6

De omständigheter som gav upphov till tvisten återges enligt följande i punkterna 4–16 i den överklagade domen: ”4 Sökanden är ett konsortium där den italienska staten, regionen Kampanien, provinsen Neapel och flera kommuner ingår. Den utgör en offentligrättslig juridisk person. Det grundades genom den italienska lagen nr 578 av den 29 juli 1971 för att bevara och restaurera den arkitektoniska helhet som utgörs av vesuvianska villor och dithörande utomhusanläggningar (parker, trädgårdar och tillhörande byggnader), vilka uppfördes på 1700-talet. 5 Enligt sökandens uppgifter, vilka inte har bestridits av kommissionen, ansökte den italienska staten år 1986, på sökandens begäran, hos kommissionen om att ett stöd från ERUF skulle beviljas för investeringar i infrastruktur i syfte att skapa ett integrerat system för restaurering av villa Favoritas nedre park, villa Ruggieros trädgård och byggnadskomplexet villa Campolieto. Den första av dessa vesuvianska villor tillhör den italienska staten. De två andra tillhör sökanden. 6 Genom beslut K(86) 2029/120 av den 18 december 1986, riktat till Republiken Italien, beviljade kommissionen ett finansiellt stöd från ERUF (nr 86/05/04/054) till ett maximalt belopp på 7,5 miljarder italienska lire (ITL), motsvarande 50 % av de stödberättigande utgifterna, för investeringar i infrastruktur gällande det ovannämnda systemet för restaurering av villorna Campolieto, Favorita och Ruggiero för turistsyften (nedan kallat beslutet om beviljande). 7 I beslutet om beviljande angavs sökanden som stödmottagare (tredje skälet och artikel 3 i beslutet) samt som ansvarig för ansökan och genomförandet av projektet (bilaga till beslutet). Enligt den tidsplan som återfinns i bilagan till detta beslut var utgifterna för genomförandet av projektet stödberättigande under perioden januari 1987 fram till juni 1990. Enligt lydelsen i artikel 4 i beslutet kunde kommissionen minska eller upphäva stödet från ERUF ifall de villkor som anges i detta beslut inte efterlevdes, däribland de villkor som gällde tidsramen för projektets genomförande. Under dessa förhållanden kunde kommissionen helt eller delvis återkräva det stöd som redan utbetalats till ’stödmottagaren enligt beslutet’. Nedsättningar, upphävanden eller krav på återbetalning av stödet skulle endast kunna komma ifråga efter det att stödmottagaren getts möjlighet att yttra sig inom den frist kommissionen angett (artikel 4). 8 För verkställandet av detta beslut, och på begäran av de italienska myndigheterna, utbetalades år 1988 respektive 1990 två förskott, vardera med ett belopp om 3 miljarder ITL. 9 Genom skrivelse av den 29 mars 1995 begärde den italienska staten att fristen för att ansöka om slutbetalning skulle förlängas och gjorde gällande att arbetet med projektet hade avstannat på grund av ’rättsliga åtgärder av varierande beskaffenhet’ eller ’tvister med personer vars egendom exproprierats’. Denna frist hade enligt artikel 12 i förordning nr 4254/88 fastställts till den 31 mars 1995. 10 De italienska myndigheterna påminde genom skrivelse av den 15 februari 2000 om att de hade ansökt om förlängning av den ovannämnda fristen. Myndigheterna ansökte dessutom om att ett nytt förskott så snart som möjligt skulle utbetalas och gjorde gällande att beloppet för de utgifter som dittills uppkommit klart översteg de förskott som redan utgetts. Till stöd för sina krav ingav myndigheterna en rapport till kommissionen, daterad den 16 juni 1999, som upprättats efter en kontroll av projektet som genomförts genom deras försorg. Denna rapport innehöll följande uppgifter: ’datum för slutbetalning’ för restaureringen av villa Campolieto: 1994, ’(verkligt) datum för slutförandet av restaureringen’ av villa Ruggiero: 1994, och ’(verkligt) datum för slutförandet av restaureringen’ av den ’[första] delen’ av arbetena på villa Favorita: 1993. Under rubriken ’Juridiska skäl som legat till grund för avbrottet’ uppgavs i rapporten att, vad gällde villa Campolieto, ’fanns det inga rättsliga problem’. Beträffande villa Ruggiero gjordes gällande att det pågick ’förfaranden för att avhysa ockupanter från trädgården’. För att slutföra restaureringen av villa Favorita nämndes i rapporten att ’definitiva koncessionsavtal för egendomen, avhysning av illegala ockupanter och lokaler för att härbärgera offer från jordbävningen’ krävdes. I rapporten uppgavs även att en eventuell underlåtenhet att betala ut gemenskapsstödet ’kunde åsamka [sökanden] allvarliga finansiella svårigheter om denna inte hittade alternativ ersättning genom annan extern finansiering (till exempel genom att inkludera projektet inom [ramen för gemenskapsstödet] Campania 94/99), eftersom [sökanden] saknade egna medel som kunde ersätta de ovannämnda medlen’. 11 De italienska myndigheterna ansökte genom skrivelse av den 8 mars 2001 om utbetalning av återstoden av stödet. 12 Genom skrivelse av den 12 oktober 2001 delgav kommissionen de italienska myndigheterna ett förslag om att det finansiella stödet från ERUF skulle avslutas. Efter att ha framhållit att det inte framgick av den ingivna akten att de händelser som omnämndes i rapporten av den 16 juni 1999 (se ovan i punkt 10) hade gett upphov till rättsliga förfaranden angav kommissionen i sin skrivelse att i avsaknad av juridiska skäl i den mening som avses i artikel 12 i förordning nr 4254/88 hade det finansiella stödet avslutats på grundval av ansökan om utbetalning av den 9 april 1990, eftersom det var den sista ansökan om utbetalningar som hade gjorts före den 31 mars 1995. Kommissionen påpekade att då de angivna utgifterna hade uppskattats vara stödberättigande upp till ett belopp om 2,8 miljarder ITL, uppgick stödet som ERUF skulle utge till 1,4 miljarder ITL. Den fastställde följaktligen det belopp som skulle återkrävas till 4,6 miljarder ITL och föreskrev att de frigjorda beloppen uppgick till 1,5 miljarder ITL. Kommissionen uppgav för övrigt att: ’[m]ed beaktande av att stödets upphörande kan påverka stödmottagaren eller de slutliga stödmottagarna ekonomiskt anmodas ni att tillse att dessa vederbörligen informeras och ges möjlighet att yttra sig över de omständigheter som de hålls ansvariga för och som ligger till grund för det omtvistade beslutet. Ni ombedes vidarebefordra upplysningarna avseende dessa förhållanden till oss’. Kommissionen bad även de italienska myndigheterna att inkomma med sina synpunkter inom en frist på två månader ifall de bestred förslaget om att stödet skulle avslutas. 13 De italienska myndigheterna svarade genom skrivelse av den 21 november 2001 att ’den ekonomiska återverkan som ett delvis återkrav av de två första delarna av stödet med upp till ett belopp om 4,6 miljarder ITL medför för den slutlige stödmottagarens budget … kommer att visa sig mycket betungande, eftersom denna har förbrukat de medel som kommissionen redan utbetalt för det fullständiga genomförandet av de planerade arbetena, i övertygelse om att ansökan … om uppskov [för att ansöka om slutbetalning] skulle bifallas’. I detta avseende gjorde de italienska myndigheterna gällande att det framgick av rapporten av den 16 juni 1999 att genomförandet av projektet var uppdelat i tre funktionella delar och att enbart en av dessa delar, nämligen den som avsåg färdigställandet av villa Favorita, hade drabbats av förseningar för vilka de italienska myndigheterna hade ansökt om en förlängd frist för att ansöka om slutbetalning. De utgifter som var hänförliga till de två första delarna av restaureringsarbetet, avseende villorna Campolieto och Ruggiero, uppgående till ett belopp om 7996087050 ITL, uppkom däremot före den 31 mars 1995 och hade inte blivit föremål för någon särskild begäran om uppskov. 14 Kommissionen informerade genom skrivelse av den 13 mars 2002 de italienska myndigheterna om sitt slutliga beslut att avsluta det ifrågavarande ekonomiska stödet på grundval av den sista utgiftsdeklaration som den mottagit före den 31 mars 1995, i enlighet med vad som angivits i förslaget om avslutande av den 12 oktober 2001 [beslut D(2002) 810111, nedan kallat det angripna beslutet]. De italienska myndigheterna informerade sökanden om detta beslut genom ett faxmeddelande av den 9 april 2002. 15 I det angripna beslutet framhöll kommissionen att ’den slutlige stödmottagarens yttranden inte hade kommit den till handa’. Kommissionen påpekade dessutom att de italienska myndigheterna inte hade bestridit dess vägran att godta att de händelser som åberopades i rapporten av den 16 juni 1999 (se ovan i punkt 12) utgjorde ’juridiska skäl’ i den mening som avses i artikel 12 i förordning nr 4254/88. Vidare motiverade kommissionen sitt avvisande av myndigheternas begäran om att godta de utgifter som härrörde från två delar av restaureringsarbetena (villa Campolieto och villa Ruggiero), vilka hade uppkommit före den 31 mars 1995 men deklarerats efter detta datum, genom att göra gällande att den ansökan om uppskov som ingavs av dessa myndigheter genom skrivelse av den 29 mars 1995 gällde slutbetalningen av det ekonomiska stödet (1,5 miljarder ITL) i dess helhet. I denna ansökan om uppskov hade nämligen inte klargjorts att den endast gällde en viss del av arbetena, vilket de italienska myndigheterna hävdade i sin skrivelse av den 21 november 2001. 16 Slutligen påpekade kommissionen i samma beslut att ’varken det [angripna] beslutet eller någon annan gemenskapsrättslig bestämmelse [utgjorde] hinder för en medlemsstat att på eget initiativ avstå från att återkräva belopp som redan utbetalats’. Kommissionen anmodade dessutom de italienska myndigheterna ’uttryckligen’ att informera den slutlige stödmottagaren om det omtvistade beslutet, genom att skicka ett rekommenderat brev med mottagningsbevis. I detta avseende har kommissionen anfört att ’i den mån den slutlige stödmottagaren [kunde] vara direkt och personligen berörd av [det angripna] beslutet [kunde] denne väcka talan vid förstainstansrätten inom en frist på två månader, förlängd med tio dagar på grund av avståndet’.”