Förslag till avgörande av generaladvokat La Pergola föredraget den 20 maj 1999. - Europeiska kommissionen mot Franska republiken. - Medlemsstats fördragsbrott - Underlåtenhet att införliva direktiv 96/97/EG. - Mål C-354/98.



Rättsfallssamling 1999 s. I-04927



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Föremålet för talan, parternas argument samt rättslig analys

1 Europeiska gemenskapernas kommission (nedan kallad kommissionen) har med stöd av artikel 169 i EG-fördraget (nu artikel 226 EG) väckt talan om att domstolen skall fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 3.1 i rådets direktiv 96/97/EG av den 20 december 1996 om ändring av direktiv 86/378/EEG om genomförandet av principen om likabehandling av män och kvinnor i företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet (nedan kallat direktivet).(1) Genom artikel 1 i direktivet ersattes artiklarna 2, 3, 6, 8 och 9 i direktiv 86/378/EEG samt infördes en ny artikel 9a och en bilaga för att anpassa direktivet till domstolens dom i målet Barber.(2)

2 Enligt artikel 3.1 i direktivet skulle medlemsstaterna sätta i kraft de lagar eller andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet senast den 1 juli 1997 och genast underrätta kommissionen om detta. Eftersom kommissionen inte hade fått något meddelande om att direktivet införlivats och heller inte förfogade över några uppgifter som gjorde det möjligt att kontrollera om Frankrike faktiskt hade uppfyllt sina skyldigheter, inledde kommissionen den 9 september 1997 det förfarande som föreskrivs i artikel 169 i EG-fördraget. Kommissionen uppmanade den franska regeringen genom en formell underrättelse att inkomma med ett yttrande inom två månader. De franska myndigheterna informerade kommissionen genom skrivelse av den 26 november samma år om att de åtgärder som var nödvändiga för att följa direktivet höll på att utarbetas men meddelade inte texterna till de bestämmelser som antagits i sagda syfte. Den 22 april 1998 riktade kommissionen ett motiverat yttrande till Frankrike och uppmanade denna stat att inom två månader från delgivningen vidta de nödvändiga åtgärderna. De franska myndigheterna svarade genom skrivelse av den 17 juli 1998 sökanden att lagbestämmelserna om löntagare skulle komma att ingå i ett lagförslag omfattande ett antal sociala åtgärder, vilket snart skulle framläggas för parlamentet.

3 Ingen åtgärd för införlivande av direktivet meddelades emellertid kommissionen, varför denna den 24 september 1998 väckte förevarande talan. Frankrike har inte förnekat det fördragsbrott som staten har ställts till svars för och har bekräftat att en ändring lagstiftningsvägen av artikel L 913-1 sista stycket i lagen om social trygghet, vilken medger särbehandling i fråga om fastställande av pensionsålder och om villkoren för tilldelning av efterlevandepensioner, är nära förestående. Enligt den franska regeringen följer det emellertid av principerna om direkt effekt och om gemenskapsrättens företräde att det redan nu är uteslutet att åberopa den nationella regeln i fråga vid franska domstolar gentemot löntagare som ingår i företags- eller yrkesbaserade system. Frankrike har dessutom anfört att de berörda företags- eller yrkesbaserade systemen utarbetas och ändras fritt av arbetsmarknadens parter inom ramen för det nationella lagstiftningssystemet och med iakttagande av det i gemenskapsrätten fastslagna förbudet mot könsdiskriminering. Dessutom hade redan en stor del av de privata systemen genomgått de nödvändiga anpassningarna innan direktivet antogs på grundval av domstolens dom i målet Barber, vilken numera är välkänd av de ansvariga för sagda system.

4 Jag vill påpeka att även om direktivet faktiskt skulle införlivas med den franska rättsordningen under detta förfarande, innebär det inte att kommissionens talan skall ogillas eller att den förlorar sitt föremål. Enligt domstolens fasta rättspraxis "skall påstådda fördragsbrott bedömas mot bakgrund av den situation som rådde i medlemsstaten vid utgången av den frist som har angetts i det motiverade yttrandet och domstolen skall inte beakta senare förändringar".(3)

5 Jag vill här upprepa vad jag påpekade i mitt förslag till avgörande i mål C-96/95, nämligen att de rättigheter som tillerkänns av gemenskapslagstiftaren måste framgå tillräckligt klart av den nationella rättsliga ramen utan att det skall vara nödvändigt att hänvisa till de gemenskapsbestämmelser som skall införlivas. Just detta är syftet med införlivandet av direktiv, vilket uttryckligen föreskrivs i artiklarna 5 och 189 i EG-fördraget (nu artikel 10 respektive 249 EG) som sökanden har åberopat.(4)

Bestämmelser i ett direktiv skall således genomföras med obestridligt bindande verkan samt på ett sådant tillräckligt tydligt, precist och klart sätt att kravet på rättssäkerhet uppfylls, vilket innebär att, om direktivet syftar till att skapa rättigheter för enskilda, de berörda skall ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter.(5) Av domstolens fasta rättspraxis framgår att den nationella domstolens skyldighet att säkerställa att ett direktiv får full verkan genom att den avstår från att tillämpa varje nationell bestämmelse som strider mot direktivet inte kan få till följd att en lagregel ändras.(6) Nationell lagstiftnings oförenlighet med gemenskapsrättsliga bestämmelser - även direkt tillämpliga sådana - kan slutgiltigt avhjälpas endast genom tvingande nationella bestämmelser med samma rättsliga dignitet som de bestämmelser som skall ändras.(7)

II - Förslag till avgörande

Mot bakgrund av det ovanstående föreslår jag att domstolen skall bifalla talan och

- fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 3.1 i rådets direktiv 96/97/EG av den 20 december 1996 om ändring av direktiv 86/378/EEG om genomförandet av principen om likabehandling av män och kvinnor i företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet, samt

- förplikta Republiken Frankrike att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT L 46, 1997, s. 20.

(2) - Se dom av den 17 maj 1990 i mål C-262/88, Barber (REG 1990, s. I-1889; svensk specialutgåva, volym 10), i vilken domstolen fastslog att avgångspensioner som utgår från privata yrkespensionssystem - som karaktäriseras av att de införts antingen till följd av ett avtal mellan arbetsmarknadens parter eller av ett ensidigt beslut av arbetsgivaren, att de finansieras antingen av arbetsgivaren ensam eller av denne och arbetstagarna tillsammans och att lagen medger att de med arbetstagarens samtycke delvis ersätter det rättsligt reglerade systemet samt att de endast gäller för arbetstagare som är anställda av vissa företag - utgör förmåner som arbetstagaren erhåller av arbetsgivaren på grund av anställningen och de omfattas därför av tillämpningsområdet för artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG). I fjortonde, femtonde och sextonde övervägandena i direktivet anges att "[domen i målet Barber] ogiltigförklarar automatiskt vissa bestämmelser i rådets direktiv 86/378/EEG ... när det gäller löntagare ... [a]rtikel 119 i [EG-]fördraget är direkt tillämplig och kan åberopas vid nationella domstolar mot alla arbetsgivare, oavsett om de är fysiska eller juridiska personer, och dessa domstolar har till uppgift att skydda de rättigheter som enskilda har enligt den bestämmelsen ... [det är emellertid a]v rättssäkerhetsskäl ... nödvändigt att ändra direktiv 86/378/EEG för att anpassa de bestämmelser som påverkas av den rättspraxis som följer av Barber-målet".

(3) - Se dom av den 27 november 1990 i mål C-200/88, kommissionen mot Grekland (REG 1990, s. I-4299), punkt 13, av den 18 december 1997 i mål C-361/95, kommissionen mot Spanien, REG 1997, s. I-7351), punkterna 13 och 14, samt senast dom av den 27 oktober 1998 i mål C-364/97, kommissionen mot Irland (REG 1998, s. I-6593), punkt 8.

(4) - Se mitt förslag till avgörande av den 19 september 1996 i mål C-96/95, kommissionen mot Tyskland (REG 1997, s. I-1653), punkt 33.

(5) - Se bland andra dom av den 4 december 1997 i mål C-207/96, kommissionen mot Italien (REG 1997, s. I-6869), punkt 26.

(6) - Se dom av den 13 mars 1997 i mål C-197/96, kommissionen mot Frankrike (REG 1997, s. I-1489), punkt 16.

(7) - Se domen i det ovannämnda målet C-207/96 (ovan fotnot 5), punkt 26.