ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Fri rörlighet för varor — Gemenskapstransitering — Extern gemenskapstransitering — Överträdelser eller oegentligheter — Medlemsstaternas skyldigheter — Underlåtenhet att iaktta de frister som föreskrivs i samband med förfaranden för uppbörd av importtullar — Fördragsbrott

(Rådets förordning nr 2913/92, artiklarna 218.3 och 221.1; kommissionens förordning nr 2454/93, artikel 379.2)

2. Europeiska gemenskapernas egna medel — Medlemsstaternas fastställelse och tillhandahållande — Kreditering på kommissionens konto — För sen kreditering — Fördragsbrott — Skyldighet att betala dröjsmålsränta

(Rådets förordningar nr 1552/89, artiklarna 2 och 11, och nr 2913/92, artiklarna 218.3 och 221.1)

Sammanfattning

1. När den huvudansvarige för en extern gemenskapstransitering inte, inom tre månader efter det att avgångskontoret har skickat en underrättelse enligt vilken sändningen inte har uppvisats i rätt tid vid bestämmelsekontoret, har lagt fram bevis för att den aktuella transiteringen har genomförts på ett regelmässigt sätt, åsidosätter en medlemsstat, som inte bokför tullskulden och andra aktuella avgifter eller underrättar den betalningsskyldige om tullskuldens belopp senast tre dagar efter den frist som fastställts i artiklarna 218.3 och 221.1 i förordning nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen, sina skyldigheter enligt artikel 379.2 tredje meningen i förordning nr 2454/93 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 2913/92.

Det framgår nämligen av ordalydelsen av denna sistnämnda bestämmelse att medlemsstaterna är skyldiga att inleda indrivningen vid utgången av den frist på tre månader som där anges. Denna tolkning är även nödvändig för att garantera att de behöriga myndigheterna tillämpar bestämmelserna om uppbörd av tullskuld snabbt och enhetligt i syfte att ta till vara intresset av att gemenskapens egna medel snabbt finns tillgängliga.

(se punkterna 69 och 94 samt domslutet)

2. Om en medlemsstat i samband med en gemenskapstransitering, i strid med artiklarna 218.3 och 221.1 i förordning nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex, har underrättat gäldenären om det aktuella importtullbeloppet för sent, medför detta nödvändigtvis att gemenskapernas anspråk på de egna medlen fastställs för sent enligt artikel 2 i förordning nr 1552/89 om genomförande av beslut 88/376 om systemet för gemenskapernas egna medel, och varje försening i samband med att egna medel krediteras på kommissionens konto medför, i enlighet med artikel 11 i denna förordning, att den berörda medlemsstaten skall betala dröjsmålsränta under hela förseningsperioden. Denna ränta kan utkrävas oavsett skälet till att inbetalningen på kommissionens konto har skett för sent.

(se punkterna 85, 91 och 94 samt domslutet)
Domstolens dom (sjätte avdelningen) den 21 oktober 1999. - Peter Jägerskiöld mot Torolf Gustafsson. - Begäran om förhandsavgörande: Pargas tingsrätt - Finland. - Fri rörlighet för varor - Begreppet 'varor' - Rätt till spinnfiske - Frihet att tillhandahålla tjänster. - Mål C-97/98.



Rättsfallssamling 1999 s. I-07319



Sammanfattning



Nyckelord

1 Frihet att tillhandahålla tjänster - Fördragets bestämmelser - Tillämpningsområde - Fiskerätt eller spinnfisketillstånd - Omfattas inte - Tillämpning av bestämmelser avseende friheten att tillhandahålla tjänster

(EG-fördraget, artikel 9 och följande artiklar (nu artikel 23 EG och följande artiklar i ändrad lydelse) och artikel 59 och följande artiklar (nu artikel 49 EG och följande artiklar i ändrad lydelse))

2 Fri rörlighet för varor - Fördragets bestämmelser - Inte tillämpligt på en medlemsstats rent interna förhållanden

(EG-fördraget, artikel 59 och följande artiklar (nu artikel 49 EG och följande artiklar i ändrad lydelse))

Sammanfattning

1 Fiskerätt och spinnfisketillstånd utgör inte "varor" i den mening som avses i EG-fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, utan hänför sig till "tjänsteverksamhet" i den mening som avses i fördragets bestämmelser om frihet att tillhandahålla tjänster.

En verksamhet som består i att ställa ett vattenområde till tredje mans förfogande, mot betalning och på vissa villkor, för att han där skall kunna fiska utgör ett tillhandahållande av tjänster som omfattas av artikel 59 och följande artiklar i EG-fördraget (nu artikel 49 EG och följande artiklar i ändrad lydelse), om den har en gränsöverskridande karaktär. Att denna rättighet eller dessa tillstånd fastställs i handlingar som i sig kan överlåtas är inte tillräckligt för att de skall falla inom tillämpningsområdet för fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor.

2 Fördragets bestämmelser om frihet att tillhandahålla tjänster är inte tillämpliga på en situation där alla omständigheter är begränsade till en enda medlemsstat. I en sådan situation finns det inte någon anknytning till sådana förhållanden som regleras av gemenskapsrätten i fråga om friheten att tillhandahålla tjänster.
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Socialpolitik - Kvinnliga och manliga arbetstagare - Tillgång till anställning och anställningsvillkor - Likabehandling - Uppsägning av en kvinnlig anställd under graviditeten till följd av frånvaro som beror på graviditeten - Otillåtlighet - Vid beräkning av sammanlagd frånvaro, som enligt ett anställningsvillkor berättigar till uppsägning, beaktas frånvaro på grund av sjukdom som har samband med graviditet och mammaledighet - Otillåtlighet

(Rådets direktiv 76/207, artiklarna 2.1 och 5.1)

Sammanfattning

Artiklarna 2.1 och 5.1 i direktiv 76/207/EEG om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor utgör hinder för att en kvinnlig arbetstagare blir uppsagd vid någon tidpunkt under sin graviditet på grund av frånvaro till följd av arbetsoförmåga som beror på en sjukdom som har förorsakats av graviditeten.

Den omständigheten att en kvinnlig arbetstagare blir uppsagd under graviditeten på grundval av ett avtalsvillkor som gör det möjligt för arbetsgivaren att säga upp en arbetstagare oberoende av kön efter ett visst antal veckor av oavbruten frånvaro saknar betydelse i detta avseende.

Uppsägningen av en kvinnlig arbetstagare under graviditeten, på grund av frånvaro till följd av arbetsoförmåga som förorsakats av graviditeten, har samband med uppkomsten av risker som sammanhänger naturligt med graviditet och skall således anses vara grundad på graviditeten som sådan. Uppsägningen kan i ett sådant fall endast röra kvinnor och utgör således direkt diskriminering på grund av kön. I den utsträckning som sjukdomstillstånd som förorsakats av graviditet eller förlossning infinner sig efter mammaledigheten omfattas de av de allmänna reglerna om sjukfrånvaro. Av detta följer att i det fall sjukdomen har uppkommit under graviditeten och fortsatt under och efter mammaledigheten är det inte bara frånvaron under mammaledigheten utan även frånvaron under tiden från början av graviditeten fram till början av mammaledigheten som inte skall beaktas vid beräkningen av den period som berättigar hennes uppsägning enligt nationell rätt. Den kvinnliga arbetstagarens frånvaro efter mammaledigheten kan beaktas på samma villkor som en mans frånvaro på grund av lika långvarig arbetsoförmåga.
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1 Socialpolitik - Manliga och kvinnliga arbetstagare - Lika lön - Artikel 119 i fördraget - Tillämpningsområde - Anställningsförhållanden i den offentliga sektorn - Omfattas

(EG-fördraget, artikel 119)

2 Socialpolitik - Manliga och kvinnliga arbetstagare - Lika lön - Artikel 119 i fördraget och direktiv 75/117 - Tillämpningsområde - Beräkning av anställningstiden för deltidsarbetande ägnad att ge tillträde till befordran - Omfattas inte

(EG-fördraget, artikel 119; rådets direktiv 75/117)

3 Socialpolitik - Manliga och kvinnliga arbetstagare - Tillträde till anställning och anställningsvillkor - Likabehandling - Beräkning av anställningstiden för deltidsarbetande ägnad att påverka deras möjlighet till befordran - Åtgärd som huvudsakligen drabbar kvinnor - Otillåten i avsaknad av objektiv motivering - Kriterier avseende den objektiva motiveringen

(Rådets direktiv 76/207)

Sammanfattning

4 Artikel 119 i fördraget skall tolkas på så sätt att den är tillämplig på anställningsförhållanden i den offentliga sektorn. Att tolka artikeln i den meningen att offentligt anställda skulle uteslutas från dess tillämpningsområde skulle vara att gå emot syftet med artikeln.

5 En nationell bestämmelse som föreskriver att vid beräkning av tjänstemäns anställningstid de anställningsperioder under vilka arbetstiden var mellan hälften och två tredjedelar av full arbetstid endast räknas som två tredjedelar faller inte under artikel 119 i fördraget eller under direktiv 75/117 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män. Eftersom en sådan bestämmelse huvudsakligen är ägnad att i anställningstidshänseende reglera tjänstemannens tillträde till högre befattningar, har den bara indirekta verkningar på den lönenivå som den berörde har rätt till och vilka inträder när ett befordringsförfarande har avslutats.

6 Direktiv 76/207 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor utgör hinder för en nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs att vid beräkningen av tjänstemäns anställningstid de anställningsperioder då arbetstiden var mellan hälften och två tredjedelar av full arbetstid endast beaktas till två tredjedelar, såvida inte den nämnda lagstiftningen kan rättfärdigas av objektiva kriterier som inte har något med könsdiskriminering att göra. Även om den omständigheten att lagbestämmelsen drabbar ett mycket högre antal kvinnor än män i princip utgör ett överskridande av direktivet är så inte fallet om deltidsanställda normalt förvärvar förmåga och kompetens beträffande sin verksamhet långsammare än heltidsanställda, fastän anställningstiden för deltidsanställda, vilka till övervägande delen är kvinnor, har beräknats enligt ett strikt proportionellt kriterium och de behöriga myndigheterna kan fastslå att de former som valts svarar mot ett legitimt mål i den sociala politiken och är väl lämpade för att målet skall uppnås samt är nödvändiga för detta.
5

A/S Richard Frederiksen & Co. (nedan kallat moderbolaget) förvärvade samtliga aktier i Sydjysk Sten og Grus A/S (nedan kallat dotterbolaget) och beviljade fyra månader senare detta ett räntefritt lån som uppgick till 8519285 DKR.
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1 Jordbruk - Gemensam organisation av marknaden - Mjölk och mjölkprodukter - Tilläggsavgift på mjölk - Tilldelning av referenskvantiteter som har undantagits från avgiften - Företag som är beläget på egen mark och på arrendejord som delvis är belägen i en annan medlemsstat än den som har beviljat referenskvantiteten - Knytande av referenskvantiteten till all mark

(Rådets förordning nr 857/84, artikel 2.1 och artikel 12 c och 12 d)

2 Jordbruk - Gemensam organisation av marknaden - Mjölk och mjölkprodukter - Tilläggsavgift på mjölk - Regler om överföring av referenskvantiteter till följd av överlåtelse av äganderätt eller nyttjanderätt - Tillämpningsområde - Återlämnande vid utgången av ett arrendeavtal för ett företag vars verksamhet den avgående arrendatorn inte fortsätter - Omfattas

(Rådets förordning nr 857/84, artikel 7.1; kommissionens förordningar nr 1371/84, artikel 5 punkt 3, och nr 1546/88, artikel 7.1 punkt 3)

Sammanfattning

3 I artikel 2.1 jämförd med artikel 12 c och 12 d i förordning nr 857/84 om tillämpningen av tilläggsavgift på mjölk fastställs principen att referenskvantitet knyts till mark, förutsatt att kvantiteten beräknas i förhållande till all mark, belägen inom gemenskapens territorium, som en producent har förvaltat under referensåret för att producera mjölk. För det första är nämligen en jordbruksföretagare som producerar den levererade kvantiteten mjölk på all sin mark, såväl egen mark som arrendejord, och själv förvaltar dessa marker dels som ägare, dels som arrendator, en producent enligt artikel 12 c i nämnda förordning. För det andra förutsätter begreppet företag i artikel 12 d i samma förordning inte att produktionsenheterna i fråga är belägna inom den medlemsstats territorium dit mjölken levereras och som har beviljat referenskvantiteten om marken arrenderas.

Av detta följer att den referenskvantitet som år 1984 beviljades av en medlemsstat till en producent inom ramen för systemet med tilläggsavgifter på mjölk är knuten till all den egna mark eller arrendejord som producenten förvaltar för att producera mjölk, även när en del av marken är belägen i en annan medlemsstat.

4 I fråga om produktionsenheter för mjölk som arrenderas i sin helhet och som utgör ett företag enligt artikel 12 d i förordning nr 857/84 omfattas frågorna angående ett arrendeavtal, och i synnerhet dess upphörande, av tillämplig nationell rätt, medan det är i gemenskapssystemet med tilläggsavgifter som det föreskrivs vilka slutsatser som skall dras därav beträffande undantagna referenskvantiteter. I detta hänseende har återlämnandet av ett utarrenderat företag, då arrendeavtalet löper ut, rättsliga följder som i den mening som avses i artikel 5.3 i förordning nr 1371/84, sedermera artikel 7.1 punkt 3 i förordning nr 1546/88, som är jämförbara med dem som följer av att nämnda företag överlåts på grund av att ett arrendeavtal ingås.

Särskilt om den tidigare arrendatorn inte avser att fortsätta mjölkproduktionen, återgår referenskvantiteten till jordägaren då arrendeavtalet löper ut.
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Jordbruk - Gemensamm organisation av marknaden - Bananer - Importordning - Tullkvot - Fördelning - Aktör i kategori C - Begrepp - Villkor för registrering

(Rådets förordning nr 404/93, artikel 19.1 c, kommissionens förordning nr 1442/93, artiklarna 2 c och 3.2)

Sammanfattning

Definitionen av aktörer i kategori C, som återges i artikel 2 c i förordning nr 1442/93 om tillämpningsföreskrifter för ordningen för import av bananer till gemenskapen, skiljer sig inte från den som återges i artikel 19.1 c i förordning nr 404/93 om den gemensamma organisationen av marknaden för bananer. Detta förhållande framgår såväl av jämförelsen mellan de olika språkversionerna av förordning nr 404/93 som av förhållandet mellan denna förordning och förordning nr 1442/93.

Dessa båda bestämmelser skall tolkas på så sätt att det inte är erforderligt att aktören har utvecklat en verksamhet för avyttring av bananer redan vid den tidpunkt då han ansöker om registrering i kategori C. De skall vidare anses innebära att en aktör får ansöka om registrering i kategori C, även om han har för avsikt att överlåta importlicensen till tredje man.

Ekonomiska aktörer som före år 1992 har inlett handelsförbindelser i avsikt att importera bananer som nämns i artikel 2 c i förordning nr 1442/93, och som har importerat dessa bananer under år 1992 eller senare, får därjämte registreras som aktörer i kategori C.

Slutligen skall artikel 3.2 i förordning nr 1442/93, enligt vilken parti- och detaljhandlare inte omfattas av begreppet aktörer, inte tillämpas på begreppet aktörer i betydelsen enligt artikel 2 c i samma förordning.
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Institutionernas rättsakter - direktiv - direkt effekt - möjlighet att åberopa ett direktiv gentemot ett organ som är underställt staten, står under tillsyn av denna eller har särskilda befogenheter som tillkommer staten

(Artikel 189 tredje stycket i EEG-fördraget)

2. Socialpolitik - kvinnliga och manliga arbetstagare - tillgång till anställning och arbetsvillkor - likabehandling - direktiv 76/207 - artikel 5.1 - direkt effekt

(Artikel 5.1 i rådets direktiv 76/207)

Sammanfattning

1. Ovillkorliga och tillräckligt precisa bestämmelser i ett direktiv kan åberopas av enskilda, gentemot organ eller enheter som är underställda staten, står under tillsyn av denna eller har särskilda befogenheter utöver dem som följer av de rättsregler som gäller i förhållandet mellan enskilda. De kan under alla förhållanden åberopas gentemot ett organ som, oavsett sin rättsliga form, i enlighet med en av staten antagen rättsakt har fått i uppdrag att utöva offentlig serviceverksamhet under statens tillsyn och som med anledning härav har särskilda befogenheter utöver dem som följer av de rättsregler som gäller i förhållandet mellan enskilda.

2. Artikel 5.1 i direktiv 76/207/EEG om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till

anställning samt yrkesvillkor, utgör en bestämmelse som är ovillkorlig och tillräckligt precis för att kunna åberopas av en enskild och tillämpas av en nationell domstol.
SV Europeiska unionens officiella tidning C 377/23

Personaldomstolens beslut (första avdelningen) av den 7 november 2013 — Marcuccio mot kommissionen

(Mål F-94/12)

(Personalmål - Artikel 34.1 och 34.6 i rättegångsreglerna - Ansökan som getts in via telefax inom talefristen - Advokatens handskrivna namnteckning skiljer sig från den som förekommer på originalet av den med posten inkomna ansökan - Talan har väckts för sent - Uppenbart att talan ska avvisas)

2013/C 377/54

Rättegångsspråk: italienska

Parter

Sökande: Luigi Marcuccio (Tricase, Italien) (ombud: advokaten G. Cipressa)

Svarande: Europeiska kommissionen

Saken

Talan om ogiltigförklaring av beslutet att avslå sökandens ansökan om skadestånd med 20 000 euro för den skada som sökanden anser sig ha lidit till följd av att den medicinska sekretessen inte har iakttagits.

Avgörande

1. Talan avvisas, eftersom det är uppenbart att den inte kan prövas i sak.
SV Europeiska unionens officiella tidning C 377/22

Personaldomstolens beslut (första avdelningen) av den 7 november 2013 — Marcuccio mot kommissionen

(Mål F-132/11) (1)

(Personalmål - Artikel 34.1 och 34.6 i rättegångsreglerna - Ansökan som ingetts per telefaxmeddelande inom fristen för talans väckande - Advokatens handskrivna namnteckning är inte likadan som den som finns på originalansökan vilken skickats per post - Talan har väckts för sent - Uppenbart att talan ska avvisas - Föreligger inte)

2013/C 377/51

Rättegångsspråk: italienska

Parter

Sökande: Luigi Marcuccio (Tricase, Italien) (ombud: G. Cipressa)

Svarande: Europeiska kommissionen (ombud: C. Berardis-Kayser och J. Baquero Cruz samt advokaten A. Dal Ferro)

Saken

Talan om ogiltigförklaring av kommissionens tysta beslut att avslå sökandens begäran om, för det första, att skriftligt ange hur många semesterdagar som sökanden haft rätt till före 2005 och fått rätt till under åren 2005 — 2010 och som sökanden hade rätt till vid tidpunkten för ansökan och hur många dagar som sökanden hade rätt till, till och med slutet av 2010, för det andra att få del av samtliga dessa semesterdagar, och för det tredje ange eventuella skäl till att dessa ansökningar inte kan beviljas

Avgörande

1. Talan avvisas, eftersom det är uppenbart att den inte kan prövas i sak.

2. Luigi Marcuccio ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens rättegångskostnader.

(1) EUT C 65, 3.3.2012, s. 23.
—

förplikta svaranden att betala fölande belopp: 500 euro jämte ränta om 10 procent per år samt årlig kapitalisering från och med den 1 maj 2012 till och med den dag då nämnda belopp betalats. 500 euro jämte ränta om 10 procent per år samt årlig kapitalisering från och med den 1 juni 2012 till och med den dag då nämnda belopp betalats. 500 euro jämte ränta om 10 procent per år samt årlig kapitalisering från och med den 1 juli 2012 till och med den dag då nämnda belopp betalats, och
—

i andra hand, om det ovan angivna yrkandet om återinsättande av sökanden i tjänsten inte skulle bifallas, förplikta svaranden att ersätta den skada som sökanden har lidit, preliminärt och i överensstämmelse med rätt och billighet uppskattad till skillnaden mellan å ena sidan den lön som sökanden skulle ha haft som tillfälligt anställd vid kommissionen om kontraktet hade förnyats, och å andra sidan det nu uppburna arbetslöshetsunderstödet, under en period om två år (motsvarande förnyelseperioden enligt artikel 8 i anställningsvillkoren för övriga anställda), plus lagstadgad dröjsmålsränta under den berörda perioden,
—

under alla förhållanden, förplikta svaranden att betala ett belopp som provisoriskt och i överensstämmelse med rätt och billighet (ex aequo et bono) fastställs till 20 000 euro, som ersättning för ideell skada, jämte dröjsmålsränta enligt lag från den dag dom meddelas,
I tvister i personalmål är det vid ingivande av originalexemplaret av varje inlaga inom den föreskrivna fristen enligt artikel 34 i rättegångsreglerna, inte tillåtet för den berörda partens företrädare att anbringa två olika egenhändiga namnteckningar, även om de är äkta, den ena på den handling som översänds via fax till personaldomstolens kansli och den andra på originalexemplaret som översänds med post eller som överlämnas personligen till personaldomstolens kansli.

Om det visar sig att originalexemplaret av inlagan som rent faktiskt ingetts till kansliet inom tio dagar efter översändandet av kopian av originalet via telefax till personaldomstolens kansli inte är försedd med samma namnteckning som finns på den handling som sändes via telefax, anser personaldomstolen att det kommit in två olika inlagor till dess kansli som var och en är försedd med olika namnteckningar, även om de anbringats av samma person. Eftersom översändandet av den text som skickades per fax inte uppfyller de rättssäkerhetskrav som stadgas i artikel 34 i rättegångsreglerna, kan det datum då handlingen sändes per telefax inte beaktas vid bedömningen av huruvida fristen för att väcka talan har iakttagits.

Fristen för att väcka talan fastställs i artikel 91.3 i tjänsteföreskrifterna. Från denna bestämmelse kan det inte göras undantag i personaldomstolens rättegångsregler. Det är följaktligen viktigt att originalexemplaret av ansökan upprättas senast när denna frist löper ut. Översändande via telefax är ur detta perspektiv inte enbart ett sätt att inge inlagan utan gör det även möjligt att bevisa att det originalexemplar av ansökan som inkom till personaldomstolens kansli sedan fristen hade löpt ut redan hade upprättats inom fristen för att väcka talan.

(se punkterna 23–25)

Domstolen: 22 september 2011, Bell & Ross BV mot harmoniseringsbyrån, C-426/10 P, punkterna 37–43

Personaldomstolen: 21 februari 2013, Marcuccio mot kommissionen, F-113/11, punkt 22