beslut om att inleda ett medlingsförfarande. Artikel 10.1 ska inte tolkas på så sätt att brottsoffret ges en generell och absolut rätt till medling. En individuell bedömning av de rättsvårdande myndigheterna framstår som motiverad, då en sådan ger en särskild garanti för att hänsyn tas till alla särskilda omständigheter i det enskilda fallet, vilka utöver offrets intresse av medling även kan innefatta andra överväganden och prognoser av vikt, samt inte generellt berövar medlingsförfarandet dess ändamålsenliga verkan.

67. Det utrymme för bedömning som myndigheterna getts måste dock ha sin grund i objektiva kriterier och får inte innebära att grundläggande rättigheter kränks eller att medling i praktiken hindras. Om brottsoffret samtycker bör således medling i de flesta fall tillåtas.

68. Då anledningen till att staten dömer ut straff inte endast är att den vill skydda brottsoffret, utan framför allt att den vill uppnå preventiva syften samt rehabilitering av gärningsmannen, kan det likväl vara fullt tillåtet att avslå begäran om medling, även om brottsoffret samtyckt till detta.

VI – Förslag till avgörande

69. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen lämnar följande svar till Szombathelyi Városi Bíróság:

1. Det är endast fysiska personer som kan vara brottsoffer i den mening som avses i rådets rambeslut 2001/220 RIF av den 15 mars 2001 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden, och detta gäller även med avseende på medling i straffrättsliga förfaranden enligt artikel 10 i rambeslutet.

2. Av unionsrätten följer inte någon skyldighet att möjliggöra medling i de straffrättsliga förfaranden där brottsoffret är en juridisk person och den nationella rätten möjliggör medling för brott som är väsentligen likartade även när juridiska personer är brottsoffer.