Förslag till avgörande av generaladvokat Stix-Hackl föredraget den 22november2001. - Alain Libéros mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Möjlighet för referenten vid förstainstansrätten att avgöra målet i egenskap av ensamdomare - Tillfälligt anställd - Placering i lönegrad - Arbetslivserfarenhet. - Mål C-171/00 P.



Rättsfallssamling 2002 s. I-00451



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I detta mål, som gäller frågan vilken arbetslivserfarenhet som det skall tas hänsyn till för lönegradsplacering av en tillfälligt anställd vid rekryteringen, har det i samband med överklagandet av den dom som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (ensamdomare) den 9 mars 2000 meddelat i mål mellan Alain Libéros och Europeiska gemenskapernas kommission(1) uppkommit en fråga som är av betydelse för tolkningen av förstainstansrättens rättegångsregler såvitt avser villkoren för att mål får avgöras av ensamdomare.

I - Tillämpliga bestämmelser

A - Förstainstansrättens rättegångsregler

2 Enligt artikel 14.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, i dess lydelse enligt rättens beslut av den 17 maj 1999, om ändring av reglerna i syfte att göra det möjligt för rätten att avgöra mål med en domare(2) gäller följande:

"1 Följande mål, vilka tilldelats en avdelning sammansatt av tre domare, kan handläggas av referenten, som avgör målen i egenskap av ensamdomare, om de lämpar sig härför med hänsyn till att de uppkomna rättsfrågorna och sakomständigheterna inte innefattar några svårigheter, målen är av begränsad betydelse, särskilda omständigheter i övrigt inte föreligger och de har hänskjutits enligt villkoren i artikel 51:

a) Mål som anhängiggjorts med stöd av artikel 236 i EG-fördraget och artikel 152 i Euratomfördraget.

...

2. Följande mål får inte hänskjutas till ensamdomare:

a) Mål som omfattar frågor om en allmängiltig rättsakts lagenlighet.

... "

B - Bestämmelser i beslut av den 15 mars 1996 och av den 5 november 1996

3 Förstainstansrätten har återgett de tillämpliga bestämmelserna på följande sätt:

"1. I artikel 31 i Tjänsteföreskrifter för Europeiska gemenskapernas tjänstemän (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) föreskrivs följande:

'1. De sökande som valts ut skall tillsättas enligt följande:

- Tjänstemän i kategori A eller vid språktjänsten: i den första lönegraden i sin kategori eller tjänstegrupp

...

2. Tillsättningsmyndigheten får dock göra undantag från de föregående bestämmelserna inom följande begränsningar:

...

b) i fråga om andra lönegrader [än A 1, A 2, A 3 eller LA 3]:

- för upp till en tredjedel av tillsättningarna när det gäller tjänster som blivit lediga,

- för upp till hälften av tillsättningarna när det gäller nyinrättade tjänster.

Utom när det gäller lönegrad LA 3 skall denna bestämmelse tillämpas på grupper om sex tjänster som skall besättas inom varje lönegrad.'

2 Genom beslut av den 1 september 1983 preciserade kommissionen vilka villkor som skall tillämpas för placering i lönegrad och löneklass vid rekrytering (nedan kallat beslutet av den 1 september 1983) . Med förbehåll för de undantag som uttryckligen anges i artiklarna 1 och 5 i beslutet är detta tillämpligt på både tjänstemän och tillfälligt anställda.

3 Enligt artikel 2 andra stycket i beslutet av den 1 september 1983 gäller följande:

'Minsta arbetslivserfarenhet för placering i den första löneklassen i den graden för respektive tjänsteklass är

- 12 år för graderna A 5 och LA 5

- 3 år för graderna A 7 och LA 7.

...'

4 I artikel 2 tredje stycket i samma beslut föreskrivs följande:

'Vid beräkningen av arbetslivserfarenhet skall hänsyn endast tas till verksamhet som utövats ... före dagen för erbjudandet om anställning.'

5 Slutligen har artikel 2 sjätte stycket i beslutet följande lydelse:

'Med förbehåll för vad som föreskrivs i artikel 2 i bilaga 1 till detta beslut, skall arbetslivserfarenhet beaktas endast om den inhämtats efter den första examen som enligt artikel 5 i tjänsteföreskrifterna givit tillträde till den kategori anställningen avser, och den måste motsvara kraven för denna kategori.'"

II - Bakgrund till tvisten och förfarandet vid förstainstansrätten

4 Bakgrunden till tvisten beskrivs i den överklagade domen(3) på följande sätt. Alain Libéros, som är kärande och överklagande, ansökte den 25 oktober 1993 om en tjänst vid kommissionen inom ramen för ett urvalsförfarande. I meddelandet om urvalsförfarandet angavs att tjänsten i fråga skulle tillsättas i lönegrad A 7/A 4. Den 17 oktober 1994 erbjöd kommissionen Alain Libéros anställning som tillfälligt anställd med placering i kategori A, lönegrad 7 löneklass 1.

5 Alain Libéros accepterade den 14 november 1994 kommissionens erbjudande och uppgav vid samma tillfälle att han inte kunde tillträda tjänsten förrän den 1 juli 1995. Anställningskontraktet undertecknades den 23 juni 1995.

6 Den 30 augusti 1995 begärde Alain Libéros att han skulle omplaceras i lönegrad A 5 med hänsyn till den arbetslivserfarenhet han hade när hans anställningskontrakt upprättades. Genom beslut av den 15 mars 1996 (nedan kallat beslutet av den 15 mars 1996) fastställde kommissionen Alain Libéros lönegradsplacering slutligt till lönegrad A 7, löneklass 3.

7 Alain Libéros klagomål över beslutet avslogs av kommissionen genom beslut av den 5 november 1996 (nedan kallat beslutet av den 5 november 1996). Kommissionen motiverade avslaget med att den hade tagit hänsyn till den arbetslivserfarenhet som Alain Libéros hade förvärvat under tiden från det att han avlagt den examen som beaktades till den dag då han erbjöds anställningen. Kommissionen angav dessutom att det inte fanns skäl att medge Alain Libéros något sådant undantag som i vissa fall kan ske i enlighet med den princip som förstainstansrätten utvecklat i sin dom av den 5 oktober 1995 i mål Alexopoulou mot kommissionen.(4)

8 I sin talan mot besluten av den 15 mars 1996 och den 15 november 1996 åberopade Alain Libéros i första hand att artikel 2 andra stycket i beslutet av den 1 september 1983 hade åsidosatts, i andra hand att sistnämnda beslut i sig var rättsstridigt, eftersom artikel 2 första stycket enligt beslutet ansågs tillämpligt på tillfälligt anställda som rekryterats med stöd av artikel 2 a i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade anställningsvillkoren).

9 I enlighet med bestämmelserna i artiklarna 14.2 och 51.2 i förstainstansrättens rättegångsregler tilldelade förstainstansrätten, första avdelningen, den 9 november 1999 rättens ordförande målet för avgörande i egenskap av ensamdomare.

III - Den överklagade domen, överklagande och grunder

10 Förstainstansrätten avgjorde först frågan huruvida talan kunde tas upp till sakprövning. Den konstaterade att talan visserligen hade väckts efter utgången av föreskriven tidsfrist men ansåg att Alain Libéros hade begått ett ursäktligt misstag när han utgått från att fristen hade börjat löpa den dag då hans klagomål registrerades vid kommissionens generalsekretariat, eftersom han förlitat sig på Administrativa meddelanden om bestämmelser för behandling av begäran och klagomål som inges med stöd av artikel 90 i tjänsteföreskrifterna (nedan kallade Administrativa meddelanden), som hade offentliggjorts av kommissionen(5) och som var oklara, och på felaktiga uppgifter som lämnats av en tjänsteman i generaldirektoratet "för personal och administration". Förstainstansrätten fastställde följaktligen att målet kunde tas upp till sakprövning.

11 Vid bedömningen av de grunder som Alain Libéros åberopat prövade förstainstansrätten "huruvida artikel 2 i beslutet av den 1 september 1983, såsom den i detta enskilda fall tillämpades av kommissionen, som endast tar hänsyn till arbetslivserfarenhet från tiden före dagen för erbjudandet om anställning, med hänsyn till omständigheterna i fallet, strider mot ändamålet med artikel 31 i tjänsteföreskrifterna".

12 I detta hänseende utvecklade förstainstansrätten skälen på följande sätt:

"49 Det framgår i detta hänseende av förstainstansrättens dom av den 9 juli 1997 i mål T-92/96, Monaco mot parlamentet (REGP 1997, s. I-A-195 och s. II-573, punkt 46) att '[t]illsättningsmyndighetens befogenhet att göra fria bedömningar med stöd av artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna kan, enligt rättspraxis, regleras genom interna beslut, exempelvis parlamentets nya interna riktlinjer. Det finns nämligen inte något principiellt förbud mot att tillsättningsmyndigheten genom ett internt allmänt beslut fastställer regler för hur den befogenhet att göra fria bedömningar skall utövas som tillsättningsmyndigheten har enligt tjänsteföreskrifterna ... Sådana interna riktlinjer skall betraktas som vägledande förhållningsregler som administrationen själv åtar sig att följa och från vilka den inte kan avvika utan att ange skälen till det om den inte skall åsidosätta likabehandlingsprincipen ...'

50 Genom beslutet av den 15 mars 1996 tillämpas emellertid ett internt allmänt beslut, nämligen beslutet av den 1 september 1983, som i artikel 2 tredje stycket uttryckligen anger vilken tidpunkt som är relevant för beräkningen av den arbetslivserfarenhet som det skall tas hänsyn till vid lönegradsplaceringen, nämligen dagen för erbjudandet av anställningen.

51 Denna förhållningsregel är förenlig med tjänsteföreskrifternas ändamål av såväl administrativa som sakliga skäl.

52 Det är, när erbjudandet om anställning upprättas, för det första inte möjligt att ta hänsyn till den arbetslivserfarenhet som eventuellt förvärvas mellan tidpunkten då anställningen erbjuds och tidpunkten då sökanden faktiskt tillträder tjänsten.

53 För det andra är det i regel endast mycket kort tid som förflyter från det att erbjudande om anställning upprättas till dess att erbjudandet lämnas till sökanden, liksom från det att erbjudandet lämnas till dess att det antas eller avvisas.

54 För det tredje ligger tidpunkterna då avtalet undertecknas och då den anställde faktiskt tillträder tjänsten i allmänhet nära varandra i tiden.

55 En skyldighet för institutionen att ompröva villkoren i erbjudandet om anställning efter det att detta har antagits av den nyanställde, i syfte att ta hänsyn till den arbetslivserfarenhet som denne har förvärvat mellan tidpunkten då anställningen erbjöds och tidpunkten då tjänsten faktiskt tillträds, skulle innebära att den anställde, utan saklig grund och utan möjlighet till faktisk kontroll för institutionen, kunde skjuta upp tjänstetillträdet för att placeras i en högre lönegrad.

56 När det gäller sökandens argument avseende domen i det ovannämnda målet, Tagaras mot domstolen, kan det konstateras att omständigheterna i förevarande fall skiljer sig från dem som var aktuella i det mål i vilket den åberopade domen meddelades. I nämnda mål förelåg till exempel inget allmänt beslut om fastställelse av lönegrad och löneklass vid rekryteringen. Svaranden hade dessutom lagt dagen då ansökan om tjänst ingavs - en annan tidpunkt som inföll mycket tidigare än den som kommissionen beaktade i förevarande fall - till grund för bedömningen av den berördes arbetslivserfarenhet. Den domen saknar därför betydelse för avgörandet i detta mål.

57 Av detta följer att kommissionen hade rätt att, i sitt beslut av den 15 mars 1996, fastställa att dagen då anställningen erbjöds var den sista dag som kunde beaktas vid beräkningen av arbetslivserfarenheten, i enlighet med dess beslut av den 1 september 1983."

13 Genom den överklagade domen ogillade förstainstansrätten Alain Libéros talan.

14 Överklagandet inkom till domstolens kansli den 10 maj 2000. Alain Libéros har i överklagandet yrkat att domstolen skall

- upphäva den överklagade domen,

- bifalla de yrkanden han framställde i första instans, och

- förplikta kommissionen att ersätta hans rättegångskostnader.

15 Kommissionen har yrkat att domstolen skall

- ogilla överklagandet, och

- förplikta Alain Libéros att ersätta dess rättegångskostnader.

16 Alain Libéros har åberopat tre grunder till stöd för sitt överklagande.

17 Den första grunden avser åsidosättande av artikel 14.2.2 a i förstainstansrättens rättegångsregler i dess lydelse enligt beslutet av den 17 maj 1999 i syfte att göra det möjligt för rätten att avgöra mål med en domare. Alain Libéros anser att det var fel av referenten att avgöra målet i egenskap av ensamdomare, trots att talans upptagande till sakprövning gav upphov till frågan om lagenligheten av allmängiltiga rättsakter. Han har indelat denna grund i två delgrunder. Genom den första grundens första del har han hävdat att talans upptagande till sakprövning gav upphov till frågan om lagenligheten av ifrågavarande Administrativa meddelanden. Genom den första grundens andra del har han hävdat att prövningen av talan i sak gav upphov till frågan om lagenligheten av artikel 2 tredje stycket i beslutet av den 1 september 1983 om tillämpliga villkor för placering i lönegrad och löneklass vid rekrytering.

18 Genom sin andra grund har Alain Libéros gjort gällande att artikel 2 andra stycket i beslutet av den 1 september 1983 samt artiklarna 31 och 32 i tjänsteföreskrifterna, som enligt artikel 5 i beslutet skall tillämpas på tillfälligt anställda, har åsidosatts. Den tredje grunden avser åsidosättande av skyldigheten att motivera domar.

IV - Tillämpning av förstainstansrättens rättegångsregler

19 Den första grunden ger framför allt upphov till frågan huruvida interna riktlinjer för gemenskapsinstitutionernas befogenhet att göra fria bedömningar skall anses vara "allmängiltiga rättsakter" i den mening som avses i artikel 14.2 i förstainstansrättens rättegångsregler.

20 Innan de två delarna av den första grunden prövas är det lämpligt att redovisa det normativa sammanhang i vilket bestämmelsen i fråga ingår.

A - Allmänna anmärkningar om syftet med och räckvidden av artikel 14.2 i förstainstansrättens rättegångsregler

1. Bokstavlig och systematisk tolkning

21 Den lydelse av artikel 14 i förstainstansrättens rättegångsregler som i detta fall skall tillämpas är den som fastställdes genom rättens beslut av den 17 maj 1999.

22 Den möjlighet att använda en "förenklad" sammansättning av rätten som infördes genom nämnda beslut är avsedd att vara ett undantag. Enligt ordalydelsen i artikel 14.2.1 i förstainstansrättens rättegångsregler får sålunda endast vissa mål,(6) vilka tilldelats en avdelning i tredomarsammansättning, hänskjutas till referenten för avgörande i egenskap av ensamdomare.

23 Samma bestämmelse innehåller ytterligare begränsningar: mål får hänskjutas till ensamdomare endast "om de lämpar sig härför med hänsyn till att de uppkomna rättsfrågorna och sakomständigheterna inte innefattar några svårigheter, målen är av begränsad betydelse och särskilda omständigheter i övrigt inte föreligger".

24 Artikel 14.2.2 kan ses som en följdenlig konkretisering av dessa begränsningar. Till ensamdomare får inte hänskjutas mål som omfattar frågor om en allmängiltig rättsakts lagenlighet (artikel 14.2.2 a) och inte heller mål som rör vissa ämnesområden (artikel 14.2.2 b), nämligen genomförandet av konkurrensreglerna och kontroll av företagskoncentrationer, reglerna om statligt stöd, reglerna om åtgärder avseende handelsskydd, immaterialrättsliga tvister samt reglerna om gemensam organisation av marknader.

25 Av det sagda följer att mål som rör lagenligheten av en allmängiltig rättsakt inte lämpar sig för avgörande av ensamdomare redan av den orsaken att de i sig anses innefatta svårigheter eller vara betydelsefulla.

2. Rättegångsreglernas tillkomsthistoria

26 Den ändring av förstainstansrättens rättegångsregler som skedde genom rättens beslut av den 17 maj 1999 grundade sig på en begäran av domstolen av den 7 februari 1997 till rådet med beaktande av artiklarna 168 a.2 i EG-fördraget (nu artikel 225.2 EG), 32d i EKSG-fördraget och artikel 140a i Euratomfördraget.(7)

27 Domstolens begäran motiverades med flera omständigheter: den stora ökningen av antalet mål som årligen anhängiggjordes vid förstainstansrätten, en allmän tendens i medlemsstaterna att använda ensamdomare för att hantera ökningen av tvistemål samt möjligheten att avstå från flera domare "när det är fråga om mål av begränsad betydelse som skall avgöras med beaktande av fast rättspraxis". I gengäld insisterade domstolen på att flera domare från olika nationella rättssystem måste delta i ett avgörande "så snart gemenskapens förstainstansrätt skall avgöra nya och betydelsefulla frågor, utveckla gemenskapsrätten och dra upp riktlinjer för tolkningen av tillämpliga allmängiltiga rättsregler".(8)

28 Dessa omständigheter återges i de fyra första övervägandena i beslut 1999/291/EG, EKSG, Euratom.(9)

29 Den omständigheten att domstolens begäran godtogs får inte dölja att den har gett anledning till tvivel på det principiella planet och på dess effektivitet. Sålunda har parlamentets utskott för rättsliga frågor och medborgarrätt rekommenderat domstolen att tre år efter beslutets ikraftträdande för utskottet och rådet redovisa en utvärdering av tillämpningen av beslutet. Kommissionen har också påpekat att uttrycken "målen är av begränsad betydelse" och "särskilda omständigheter i övrigt" är vaga och oprecisa.(10)

3. Begreppet allmängiltig rättsakt

30 Som jag redan har sagt skall artikel 14.2.2 a i förstainstansrättens rättegångsregler läsas mot bakgrund av principen att mål som är av betydelse eller innefattar särskilda svårigheter inte får hänskjutas till avgörande av ensamdomare. Med utgångspunkt i detta kan man likväl inte göra någon exakt definition, eftersom det kan röra sig både om rättsakter som är allmängiltiga i teknisk mening och om rättsakter vilkas giltighet eller tolkning är av betydelse i ett obestämt antal rättsliga situationer.(11) Även om interna riktlinjer är avsedda att tillämpas i ett obestämt antal rättsliga situationer är det inte givet att de därför är allmängiltiga rättsakter i teknisk mening.

31 Begreppet allmängiltig rättsakt utgör uppenbarligen motsatsen till begreppet enskilt beslut. Det ter sig dock både av sakliga skäl och ur lämplighetssynpunkt svårt att vid första påseendet av detta e contrario dra slutsatsen att en av en institution antagen intern rättsakt är allmängiltig enligt artikel 14.2 i förstainstansrättens rättegångsregler enbart på grund av att den inte är ett enskilt beslut. Det är därför lämpligt att först diskutera begreppet allmängiltig rättsakt i ett mera allmänt sammanhang och sedan behandla syftet med ändringen av rättegångsreglerna.

Rättspraxis avseende möjligheten att enligt artikel 241 EG besluta att en förordning inte skall tillämpas

32 Det är lämpligt att först erinra om att begreppet rättsakt som har allmän giltighet har en bestämd mening när det gäller syftet med artikel 241 EG. I dom av den 6 mars 1979 i mål Simmenthal mot kommissionen(12) har domstolen konstaterat att artikel 184 i EG-fördraget (nu artikel 241 EG) är "uttryck för en allmän princip att part har rätt att, för att ett beslut som berör honom direkt och personligen skall upphävas, bestrida alla tidigare akter av institutioner som utgör rättslig grund för det angripna beslutet, om vederbörande inte haft möjlighet att enligt artikel 173 i fördraget föra direkt talan mot de rättsakter som får rättsverkan i förhållande till honom utan att han kunnat begära deras upphävande. Tillämpningsområdet för nämnda bestämmelse bör därför omfatta även sådana akter av institutioner som, även om de inte har utfärdats i form av en förordning, får samma rättsverkan som en sådan och mot vilka talan enligt artikel 173 därför inte har kunnat väckas av andra rättssubjekt än institutionerna och medlemsstaterna. Denna vidsträckta tolkning av artikel 184 följer av att personer som på grund av bestämmelsen i artikel 173 andra stycket inte har möjlighet att föra talan direkt mot rättsakter av allmän karaktär måste ha möjlighet att kontrollera lagenligheten av sådana beslut om tillämpning av dessa akter som berör dem direkt och personligen."(13)

33 De allmänna rättsakter som anges i artikel 173 i EG-fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse) är sådana som "skall ha rättsverkan i förhållande till tredje man". Detta är emellertid inte fallet med interna rättsakter avsedda att reglera de fria bedömningar som en institution i förekommande fall kan göra. Enligt fast rättspraxis utgör sådana interna rättsakter "vägledande förhållningsregler som administrationen själv åtar sig att följa och från vilka den inte kan avvika utan att ange skäl som är förenliga med likabehandlingsprincipen".(14) De ändrar därför inte som sådana den rättsliga situationen för de tjänstemän och tillfälligt anställda som de skall tillämpas på genom enskilda beslut men begränsar de fria bedömningar som den institution som antagit dem har rätt att göra.

34 Uttrycket "internt allmänt beslut", som förstainstansrätten har använt i punkt 50 i den överklagade domen, är visserligen inte helt entydigt men påverkar ändå inte denna bedömning. Det understryker bara den omständigheten att rättsakten i fråga trots beteckningen "beslut" inte är ett enskilt beslut.

35 För enhetlighetens skull och eftersom det inte finns några omständigheter som klart tyder på något annat ter det sig högeligen önskvärt att uttrycket "allmängiltig rättsakt" i artikel 14.2 i förstainstansrättens rättegångsregler inte tolkas annorlunda än begreppet "rättsakt av allmän karaktär" i primärrätten.

Skälen till ändring av förstainstansrättens rättegångsregler

36 Att kvalificera interna rättsakter som allmängiltiga rättsakter för att därav dra slutsatsen att ensamdomare enligt artikel 14.2.2 a i förstainstansrättens rättegångsregler inte är behörig att bedöma riktigheten av de tillämpningsvillkor som föreskrivs i akterna skulle också allvarligt äventyra syftet med ändringen av rättegångsreglerna.

37 Här gäller det inte att diskutera frågan huruvida avgörande av ensamdomare verkligen är en lösning på förstainstansrättens problem utan endast att konstatera att den tolkning som ges rättegångsreglerna kan bidra till att detta instrument förlorar en stor del av sin praktiska verkan trots att domstolen är dess upphovsman och den eventuella fördelen med sådana avgöranden ännu inte har utvärderats.

38 I detta hänseende kan påpekas att endast 3 av de 31 mål som hittills har hänskjutits till ensamdomare inte rörde personalmål. Tvister avseende personalen rör vanligen beslut om placering i lönegrad och befordran, vilka oftast har antagits med tillämpning av tidigare interna beslut.

4. Slutsats i denna del

39 Gemenskapsinstitutioners interna rättsakter, som är avsedda att reglera utövningen av institutionernas befogenhet att göra fria bedömningar, skiljer sig från allmängiltiga rättsakter därigenom att de inte ger upphov till skyldigheter för någon annan än deras upphovsman och inte som sådana ändrar den rättsliga situationen för de personer på vilka de skall tillämpas genom enskilda beslut. För att bevara enhetligheten i gemenskapens rättsordning och med hänsyn till syftet med ifrågavarande ändring av förstainstansrättens rättegångsregler bör begreppet allmängiltig rättsakt i artikel 14.2.2 a i rättegångsreglerna tolkas så, att det inte omfattar sådana interna rättsakter.

B - Den första grundens första del

1. Huruvida den första grundens första del kan tas upp till sakprövning

a) Parternas yttranden

40 Kommissionen har anfört att förstainstansrättens dom är till förmån för Alain Libéros på grund av att rätten har tagit upp dennes talan till sakprövning. Eftersom den första grundens första del enligt kommissionen sålunda avser ett beslut som inte har gått Alain Libéros emot, kan den enligt kommissionen inte tas upp till sakprövning.

b) Bedömning

41 Det skall till en början påpekas att innebörden av den första grunden huvudsakligen är att den överklagade domen är rättsstridig på grund av att den i strid med gällande bestämmelser har meddelats av ensamdomare. Eftersom Alain Libéros talan har ogillats, är domen enligt fast rättspraxis till nackdel för denne.

42 Kommissionen har rätt i att förstainstansrättens avgörande så till vida är till förmån för Alain Liberos att dennes talan togs upp till sakprövning trots att den hade väckts för sent. Det är emellertid just i detta sammanhang som förstainstansrätten har prövat rättsaktens påstådda allmänna giltighet. Kvar står icke desto mindre det förhållandet att förstainstansrätten har dömt i en sammansättning som enligt Alain Libéros inte är lämplig. Frågan om förstainstansrättens domförhet är emellertid så väsentlig att domstolen i förekommande fall skulle kunna ta upp den på eget initiativ.

43 Eftersom Alain Libéros bestrider förstainstansrättens domförhet spelar det ingen roll att en del av den överklagade domen var till hans fördel så till vida att rätten tog upp hans talan till sakprövning. I detta hänseende skiljer sig förevarande fall från det vid domstolen anhängiga målet C-23/00 P, rådet mot Boehringer, i vilket generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer nyligen har föredragit sitt förslag till avgörande.(15) Det målet gäller frågan huruvida ett överklagande av en dom varigenom sökandenas talan om ogiltigförklaring av en av rådet antagen förordning ogillats kan tas upp till sakprövning. Förstainstansrätten prövade målet i sak utan att behandla rådets invändning om rättegångshinder. Generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer har, med hänvisning till generaladvokaten Mischos förslag till avgörande i målet Frankrike mot Comafrica m.fl.(16) - bland annat uttalandet att förstainstansrätten genom att avgöra överklagandet i sak kan anses underförstått ha godtagit att sökanden hade talerätt(17) - föreslagit att överklagandet skall tas upp till sakprövning. I förevarande fall kan någon sådan åtskillnad inte göras, eftersom Alain Libéros inte har haft något att invända mot att målet togs upp till sakprövning utan endast har ifrågasatt förstainstansrättens sammansättning.

44 Den första grundens första del skall därför tas upp till sakprövning.

2) Huruvida den första grundens andra del är befogad

a) Parternas argument

45 Alain Libéros har gjort gällande att det var fel av referenten att avgöra målet i egenskap av ensamdomare, eftersom talans upptagande till sakprövning gav upphov till frågan om lagenligheten av ifrågavarande Administrativa meddelanden.

46 Kommissionen anser för sin del att frågan huruvida målet kunde tas upp till sakprövning inte var beroende av om ifrågavarande Administrativa meddelanden var lagenliga utan av om Alain Libéros hade gjort ett ursäktligt misstag när han väckte talan efter tidsfristens utgång.

47 I andra hand har kommissionen gjort gällande att meddelandena i fråga inte var en "allmängiltig rättsakt" i den mening som avses i artikel 14.2.2 a i förstainstansrättens rättegångsregler, utan en intern rättsakt som har antagits av en institution och är tillämplig endast på dennas tjänstemän och tillfälligt anställda. Eftersom nämnda bestämmelse utgör ett undantag från artikel 14.2.1 i rättegångsreglerna, skall begreppet allmängiltig rättsakt enligt kommissionen tolkas restriktivt.

b) Bedömning

48 För att avgöra om talan kunde tas upp till sakprövning undersökte förstainstansrätten om Alain Libéros begick ett ursäktligt misstag när han väckte talan efter utgången av den tidsfrist som föreskrivs i artikel 91 i tjänsteföreskrifterna. Förstainstansrätten undersökte till den ändan den berörda institutionens tillvägagångssätt, bland annat med avseende på om detta var ägnat "att framkalla en förståelig oklarhet för ett rättssubjekt som är i god tro och så omsorgsfull som kan förväntas av en person med genomsnittliga kunskaper".(18)

49 Förstainstansrätten konstaterade därvid att uppgifterna i Administrativa meddelanden "kunde skapa oklarhet"(19), eftersom de inte motsvarade tjänsteföreskrifternas beräkning av tidsfristen och dessa uppgifter hade bekräftats av en tjänsteman vid kommissionen. Det framgår alltså inte av den överklagade domen att förstainstansrätten har uttalat sig om "lagenligheten" av uppgifterna i ifrågavarande Administrativa meddelanden.

50 I detta hänseende kan det diskuteras hur normativa uppgifterna i fråga är. Såvitt gäller beräkningen av tidsfrister för att anföra klagomål och väcka talan hade kommissionen ingen befogenhet att ändra de entydiga bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som skall tillämpas. De uppgifter som gavs i detta hänseende kunde därför endast vara av allmänt upplysande karaktär.

51 Det behöver följaktligen inte prövas om ifrågavarande Administrativa meddelanden utgjorde en allmängiltig rättsakt i den mening som avses i artikel 14.2.2 a i förstainstansrättens rättegångsregler. Talan kan således inte vinna bifall på den första grundens första del.

C - Den första grundens andra del

1. Parternas argument

52 Alain Libéros har också gjort gällande att det var fel av referenten att avgöra målet i egenskap av ensamdomare, eftersom hans talan gav upphov till frågan om lagenligheten av artikel 2 tredje stycket i beslutet av den 1 september 1983 om tillämpliga villkor för placering i lönegrad och löneklass vid rekrytering.

53 Kommissionen har bestritt detta påstående med hänvisning till att det av den överklagade domen framgår att Alain Libéros bestred giltigheten av ett enskilt beslut med tillämpningsföreskrifter och inte lagenligheten av en allmängiltig rättsakt. Kommissionen har dessutom ifrågasatt påståendet att beslutet av den 1 september 1983 är en "allmängiltig rättsakt" enligt artikel 14.2.2 a i förstainstansrättens rättegångsregler.

2) Bedömning

54 Det är ostridigt att lagenligheten av de omtvistade enskilda besluten har ifrågasatts på grund av att dessa har antagits med tillämpning av villkoren i beslutet av den 1 september 1983. Svaret på frågan huruvida artikel 14.2.2 a i förstainstansrättens rättegångsregler har åsidosatts beror därför på beslutets rättsliga natur.

55 Beslutet av den 1 september 1983 är enligt fast rättspraxis ett internt beslut som innehåller regler för hur den befogenhet att göra fria bedömningar skall utövas som kommissionen har enligt tjänsteföreskrifterna.(20) Eftersom det är fråga om en vägledande förhållningsregel som administrationen själv har åtagit sig att följa, är beslutet av skäl som har nämnts i det föregående(21) inte en allmängiltig rättsakt i den mening som avses i artikel 14.2.2 a i förstainstansrättens rättegångsregler.

56 Eftersom ifrågavarande interna beslut utgör en vägledande förhållningsregel, skall lagenligheten av de enskilda besluten av den 15 mars och den 5 november 1996 inte prövas enligt det beslutet, utan enligt tjänsteföreskrifterna, från vilka beslutet inte får avvika eller enligt likabehandlingsprincipen när administrationen avviker från regler som den själv har åtagit sig att följa.

57 Talan kan således inte vinna bifall på den första grundens andra del.

V - Övriga grunder

58 Som andra grund för att beslutet skall upphävas har Alain Libéros åberopat att artikel 2 andra stycket i beslutet av den 1 september 1983 samt artiklarna 31 och 32 i tjänsteföreskrifterna, vilka enligt artikel 5 i beslutet skall tillämpas på tillfälligt anställda, har åsidosatts. Alain Libéros tredje grund är att motiveringen till den överklagade domen är bristfällig, i vart fall såvitt avser frågan huruvida bestämmelsen i artikel 2 tredje stycket i beslutet är förenlig med tjänsteföreskrifterna.

A - Upptagande till sakprövning

1. Parternas argument

59 Kommissionen har gjort gällande att den andra grunden inte kan tas upp till sakprövning. Det påstådda åsidosättandet av artikel 2 andra stycket i beslutet av den 1 september 1983 är enligt kommissionen en ny grund som har åberopats först i överklagandet och därför är otillåten. Alain Libéros har enligt kommissionen inte heller angett i vilket avseende den överklagade domen innebär en överträdelse av bestämmelsen i fråga.

60 Gentemot påståendet att en bestämmelse som förbjuder hänsynstagande till arbetslivserfarenhet som sökanden har förvärvat mellan den dag då han erbjuds anställning och den dag då han tillträder tjänsten hos gemenskaperna strider mot artiklarna 31 och 32 i tjänsteföreskrifterna, har kommissionen invänt att Alain Libéros i första instans avstod från att åberopa överträdelse av artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna som grund. Denna grund som har åberopats först i överklagandet är därför ny och som sådan otillåten.

61 Slutligen anser kommissionen att överklagandet är otydligt. I stället för motivering har Alain Libéros, enligt kommissionen, begränsat sig till att åberopa ett flertal utdrag ur domar och bestämmelser i tjänsteföreskrifterna utan att förklara i vilka avseenden förstainstansrättens överväganden i punkt 49 och följande punkter i den överklagade domen strider mot den rättspraxis som han har åberopat.

62 Gentemot den tredje grunden har kommissionen invänt att Alain Libéros genom denna vill ifrågasätta de konstateranden och bedömningar av de faktiska omständigheterna som förstainstansrätten har gjort i punkterna 52 och 55 i den överklagade domen och att den därför är otillåten. Hänvisningarna till domen av den 7 februari 1991 i målet Tagaras mot domstolen(22) är enligt kommissionen en upprepning av det som Alain Libéros åberopade redan vid förstainstansrätten, vilket är ännu ett skäl till att denna grund inte får tas upp till sakprövning.

2. Bedömning

63 Alain Libéros har i huvudsak anfört att en regel som förbjuder tillsättningsmyndigheten att fullt ut ta hänsyn till meriter och arbetslivserfarenhet som en tjänsteman eller en tillfälligt anställd har förvärvat innan han rekryterades till Europeiska gemenskaperna strider mot syftet med artiklarna 31 och 32 i tjänsteföreskrifterna. Eftersom förstainstansrätten i den överklagade domen har kommit till motsatt utgång, har den enligt Alain Libéros åsidosatt artikel 2 andra stycket i beslutet av den 1 september 1983 jämfört med artiklarna 31 och 32 i tjänsteföreskrifterna.

64 Det synes följaktligen knappast behöva råda någon tvekan om att den andra grunden kan tas upp till sakprövning, eftersom den berör en rättsfråga vilken som sådan är underkastad domstolens kontroll.

65 Alain Libéros har inte gjort gällande att artikel 2 andra stycket i beslutet av den 1 september 1983 har åsidosatts, utan har påstått att den arbetslivserfarenhet som det enligt denna bestämmelse skall tas hänsyn till vid placering i lönegrad och löneklass har beräknats felaktigt med hänsyn till syftet med tjänsteföreskrifterna. Han åberopade dessutom i sitt klagomål som förstahandsgrund att ifrågavarande bestämmelse hade tillämpats felaktigt. Det är följaktligen inte fråga om någon ny grund.

66 Såvitt avser kommissionens invändning att Alain Libéros i första instans avstod från att åberopa åsidosättande av artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna är det tillräckligt att konstatera att vad han gjorde avkall på var påståendet att denna bestämmelse hade åsidosatts genom ett uppenbart fel vid bedömningen av den påstådda exceptionella karaktären av hans arbetslivserfarenhet. Avståendet påverkade däremot inte den eventuella betydelsen av artikel 31 i tjänsteföreskrifterna för beräkningen av den arbetslivserfarenhet som det skall tas hänsyn till enligt artikel 2 andra stycket i beslutet av den 1 september 1983.

67 Alain Libéros resonemang innehåller sist och slutligen inte något som kan föranleda att den andra grunden inte tas upp till sakprövning. Alain Libéros har tydligt visat i vilka avseenden han anser att den rättspraxis som han har åberopat stöder hans uppfattning.

68 Genom den tredje grunden har Alain Libéros försökt visa att förstainstansrättens motivering för slutsatsen att bestämmelsen i artikel 2 tredje stycket i beslutet av den 1 september 1983 är förenlig med tjänsteföreskrifterna är bristfällig. Han har i detta hänseende hävdat att de skäl som anförts inte är tillräckliga för att motivera varför förstainstansrätten har frångått det avgörande som träffades i domen i målet Taragas mot domstolen.(23) Det finns i denna del inget skäl för att den tredje grunden inte kan tas upp till sakprövning.(24)

69 Både den andra och den tredje grunden kan alltså tas upp till sakprövning.

B - Huruvida talan är välgrundad

70 Enligt artikel 31.1 i tjänsteföreskrifterna tillsätts de sökande som har valts ut som tjänstemän i kategori A eller vid språktjänsten i den första lönegraden i sin kategori eller tjänstegrupp. Artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna medger begränsade undantag från denna regel. Av rättspraxis framgår emellertid att bestämmelsen ger tillsättningsmyndigheten stort utrymme för fria bedömningar "även när myndigheten skall ta hänsyn till sökandens arbetslivserfarenhet för placering i löneklass."(25)

71 Det skall inledningsvis påpekas att kommissionen vid placering av tillfälligt anställda i lönegrad på eget initiativ(26) tillämpar artikel 31 i tjänsteföreskrifterna, eftersom artikel 15 i anställningsvillkoren när det gäller tillfälligt anställdas placering endast hänvisar till artikel 32 i tjänsteföreskrifterna.

72 I domen i målet Tagaras mot domstolen(27) preciseras hur sökandens arbetslivserfarenhet skall beräknas vid tillämpning av artikel 32 andra stycket i tjänsteföreskrifterna. Efter att ha erinrat om att "[tillsättningsmyndigheten] inom den ram som anges i artikel 32 andra stycket har stort utrymme för en fri bedömning när det gäller att vid rekryteringen av en tjänsteman tillgodoräkna denne extra tjänstgöringstid inom löneklassen och att därvid beakta såväl naturen och längden av hans tidigare särskilda arbetslivserfarenhet som den mer eller mindre nära anknytning denna har till den tjänst som skall tillsättas [...]", har förstainstansrätten konstaterat att "bedömningen av sökandens utbildning och särskilda arbetslivserfarenhet borde ha gjorts med beaktande av den utbildning och arbetslivserfarenhet som han hade visat sig ha den dag då han tillsattes och inte den dag då han ansökte om tjänsten".

73 Den nämnda domens betydelse för detta mål kan diskuteras ur flera synpunkter. Den rörde placering av en tjänsteman, inte en tillfälligt anställd, i löneklass, inte i lönegrad, och den svarande institutionen hade, som kommissionen har påpekat, inte antagit något internt beslut om villkor för placeringen. Även om domen i fråga ansågs vara relevant skulle en tillämpning av den på en tillfälligt anställd kräva att det även i detta fall fanns någon handling som motsvarade ett anställningsförordnande.

74 Den omständigheten att domen i målet Tagaras mot domstolen gällde artikel 32 andra stycket i tjänsteföreskrifterna synes sakna betydelse för resonemanget i detta mål, eftersom det i båda fallen är fråga om att bedöma arbetslivserfarenhet.(28) I nämnda mål hade domstolen i egenskap av svarande klargjort vilka villkor den tillämpat vid placeringen, varför den omständigheten att det inte fanns något internt beslut om villkoren saknade betydelse för förstainstansrättens bedömning. Sökandens egenskap av tillfälligt anställd har för övrigt ingen betydelse för frågan huruvida ifrågavarande dom är relevant eller ej, eftersom kommissionen har tillämpat villkor som är avsedda att genomföra bestämmelserna i artikel 31 i tjänsteföreskrifterna.

75 Vad gäller beräkningen av arbetslivserfarenhet för lönegradsplacering av en tjänsteman fastställde domstolen i domen i målet Tagaras mot domstolen att den sista dag som kan beaktas vid beräkningen av hur lång arbetslivserfarenheten är skall utgöras av den dag som föregår dagen då tjänsten tillträds (dies ad quem), inte dagen för ansökan. Enligt artikel 3 i tjänsteföreskrifterna skall emellertid "[i] tjänstemannens anställningsförordnande [...] dagen då anställningen träder i kraft anges. Denna dag får inte föregå den dag då tjänstemannen tillträder sin tjänst." Av den åberopade domen följer alltså att man vid lönegradsplacering i vart fall skall ta hänsyn till den arbetslivserfarenhet som sökanden har förvärvat ända till dagen innan han tillträder tjänsten.

76 När det gäller tillfälligt anställda synes den definitiva placeringen av en sökande böra ske med beaktande av dennes arbetslivserfarenhet i vidast tänkbara omfattning och oberoende av vad som skall anses motsvara anställningsförordnandet. Utan att det är nödvändigt att på detta stadium av bedömningen exakt fastställa vilken dag som det vid beräkningen av en tillfälligt anställds arbetslivserfarenhet skall tas hänsyn till vid hans placering, synes det i vart fall strida mot syftet med artiklarna 31 och 32 i tjänsteföreskriften att, i enlighet med artikel 2 tredje stycket i beslutet av den 1 september 1983, inte ta hänsyn till den arbetslivserfarenhet som sökanden har förvärvat efter erbjudandet om anställning.

77 Genom att fastställa att enskilda beslut, i vilka bestämmelsen i artikel 2 tredje stycket i beslutet av den 1 september 1983 har tillämpats, är förenliga med syftet med tjänsteföreskrifterna har förstainstansrätten följaktligen tillämpat artiklarna 31 och 32 i föreskrifterna felaktigt. Den andra grunden skall därför bifallas och den överklagade domen upphävas.

78 Alain Libéros har som tredje grund i huvudsak gjort gällande att förstainstansrättens motivering för att ogilla hans talan är bristfällig. Med hänsyn till att jag har föreslagit att den andra grunden skall bifallas kan jag beträffande den tredje grunden nöja mig med att i andra hand påpeka följande.

79 Eftersom en tillfälligt anställd inte blir definitivt lönegradsplacerad vid den tidpunkt då han erbjuds anställning, kan förstainstansrättens avgörande i den överklagade domen inte rättfärdigas av att man vid den tidpunkten inte kan ta hänsyn till den arbetslivserfarenhet som han därefter förvärvar fram till dess att han tillträder tjänsten och den tid som kan antas förflyta mellan erbjudandet om anställning och tillträdet. I detta hänseende är situationen för en tillfälligt anställd jämförbar med situationen för en tjänsteman.

80 Såvitt avser antagandet att en tillfälligt anställd skulle skjuta upp sitt tillträde till tjänsten i syfte att bli placerad i en högre lönegrad räcker det för övrigt att erinra om att tillsättningsmyndigheten förfogar över ett stort utrymme för att fritt bedöma vilken arbetslivserfarenhet som skall beaktas. Tillsättningsmyndigheten har för övrigt rätt att i samband med erbjudandet om anställning fastställa dagen för den anställdes tjänstetillträde. För övrigt erinrar jag om att frågan om att placera en sökande i en högre lönegrad på grund av hans arbetslivserfarenhet uppkommer enbart på grund av kommissionens administrativa praxis, som är att offentliggöra meddelanden om urvalsförfarandet avseende de tjänster som omfattar flera tjänsteklasser. Slutligen har det i detta fall för övrigt inte påståtts att Alain Libéros har agerat så, varför de skäl som förstainstansrätten i detta hänseende har åberopat inte är relevanta.

81 Av det sagda följer att förstainstansrätten inte har visat att det finns anledning att vid lönegradsplacering beräkna en tillfälligt anställds arbetslivserfarenhet annorlunda än en tjänstemans.

82 Om domstolen inte tog upp den andra grunden till sakprövning skulle talan alltså kunna bifallas på den tredje grunden och den överklagade domen upphävas till den del som Alain Libéros talan ogillats.

VI - Prövning i sak

83 Eftersom målet är färdigt för avgörande kan domstolen, i enlighet med artikel 54 i EG-stadgan för domstolen, själv slutligt avgöra tvisten.

84 Tvisten gäller huvudsakligen frågan vilken dag som är den sista som det skall tas hänsyn till vid beräkningen av en tillfälligt anställds arbetslivserfarenhet för lönegradsplacering.

85 Alain Libéros har i överklagandet yrkat att de omtvistade besluten av den 15 mars och den 5 november 1996 skall upphävas huvudsakligen på den grunden att längden av hans arbetslivserfarenhet mot bakgrund av artiklarna 31 och 32 i tjänsteföreskrifterna felaktigt har bedömts enligt artikel 2 andra och sjätte styckena i beslutet av den 1 september 1983.

86 Artikel 32 i tjänsteföreskrifterna är uppenbarligen inte relevant i detta mål, eftersom den endast avser eventuellt tillgodoräknande av extra tjänstgöringstid inom löneklass, vilket inte är aktuellt här.

87 Vad angår tillämpningen av artikel 31 i tjänsteföreskrifterna på tillfälligt anställda, följer det av den ovan redovisade principen(29) att de överklagade besluten av den 15 mars och den 5 november 1996 är rättsstridiga. Det återstår endast att fastställa om den sista dag som skall beaktas vid beräkningen av arbetslivserfarenhet i detta fall skall utgöra dagen för anställningskontraktet eller den dag då den tillfälligt anställde tillträder tjänsten.

88 Av handlingarna i akten framgår att anställningskontraktet är dagtecknat före den dag då Alain Libéros erbjöds anställning. Det finns mera allmänt anledning att påpeka att den dag då anställningsavtal träffas på grund av att sökanden accepterar den berörda institutionens erbjudande utgör en referenspunkt som kan variera. Att välja dagen för anställningskontraktet skulle därför medföra svårigheter med hänsyn till likabehandlingsprincipen. I detta mål förekommer det för övrigt två olika dateringar i anställningskontraktet,(30) vilket ger utrymme för osäkerhet.

89 Det är däremot lättare att fastställa vilken dag sökanden tillträder tjänsten. Såvitt avser den av kommissionen åberopade risken för att vissa tillfälligt anställda skjuter upp dagen för tillträdet för att kunna bli placerade i en högre lönegrad på grund av en längre arbetslivserfarenhet skall påpekas att den behöriga tillsättningsmyndigheten kan påverka tillträdesdagen.

90 Av den utförliga redogörelsen för syftet med artikel 31 i tjänsteföreskrifterna(31) och de överväganden som jag har gjort i det föregående följer att kommissionen har tillämpat artikel 31 i tjänsteföreskrifterna felaktigt när den grundade de överklagade besluten av den 15 mars och den 5 november 1996 på bestämmelsen i artikel 2 tredje stycket i beslutet av den 1 september 1983. Följaktligen skall Alain Libéros huvudgrund för överklagandet bifallas och den överklagade domen upphävas.

VII - Rättegångskostnader

91 Enligt artikel 122 första stycket i rättegångsreglerna skall domstolen, när överklagandet skall bifallas och domstolen själv slutligt avgör tvisten, besluta om rättegångskostnaderna. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 i samma regler skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom kommissionen har tappat målet skall den bära sin egen rättegångskostnad och förpliktas att ersätta samtliga kostnader som Alain Libéros har haft såväl vid förstainstansrätten som i domstolen.

VIII - Förslag till avgörande

92 På grund av vad jag har anfört i det föregående föreslår jag att domstolen skall

1) upphäva den dom av den 9 mars 2000 i mål T-29/97, Libéros mot kommissionen, varigenom Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt har ogillat Alain Libéros talan,

2) upphäva kommissionens beslut av den 15 mars och den 5 november 1996, samt

3) förplikta Europeiska gemenskapernas kommission att stå för samtliga rättegångskostnader i båda instanserna.

Christine Stix-Hackl

(1) - Mål T-29/97, Libéros mot kommissionen (REGP 2000, s. I-A-43 och s. II-185, nedan kallad den överklagade domen).

(2) - EGT L 135, 1999, s. 92.

(3) - Punkterna 7-14 (ovan fotnot 2).

(4) - Mål T-17/95 P, Alexopoulou mot kommissionen (REG 1995, s. I-A-227 och s. II-683).

(5) - Administrativa meddelanden nr 635 av den 16 juli 1990.

(6) - Artikel 14.2.1 a avser mål som anhängiggjorts enligt artikel 236 EG och artikel 152 i Euratomfördraget, det vill säga mål avseende tvister mellan gemenskaperna och deras anställda.

(7) - Se den redogörelse för domstolens begäran om rådets beslut om ändring av beslut 88/591/EKSG, EEG, Euratom om upprättandet av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt, som lämnats av ledamoten Martin i parlamentets utskott för rättsliga frågor och medborgarrätt [6290/97 - C 4 - 0218/97 - 97/0908 (CNS)].

(8) - Se de Rinuy L., "L'incursion prudente du juge unique au Tribunal de première instance des Communautés", RAE-LEA 2000, s. 267.

(9) - Rådets beslut av den 26 april 1999 om ändring av rådets beslut 88/591/EKSG/EEG/Euratom om upprättandet av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt, i syfte att göra det möjligt för rätten att avgöra mål med en domare (EGT L 114, 1999, s. 52).

(10) - Den ovan i fotnot 8 angivna redogörelsen.

(11) - Se i detta hänseende den ordalydelse som använts i domstolens begäran om ändring av förstainstansrättens rättegångsregler, återgiven i slutet av punkt 27 ovan, och den bedömning av domstolens begäran som finns i övervägandena i den ovan i fotnot 8 angivna redogörelsen (A 2 i): "alla mål som rör upphävande av en förordning eller föranleder nya principfrågor eller är allmängiltiga bör tas med i denna uppräkning" (det vill säga den uppräkning av mål som inte får hänskjutas till ensamdomare som numera finns i artikel 14.2.2 b i förstainstansrättens rättegångsregler).

(12) - Mål 92/78, Simmenthal mot kommissionen (REG 1979, s. 777), punkt 39 och följande punkter.

(13) - Min kursivering. Det är lämpligt att här påpeka att domstolen inte gör någon skillnad mellan rättsakt "de portée générale" ((allmängiltig rättsakt) punkt 38) och en rättsakt "de caractère général" ((av allmän karaktär) punkt 41).

(14) - Dom av den 1 december 1983 i mål 190/82, Blomefield mot kommissionen (REG 1983, s. 3981), punkt 20.

(15) - Förslag till avgörande av den 4 oktober 2001.

(16) - Dom av den 21 januari 1999 i mål C-73/97 P, Frankrike mot Comafrica m.fl. (REG 1999, s. I-185), punkt 13.

(17) - Förslag till avgörande (ovan fotnot 16), punkt 23 och följande punkter.

(18) - Punkt 30 (ovan fotnot 2).

(19) - Punkt 32 (ovan fotnot 2).

(20) - Domstolen har i domarna av den 1 december 1983 i mål 190/82, Blomefield mot kommissionen (ovan fotnot 15), punkt 20, och i mål 343/82, Michael mot kommissionen (REG 1983, s. 4023), punkt 15, samt av den 6 juni 1985 i mål 146/84, De Santis mot revisionsrätten (REG 1985, s. 1723), punkt 11, gjort denna bedömning av beslut med samma syfte. När det gäller beslutet av den 1 september 1983 kan jag hänvisa till förstainstansrättens dom av den 7 februari 1991 i mål T-2/90, Ferreira de Freitas mot kommissionen (REG 1991, s. II-103), punkt 61, och av den 21 oktober 1998 i mål T-100/96, Vicente Nuñes mot kommissionen (REGP s. I-A-591 och s. II-1779), punkt 67.

(21) - Se ovan punkt 21 och följande punkter.

(22) - De förenade målen T-18/89 och T-24/89, s. II-53).

(23) - Ovan fotnot 23.

(24) - Jag vill också hänvisa till den formulering som domstolen har använt i dom av den 11 januari 2001 i mål C-459/98 P, Martínez del Peral Cagigal mot kommissionen (REG 2001, s. I-135), punkt 38: "[...] kan inte den omständigheten att samma argument åberopades redan i första instans för att ifrågasätta lagenligheten av en gemenskapsinstitutions beslut motivera att överklagandet inte kan prövas på detta argument, då förfarandet för överklagande i annat fall skulle urholkas".

(25) - Dom av den 29 juni 1994 i mål C-298/93 P, Klinke mot domstolen (REG 1994 , s. I-3009), punkt 15, med hänvisning till domarna i målet Michael mot kommissionen (ovan fotnot 21), punkt 19, och av den 5 oktober 1988 i målen 314/86 och 315/86, De Szy-Tarisse och Feyaerts mot kommissionen (REG 1988, s. 6013), punkt 26.

(26) - Se artikel 5 i beslutet av den 1 september 1983.

(27) - Punkterna 63-66 (ovan fotnot 23).

(28) - Argumentet att man kan skilja mellan syftet med artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna, som endast tillåter beaktande av tjänstens intresse, och syftet med artikel 32 andra stycket (se till exempel kommissionens uppfattning såsom den återges i punkt 45 i den överklagade domen) har uttryckligen tillbakavisats av domstolen i målet Klinke mot domstolen (ovan fotnot 26), punkt 16. Se i motsats härtill förstainstansrättens dom av den 30 mars 1993 i mål T-30/92, Klinke mot domstolen (REG 1993, s. II-375), punkt 26.

(29) - Se ovan punkt 75 och följande punkter.

(30) - Av den överklagade domen (ovan fotnot 2), punkt 10, och handlingarna i akten framgår att anställningskontraktet undertecknades av Alain Libéros den 23 juni 1995 men är daterat den 7 oktober 1994 (som anges som dagen för "upprättande av anställningskontraktet" och som ligger i tiden före den dag då anställningen erbjöds).

(31) - Se ovan punkt 75 och följande punkter.