Förslag till avgörande av generaladvokat Saggio föredraget den 25 februari 1999. - A.M.L. van Rooij mot Dagelijks bestuur van het waterschap de Dommel. - Begäran om förhandsavgörande: Raad van State - Nederländerna. - Miljö - Direktiv 76/464/EEG - Begreppet "utsläpp" - Möjlighet för en medlemsstat att anta en mer omfattande definition av begreppet "utsläpp" än den som anges i direktivet. - Mål C-231/97.



Rättsfallssamling 1999 s. I-06355



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I förevarande mål har domstolen att uttala sig i fråga om tillämpningsområdet för rådets direktiv 76/464/EEG av den 4 maj 1976 om förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö (nedan kallat direktivet).(1) Domstolen har nämligen ombetts att klargöra om begreppet "utsläpp" i artikel 1.2 d i direktivet även omfattar utsläpp av ånga innehållande farliga ämnen. Utsläppen, som kommer från en industrianläggning, kondenseras och nedfaller i ytvatten eller på mark och tak, varefter de når ytvattnet genom dagvattenavlopp. För det fall frågan skulle besvaras nekande, skall domstolen även uttala sig om huruvida en medlemsstat har rätt att anta en annorlunda och mer omfattande definition av begreppet "utsläpp" än den som anges i direktivet.

Tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser

2 Direktivet syftar till att säkerställa ett effektivt skydd av gemenskapens vattenmiljö, och därför identifieras två kategorier av farliga ämnen. Den första omfattar ämnen som anges i förteckning I i bilagan och som är särskilt farliga med avseende på sin giftighet, svårnedbrytbarhet och bioackumulerbarhet. Enligt artikel 2 i direktivet skall medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att hindra att vatten förorenas av ämnena i fråga. I det syftet kräver varje utsläpp av sådana ämnen förhandstillstånd från den behöriga myndigheten i den berörda medlemsstaten. I tillståndet fastställs utsläppsnormer, det vill säga den högsta tillåtna koncentrationen av ett ämne i ett utsläpp.(2) För vissa av ämnena har rådet i enlighet med artikel 6 i direktivet fastställt de gränsvärden som inte får överskridas i de nationella myndigheternas utsläppsnormer samt kvalitetsmål.(3) Genom direktiv 86/280/EEG av den 12 juni 1986(4) har rådet reglerat gränsvärden för utsläppsnormerna, kvalitetsmål samt giltiga analysmetoder för de ämnen som avses i förteckning I, vilka när direktivet utfärdades ännu inte var föremål för ett särskilt direktiv (avseende tillämpning av direktivet). Gränsvärden och kvalitetsmål har därefter fastställts för vissa ämnen i förteckning I, för tre av dessa just genom ovannämnda direktiv 86/280.(5) Genom detta direktiv har rådet dessutom infört regler som inte föreskrevs i direktivet, däribland en skyldighet för medlemsstaterna att för ovannämnda ämnen upprätta "särskilda program för att undvika eller eliminera förorening med ämnena från betydande källor (inklusive källor som förekommer i stort antal och diffusa källor), om det inte är fråga om källor till förorening som omfattas av gemenskapens gränsvärden eller av nationella utsläppsnormer" (artikel 5).(6)

3 Den andra kategorin omfattar de ämnen som anges i förteckning II i direktivet. Det rör sig om ämnen vars skadliga inverkan på vattenmiljön kan begränsas till ett visst område och är beroende av recipientens egenskaper och belägenhet. Denna andra kategori omfattar även ämnen i den första kategorin för vilka gränsvärden inte har fastställts.

Enligt artikel 2 i direktivet skall medlemsstaterna minska (således inte eliminera) förorening som orsakas av ämnen i den andra kategorin. För att uppnå denna målsättning åläggs medlemsstaterna att upprätta "program" som skall innehålla "kvalitetsmål" för vattnen. Dessa målsättningar måste iaktta de mer detaljerade eller sektoriella direktiv som rådet eventuellt antar. Även för utsläpp av ämnen i den andra kategorin åläggs medlemsstaterna genom direktivet skyldigheten att föreskriva ett system med förhandstillstånd med fastställande av utsläppsnormer som beräknas med hänsyn till ovannämnda målsättningar.

4 I artikel 1.2 d i direktivet definieras "utsläpp" som tillförsel till vatten av något av ämnena "i förteckning I eller II i bilagan, dock med undantag för utsläpp från muddringar, utsläpp i territorialvatten i samband med drift av fartyg, dumpning i territorialvatten från fartyg". I artikel 1.2 e definieras "förorening" som "utsläpp av ämnen eller tillförsel av energi till vattenmiljön som direkt eller indirekt härrör från människan och som medför risker för människors hälsa, skadar levande resurser och marina ekosystem, begränsar rekreationsmöjligheter eller stör annat berättigat nyttjande av vattnet".

5 Enligt artikel 10 i direktivet får "[o]m det är lämpligt ... en eller flera medlemsstater enskilt eller tillsammans vidta strängare åtgärder än de som föreskrivs genom detta direktiv".

Tillämpliga nationella bestämmelser

6 I den nederländska rättsordningen regleras förorening av ytvatten genom en särskild lag (Wet Verontreiniging oppervlaktewaterne, nedan kallad WVO), vilken trädde i kraft den 1 december 1970. För att bekämpa förorening av ytvatten är det enligt WVO förbjudet att utan tillstånd tillföra ytvatten utsläpp av förorenande eller farliga ämnen. I tillståndssystemet enligt denna lag görs därvid en åtskillnad mellan utsläpp som görs från en anläggning och utsläpp som härrör från andra källor. Ett särskilt administrativt organ utfärdar tillstånd och har även till uppgift att vidta säkerhetsåtgärder för att garantera att det som föreskrivs i bestämmelserna om tillförsel av ämnen till ytvatten iakttas. Innehållet i denna lag överensstämmer till stor del med föreskrifterna i direktivet. För att anpassa WVO till direktivet utfärdades senare lag av den 24 juni 1981 (Stb. 414).

Bakgrund och tolkningsfrågor

7 Bolaget Van Aarle, etablerat i Nederländerna, driver ett träimpregneringsföretag. Företaget tillämpar därvid en metod med "ångfixering" och använder en skyddande saltlösning som kallas "Superwollman". Det innehar ett tillstånd som det har erhållit i enlighet med lagen om miljöförvaltning.

8 A.M.L. Van Rooij, som bor intill företaget Van Aarle, klagade hos Dommels vattenförvaltning (nedan kallad den behöriga myndigheten), och gjorde gällande att det till följd av den träimpregneringsverksamhet som bedrevs på Van Aarles anläggning frigörs förorenande ångor som därefter kondenseras och nedfaller direkt eller indirekt i intilliggande ytvatten, närmare bestämt i de ytvatten som under en del av året finns i ett två meter brett dike. Enligt A.M.L. Van Rooij innehåller ångan vissa av de farliga ämnen (arsenik, koppar och krom) som nämns i förteckning II i bilagan till direktiv 76/464. Han begärde därför att den behöriga myndigheten skulle vidta bevarandeåtgärder gentemot Van Aarle.

9 Genom beslut av den 29 december 1994 avslog den behöriga myndigheten begäran och därefter, genom beslut av den 21 april 1995, avslog den även det klagomål som A.M.L. Van Rooij ingivit mot det första beslutet. A.M.L. Van Rooij väckte därvid talan vid Raad van State mot det andra beslutet.

10 Genom beslut av den 17 juni 1997 vilandeförklarade Raad van State målet och ställde domstolen de i detta förfarande aktuella tolkningsfrågorna. Den hänskjutande domstolen motiverade sin begäran med att den i ett tidigare mål mellan samma parter hade fastslagit, i dom av den 28 oktober 1994, att tillförsel av förorenande ångor till atmosfären utgör "tillförsel till ytvattnen" för vilken det krävs ett förhandstillstånd enligt den nederländska lagen. Närmare bestämt fastslog den att tillförsel till luften av förorenande ånga som genast kondenseras och nedfaller i ytvatten skall anses utgöra "utsläpp" enligt de relevanta nationella bestämmelserna och att det även skall anses att ånga som kondenseras på mark eller tak och därefter tillförs ytvatten genom dagvattenavlopp utgör "utsläpp". Den hänskjutande domstolen påpekade därefter att de nederländska myndigheternas tolkning av direktivet, som var konform med den relevanta nationella lagstiftningen, kunde strida mot direktivets målsättningar, vilka klargörs i tredje övervägandet i ingressen till detsamma. I övervägandet understryks att "[o]likheter i de bestämmelser om utsläpp av vissa farliga ämnen i vattenmiljön som redan tillämpas eller är under utarbetande i de olika medlemsstaterna kan skapa ojämlika konkurrensvillkor och därmed direkt påverka den gemensamma marknadens funktion" och att det därför är "nödvändigt att inbördes närma medlemsstaternas lagstiftning på detta område i enlighet med artikel 100 i fördraget". Efter att ha påpekat detta ställde den nationella domstolen följande frågor till EG-domstolen:

"1) Skall begreppet 'utsläpp' i artikel 1.2 d i rådets direktiv 76/464/EEG av den 4 maj 1976 om förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö (EGT L 129, 1976, s. 23) tolkas så, att det omfattar nedfall av kondenserad ånga i ytvattnet? Har det någon betydelse i detta sammanhang från vilket avstånd ångan faller ned i ytvattnet?

2) Omfattar begreppet 'utsläpp' ånga som först kondenseras och nedfaller på marken och taken och sedan når ytvattnet genom dagvattenavlopp som antingen hör till det berörda företaget, bostadshus eller andra byggnader? Har det någon betydelse för svaret på denna fråga om det förorenade vattnet når ytvattnet genom det berörda företagets dagvattenavlopp eller sådana avlopp som hör till utomstående?

3) Om frågorna 1 och/eller 2 besvaras nekande, är det tillåtet att i den nationella lagstiftningen ge begreppet 'utsläpp' en annan, mer omfattande betydelse än den som framgår av direktivet?"

Den första frågan

11 Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i direktivets tillämpningsområde och närmare bestämt för att få fastslaget om även utsläpp av förorenande ångor som kondenseras och nedfaller i ytvatten omfattas av detta. Den frågar även om avståndet mellan den plats där de förorenande ångorna utsläpps och de vatten som de kondenseras över är relevant för att avgöra direktivets tillämpningsområde.

12 Vad beträffar den första punkten, som utgör kärnan i frågan, anser jag att svaret måste vara jakande. Den bestämmelse i direktivet som är aktuell i det avseendet är artikel 1.2 d, i vilken begreppet "utsläpp" definieras. Som utsläpp räknas enligt den bestämmelsen tillförsel till vatten (inlandsytvatten, territorialvatten, inre kustvatten och grundvatten) av vissa ämnen som anges i de båda förteckningarna i direktivet. Jag anser att denna bestämmelse skall tolkas extensivt, så att begreppet utsläpp anses omfatta även utsläpp av ångor som kondenseras i luften och nedfaller i ytvatten. Det är flera argument som leder till denna slutsats, huvudsakligen hänförliga till regelns ordalydelse och direktivets funktion.

13 Den nederländska domstolens dubier kring tolkningen av direktivet beror på att "utsläpp" definieras som tillförsel till vatten av de ämnen som anges i förteckning I eller II som bilagts direktivet men att begreppet inte uttryckligen anknyter till det fall då förorenande ångor kondenseras och senare når ytvatten. Under dessa omständigheter är det, för att fastslå om ovannämnda fall kan subsumeras under begreppet "utsläpp", nödvändigt att hänvisa till dess ordalydelse och syfte mot bakgrund av gemenskapsrättsliga principer i fråga om miljö.

14 Bestämmelsens ordalydelse är inte oförenlig med andra sätt för tillförsel än det som utgörs av att en vätska tillförs en annan vätska. Som stöd för sin restriktiva tolkning har den franska regeringen gjort gällande att direktivets rubrik i den franska språkversionen innehåller ordet "déversées", vilket ur lexikal synvinkel för tankarna till det fall då en vätska tillförs en annan vätska. Detta är ett mycket svagt argument, dels för att direktivet, även i den franska språkversionen, inte återger detta ord i sammanhanget, dels för att nästan ingen av de övriga språkversionerna använder ett liknande uttryck, varken i direktivets text eller i dess rubrik, dels för att det franska uttrycket i överförd betydelse även kan användas för tillförsel till vatten av ämnen som inte befinner sig i flytande form. Rent allmänt kan sägas att de uttryck som använts i de olika språkversionerna (med undantag för det franska uttrycket som taget för sig kan förefalla tvetydigt) kan beteckna tillförsel till vatten av ämnen som inte är i flytande form då de släpps ut i miljön och som senare har kondenserats och därefter nedfallit i ytvattnen.

Det skall tilläggas att begreppet "förorening" i artikel 1.2 e definieras i högst allmänna ordalag som "utsläpp av ämnen eller tillförsel av energi till vattenmiljön som direkt eller indirekt härrör från människan och som medför risker för människors hälsa, skadar levande resurser och marina ekosystem, begränsar rekreationsmöjligheter eller stör annat berättigat nyttjande av vattnet". I denna bestämmelse beaktas även indirekta utsläpp, vilket begrepp under alla omständigheter omfattar det fall då farliga ämnen i gasform övergår i flytande form och nedfaller i vatten.

15 För att stödja en restriktiv tolkning av begreppet "utsläpp", det vill säga för att utesluta att begreppet skulle omfatta det fall då förorenad ånga kondenseras och nedfaller i ytvatten, har rådets direktiv 84/360/EEG av den 28 juni 1984 om bekämpning av luftförorening från industrianläggningar åberopats.(7) Därvid görs gällande att fallet i fråga omfattas av föreskrifterna i det direktivet, eftersom det åtminstone delvis utspelar sig i atmosfären, vilket påstås leda till att de system för kontroll och miljöskydd som föreskrivs i det direktivet skall tillämpas på ett fall som det aktuella. Detta får som ytterligare konsekvens att den eventuellt restriktiva tolkningen av begreppet "utsläpp" inte lämnar det aktuella fallet utan en lämplig rättslig ram. Detta argument är inte övertygande. Det är visserligen riktigt att den förorenade ångan i ett fall som det förevarande tillförs atmosfären och först senare kondenseras och nedfaller i ytvatten, men det är likaså riktigt att den omständigheten att det förorenande ämnet övergår från gasform till flytande form inte hindrar att föroreningen i fråga sker i vatten, varför den tillämpliga lagstiftningen måste vara den som har föreskrivits för att säkerställa ett effektivt skydd av gemenskapens vattenmiljö, det vill säga direktiv 76/464. Det är även nödvändigt att beakta att, som kommissionen har påpekat under förhandlingen, träimpregneringsanläggningar som den i målet vid den nationella domstolen aktuella anläggningen inte ingår bland de anläggningar som systemet enligt direktiv 84/360 avser och som anges i bilaga 1 till det direktivet. Om anläggningen i fråga utesluts även från tillämpningsområdet för direktiv 76/464, skulle konsekvensen bli att den vattenförorening som anläggningen orsakar inte skulle omfattas av något särskilt gemenskapsrättsligt skyddssystem. Av dessa påpekanden följer att det inte finns något stöd till förmån för en restriktiv tolkning av begreppet "utsläpp" i direktivet om luftföroreningar från industrianläggningar.

16 Samma slutsats, det vill säga att begreppet "utsläpp" i direktivet skall tolkas extensivt i den mening som förklarats ovan, nås vid beaktande av direktivets målsättningar. Dess syfte är nämligen att skydda gemenskapens vattenmiljö mot förorening och närmare bestämt mot förorening av vissa ämnen som är svårnedbrytbara, giftiga eller bioackumulerbara. Det är ostridigt att utsläpp av skadliga ångor i atmosfären, vilka kondenseras och nedfaller i ytvatten förorsakar sådan förorening. Därav följer att begreppet "utsläpp", för att det miljöskydd som är nödvändigt mot denna form av förorening skall kunna säkerställas, måste ges en vidsträckt innebörd som inte bara omfattar utsläpp som överförs via vatten utan även samtliga utsläpp som i flytande form tillförs vattenmiljön. Därigenom omfattas varje vattenförorening av det system med begränsningar och kontroller som föreskrivs i direktivet. Systemet grundas på de tillstånd som de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna utfärdar till den som avser att släppa ut förorenande ämnen i miljön. Man kan diskutera om de berörda är skyldiga att begära ett sådant tillstånd endast när de förstår att det ämne de avser att släppa ut i miljön har förorenande verkningar i den mening som preciseras i direktivet eller om tillståndet måste begäras även när de inte är medvetna därom, varje gång som ämnen skall släppas ut i miljön, och således även när den berörde inte är medveten om ämnets farlighet. Direktivet innehåller inte någon sådan allmän skyldighet, men jag anser likväl att om det är allmänt känt att det finns en risk för skada på miljön i samband med användningen av vissa ämnen, så är den som avser att använda dessa skyldig att begära tillstånd av den behöriga nationella myndigheten. Därav följer att skyldigheten att begära tillstånd inte bortfaller om den berörde är okunnig om risken till följd av egen försumlighet.

17 Vad sedan beträffar den andra delen av den första frågan, som avser huruvida avståndet mellan källan till den förorenande ångan och de vatten som ångan kondenseras över och faller ned i har någon betydelse för att definiera direktivets tillämpningsområde, anser jag att avståndet kan vara relevant i den mån som det påverkar medvetenheten om föroreningsrisken hos den som släpper ut de skadliga ämnena. Om avståndet är mycket stort kan nämligen den berörde förmodligen enligt allmän erfarenhet ha svårt att uppfatta risken för skada på miljön, och i vissa fall kan han således inte anses vara skyldig att begära tillstånd för "utsläppet". Det rör sig om en fråga som huvudsakligen rör faktiska omständigheter, som inte kan bedömas enligt ett abstrakt och allmänt hållet kriterium och som den nationella domstolen skall bedöma från fall till fall.

Den andra frågan

18 Genom den andra frågan förtydligar den nederländska domstolen ytterligare sin fråga avseende direktivet för att för det första få klarhet i om begreppet "utsläpp" omfattar det fall då ångan, som innehåller det förorenande ämnet, kondenseras på mark och tak och först därefter når ytvattnet genom ett avlopp för regnvatten från industrianläggningar, bostadshus eller andra byggnader.

19 Begreppet "utsläpp", såsom detta beskrivits i svaret på den första frågan, innehåller de uppgifter som är nödvändiga för att besvara den andra frågan. Det är tillräckligt att upprepa att begreppet "utsläpp" omfattar det fall då ånga kondenseras och nedfaller i ytvatten och att därutöver konstatera att denna slutsats inte rubbas endast på grund av den omständigheten att den kondenserade ångan når ytvattnet efter att ha passerat ett dagvattenavlopp. Ordalydelsen av artikel 1 i direktivet utgör inte hinder för denna tolkning av begreppet "utsläpp", och dessutom måste en sådan tolkning göras vid beaktande av att syftet med direktivet är att skydda miljön. Uppnåendet av detta syfte skulle nämligen äventyras av en restriktiv tolkning och det skulle under alla omständigheter inte vara möjligt att motivera en särbehandling av det fall då ånga kondenseras och nedfaller i ytvatten, å ena sidan, och det fall då ångan kondenseras på mark och tak och först därefter når ytvattnet, å andra sidan, eftersom kravet att miljön skall skyddas är detsamma i båda fallen.

20 Genom samma fråga vill den nederländska domstolen, för det andra, ha klarhet i om det med hänsyn till svaret på föregående fråga kan ha någon betydelse att den förorenade ångan når ytvatten genom ett dagvattenavlopp som tillhör samma anläggning som givit upphov till de förorenande ångorna eller genom ett dagvattenavlopp som tillhör tredje man. Denna fråga måste besvaras nekande. När det väl har fastställts att direktivets syfte är att skydda miljön, är detta den uppgift som i första hand skall beaktas för att bedöma räckvidden av begreppet "utsläpp".

Jag anser att det inte går att tvivla på att den miljöförstöring som beror på utsläpp av ånga som innehåller skadliga ämnen måste ges en lämplig reglering oavsett vilken väg det skadliga ämnet följer för att nå ytvattnet, såväl om den förorenade ångan kondenseras och flyter genom ett dagvattenavlopp som är en del av den anläggning som ångan härrör från, som om den förorenade ångan flyter genom ett dagvattenavlopp som tillhör tredje man. Vad som räknas är nämligen att dessa vatten skall skyddas och, självfallet, att det är möjligt att hänföra föroreningen till en viss mänsklig aktivitet för vilken det är nödvändigt att, såsom beskrivits ovan, begära förhandstillstånd.

Den tredje frågan

21 För det fall domstolen skulle besvara den första eller både den första och den andra frågan nekande, det vill säga om domstolen skulle anse att begreppet "utsläpp" inte omfattar utsläpp av förorenande ånga som kondenseras och nedfaller i ytvatten, frågar den nederländska domstolen i andra hand om medlemsstaterna har rätt att anta en annorlunda och mer omfattande definition av begreppet "utsläpp" än den som anges i direktivet.

22 Det är i det avseendet nödvändigt att inledningsvis beakta att direktivet endast garanterar en miniminivå för harmoniseringen av de nationella lagstiftningarna i fråga om utsläpp i vatten(8) och lämnar medlemsstaterna rätten att föreskriva strängare regler. I artiklarna 5.2 och 10 i direktivet samt i elfte övervägandet i detsamma bekräftas endast att medlemsstaterna har den rätten. Följaktligen preciseras att direktivets bestämmelser endast avser att garantera en miniminivå för skyddet av vattenmiljön och att medlemsstaterna med denna utgångspunkt är fria att fastställa strängare föreskrifter vilka även kan omfatta införsel av ett system med tillstånd.

23 Det är nödvändigt att klargöra att denna tolkning av direktivet är förenlig med de befogenheter som gemenskapen tillerkänns på miljöområdet enligt Europeiska enhetsakten och Maastrichtfördraget.(9) Dessa befogenheter, som samverkar med medlemsstaternas, skall utövas med iakttagande av subsidiaritetsprincipen, vilket innebär att även när de utövas, kvarstår medlemsstaternas rätt att "behålla eller införa strängare skyddsåtgärder" (artikel 130t i fördraget), under förutsättning att dessa är förenliga med fördraget.(10)

24 Då detta har klargjorts, skall medlemsstaterna tillerkännas rätten att som villkor för utsläpp som inte omfattas av direktivets tillämpningsområde kräva förhandstillstånd. Denna rätt grundas på medlemsstaternas autonoma befogenheter på miljöområdet, vilka endast fastslås i direktivet. Den begränsas endast av att den måste utövas på ett sätt som är förenligt med fördragets regler, närmare bestämt om fri rörlighet för varor (artikel 30 och följande artiklar) och om konkurrensrätten (artiklarna 85 och 86).(11) Nationella åtgärder som strider mot ovannämnda gemenskapsrättsliga bestämmelser är icke desto mindre rättsenliga om de svarar mot tvingande hänsyn, under förutsättning att de inte är diskriminerande och uppfyller proportionalitetsprincipens krav.(12)

25 Sammanfattningsvis föreslår jag att domstolen skall besvara den tredje frågan så, att en medlemsstat har rätt att i sin rättsordning anta en annorlunda och mer omfattande definition av begreppet 'utsläpp' än den som anges i direktivet, på villkor att detta svarar mot tvingande hänsyn, inte är diskriminerande och uppfyller proportionalitetsprincipens krav.

Förslag till avgörande

26 Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar Nederlandse Raad van States frågor på följande sätt:

1. Begreppet "utsläpp" i artikel 1.2 d i rådets direktiv 76/464/EEG av den 4 maj 1976 om förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö omfattar utsläpp av förorenade ångor som kondenseras och nedfaller i ytvatten. Avståndet mellan den plats där ångan släpps ut och den plats där den kondenseras över ytvatten är inte relevant för ovannämnda fråga annat än i den mån denna uppgift, faktiskt och enligt allmän erfarenhet, används för att bedöma om den som ger upphov till utsläppet var medveten om den risk för ytvattnet som utsläppet utgjorde och således var tvungen att kräva ett förhandstillstånd för "utsläppet". Denna bedömning skall göras av den nationella domstolen.

2. Begreppet "utsläpp" i artikel 1.2 d i ovannämnda direktiv 76/464 omfattar utsläpp av förorenade ångor, som först kondenseras på mark och tak och därefter återförs till ytvattnet genom ett dagvattenavlopp, som kommer från en industrianläggning, bostäder eller andra byggnader. Det saknar i det avseendet betydelse om den förorenade ångan passerar ett dagvattenavlopp som tillhör det berörda företaget eller tredje man.

3. Medlemsstaterna har rätt att i sina rättsordningar anta en annorlunda och mer omfattande definition av begreppet "utsläpp" än den som anges i direktivet, på villkor att den är förenlig med fördragets regler.

(1) - EGT L 129, s. 23; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 46.

(2) - Se artiklarna 3 och 5 i direktivet.

(3) - Rådet har fastställt gränsvärden och kvalitetsmål för vissa av ämnena i förteckning I, exempelvis kadmium, genom direktiv 83/513/EEG av den 26 september 1983 (EGT L 291, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 4, s. 140), och kvicksilver, genom direktiv 84/156/EEG av den 17 mars 1984 (EGT L 74, s. 49; svensk specialutgåva, område 15, volym 4, s. 183).

(4) - EGT L 181, s. 16; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 134.

(5) - Nämligen koltetraklorid, DDT och pentaklorfenol.

(6) - I tionde övervägandet i ingressen till direktivet preciseras att "[f]ör vissa betydande källor till förorening med dessa ämnen, vilka inte omfattas av gemenskapens gränsvärden eller nationella utsläppsnormer, är det nödvändigt att utarbeta särskilda program för att eliminera förorening. Direktiv 76/464/EEG innehåller inte bestämmelser som ger befogenhet till detta". Dessutom anges att eftersom de nödvändiga maktbefogenheterna inte tillhandahålls i fördraget "bör artikel 235 i fördraget tillämpas".

(7) - EGT L 188, s. 20; svensk specialutgåva, område 15, volym 4, s. 199.

(8) - Detta medges även i artikel 2 i direktivet, i vilken påpekas att bestämmelserna i detta endast "utgör ... ett första steg för att uppnå detta mål", nämligen att hindra eller minska föroreningen av vatten.

(9) - Genom Europeiska enhetsakten, som trädde i kraft den 1 juli 1987, infördes olika regler som direkt rör skyddet för miljön (artiklarna 130r, 130s och 130t) och som reglerar gemenskapens befogenheter att lagstifta inom detta område. Genom Maastrichtfördraget, som trädde i kraft den 1 november 1993, infördes skyddet för miljön som en av målsättningarna för Europeiska gemenskapen (artiklarna 2 och 3).

(10) - Se även domstolens dom av den 14 juli 1998 i mål C-284/95 (Safety Hi-tech, REG 1998, s. I-4301), punkt 43.

(11) - Se domstolens dom av den 20 september 1988 i mål 302/86, kommissionen mot Danmark (REG 1988, s. 4607; svensk specialutgåva, volym 9, s. 579), av den 25 juni 1998 i mål C-203/96, Dusseldorp m.fl. (REG 1998, s. I-4075), punkterna 49 och 50, av den 9 juli 1992 i mål C-2/90, kommissionen mot Belgien (REG 1992, s. I-4431; svensk specialutgåva, volym 13), punkt 34, och dom av den 7 februari 1985 i mål 240/83, ADBHU (REG 1985, s. 531).

(12) - I domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark påpekade domstolen, med hänvisning till domen i målet Adbhu, att "[d]omstolen har redan ... slagit fast att miljöskyddet utgör 'en av gemenskapens viktigaste målsättningar', och som sådan kan rättfärdiga vissa inskränkningar i principen om fri rörlighet för varor" (punkt 8, se även punkt 9). Detta har senast bekräftats i domen i det ovannämnda målet Safety (punkt 64), i vilken domstolen med hänvisning till principen om fri rörlighet för varor återigen fastslog att "[s]kyddet för miljön har karaktären av tvingande hänsyn som kan begränsa tillämpningen av artikel 30 i fördraget". I domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Belgien preciserade emellertid domstolen att "[t]vingande hänsyn skall ... bara beaktas när det är fråga om åtgärder som tillämpas utan åtskillnad på inhemska och importerade produkter" (punkt 34).