FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

PAOLO MENGOZZI

föredraget den 5 juli 20071( )

Mål C‑291/05

Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie

mot

Rachel Nataly Geradina Eind

(begäran om förhandsavgörande från Raad van State (Nederländerna))

”Fri rörlighet för personer – Uppehållsrätt – Den migrerande arbetstagarens återkomst till ursprungsstaten – Rätt för den migrerande arbetstagarens dotter, som är medborgare i ett tredjeland att uppehålla sig i faderns ursprungsstat vid dennes återkomst till sitt hemland – Förordning nr 1612/68, direktiv 90/364 och artikel 18 EG”

I – Inledning

1. Genom beslut av den 13 juli 2005 har Raad van State (Nederländerna) med stöd av artikel 234 EG ställt en rad frågor till domstolen om tolkningen av gemenskapsbestämmelserna om den fria rörligheten för personer, särskilt vad avser problematiken med uppehållsrätt för en medborgare i ett tredjeland som är familjemedlem till en medborgare i en medlemsstat.

2. Dessa frågor har väckts i samband med en tvist mellan Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie (den nederländska ministern för ärenden rörande utlänningar och integration) och Rachel Nataly Geradina Eind, medborgare i Surinam och dotter till en nederländsk medborgare, om lagenligheten av ett beslut genom vilket den sistnämnda nekats uppehållstillstånd på Nederländernas territorium.

II – Tillämpliga bestämmelser

3. De gemenskapsbestämmelser som är relevanta för prövningen av frågorna från Raad van State är de bestämmelser som var tillämpliga innan Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG trädde i kraft.( )

4. I artikel 17 EG föreskrivs följande:

”1. Ett unionsmedborgarskap införs härmed. Varje person som är medborgare i en medlemsstat skall vara unionsmedborgare. Unionsmedborgarskapet skall komplettera och inte ersätta det nationella medborgarskapet.

2. Unionsmedborgarna skall ha de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i detta fördrag.”

Enligt artikel 18.1 EG skall ”[v]arje unionsmedborgare ... ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i [EG‑fördraget] och i bestämmelserna om genomförande av fördraget”.

5. I artikel 39 EG föreskrivs följande:

”1. Fri rörlighet för arbetstagare skall säkerställas inom gemenskapen.

2. Denna fria rörlighet skall innebära att all diskriminering av arbetstagare från medlemsstaterna på grund av nationalitet skall avskaffas vad gäller anställning, lön och övriga arbets- och anställningsvillkor.

3. Den skall, med förbehåll för de begränsningar som grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa, innefatta rätt att

a) anta faktiska erbjudanden om anställning,

b) förflytta sig fritt inom medlemsstaternas territorium för detta ändamål,

c) uppehålla sig i en medlemsstat i syfte att inneha anställning där i överensstämmelse med de lagar och andra författningar som gäller för anställning av medborgare i den staten,

d) stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställd där, på villkor som skall fastställas av kommissionen i tillämpningsföreskrifter.

4. …”

6. I artikel 1 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen,( ) föreskrivs i fråga om rätt till anställning följande:

”1. Varje medborgare i en medlemsstat skall, oavsett var han eller hon har sitt hemvist, ha rätt att ta anställning och att arbeta inom en annan medlemsstats territorium i enlighet med de villkor som, enligt lagar och andra författningar, gäller för anställning av medborgare i denna stat.

2. Han eller hon skall i synnerhet ha samma förtur till en ledig befattning i en medlemsstat som medborgarna i denna stat.”

7. Artikel 10.1 i samma förordning,( ) som avser arbetstagarens familj, har följande lydelse:

”1. Följande personer skall, oavsett sin nationalitet, ha rätt att bosätta sig tillsammans med en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat och som är anställd i en annan medlemsstats territorium:

a) Arbetstagarens make och deras avkomlingar som är under 21 års ålder eller är beroende av dem för sin försörjning,

b) släktingar i närmast föregående led till arbetstagaren och hans eller hennes make, som är beroende av dem.”

8. I rådets direktiv 68/360/EEG av den 15 oktober 1968 om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer,( ) föreskrivs särskilt följande:

”Artikel 1

Medlemsstaterna skall i enlighet med detta direktiv avskaffa restriktioner för flyttning och bosättning för medborgare i medlemsstaterna och deras familjemedlemmar, för vilka förordning (EEG) nr 1612/68 är tillämplig.

…

Artikel 3

1. Medlemsstaterna skall tillåta de personer som avses i artikel 1 att resa in i territoriet mot uppvisande av enbart giltigt identitetskort eller pass.

2. Inresevisum eller motsvarande dokument får inte krävas utom för de familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat. Medlemsstaterna skall i största möjliga mån underlätta för dessa personer att få de visa de behöver.

Artikel 4

1. Medlemsstaterna skall bevilja uppehållstillstånd inom sitt territorium för de personer som avses i artikel 1 som kan uppvisa de handlingar som nämns i punkt 3.

…

4. För en familjemedlem som inte är medborgare i en medlemsstat skall utfärdas ett uppehållstillstånd som skall ha samma giltighet som tillståndet för den arbetstagare han eller hon är beroende av.”

9. Artikel 1 i rådets direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning( ) har följande lydelse:

”1. Medlemsstaterna skall bevilja rätt till bosättning för medborgare i medlemsstater som inte åtnjuter denna rätt enligt andra bestämmelser i gemenskapsrätten och för deras familjemedlemmar enligt definition i punkt 2, under förutsättning att medborgarna och deras familjemedlemmar omfattas av en heltäckande sjukförsäkring som gäller i värdmedlemsstaten och har tillräckliga tillgångar för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet i värdmedlemsstaten till last under den tid de bor där.

…

2. Följande personer skall oavsett sin nationalitet ha rätt att bosätta sig i en annan medlemsstat tillsammans med innehavaren av ett uppehållstillstånd:

a) Hans eller hennes maka och deras avkomlingar som är beroende av dem för sin försörjning.

b) Släktingar i föregående led till innehavaren av uppehållstillståndet och hans eller hennes make.”

III – Bakgrund och tolkningsfrågorna

10. I februari 2000 flyttade Runaldo Ruben Leonard Eind från Nederländerna, där han är medborgare, till Förenade kungariket, där han var anställd. I december samma år återförenades han där med sin dotter R.N.G. Eind (född den 29 april 1989), som kom direkt från Surinam och som är medborgare i den sistnämnda staten.

11. Genom skrivelse av den 4 juni 2001 förklarade de brittiska myndigheterna för Runaldo Ruben Leonard Eind att han hade rätt att uppehålla sig i Förenade kungariket med stöd av förordning nr 1612/68. Genom skrivelse av samma datum underrättades R.N.G. Eind om att även hon hade rätt att uppehålla sig i Förenade kungariket i egenskap av familjemedlem till en gemenskapsarbetstagare. Runaldo Ruben Leonard Eind erhöll ett uppehållstillstånd med giltighet från den 6 juni 2001 till den 6 juni 2006.

12. Den 17 oktober 2001 inreste Runaldo Ruben Leonard Eind och hans dotter i Nederländerna. Den 9 november 2001 anmälde sig R.N.G. Eind hos polismyndigheten och begärde att ett tidsbegränsat uppehållstillstånd skulle utfärdas för henne så att hon skulle kunna vistas med fadern i ovannämnda stat.

13. Genom beslut av den 2 januari 2002 avslog Staatssecretaris van Justitie (ungefär statssekreteraren vid justitieministeriet) ansökan från R.N.G. Eind. Beslutet motiverades med att hon inte hade ett provisoriskt uppehållstillstånd och att hon inte kunde beviljas ett uppehållstillstånd grundat på egenskapen av familjemedlem till en ”gemenskapsmedborgare”, det vill säga enligt den nationella rätten en medborgare i en medlemsstat som med stöd av EG‑fördraget har rätt att inresa och uppehålla sig i en annan medlemsstat. I beslutet fastställdes i det sistnämnda avseendet att Runaldo Ruben Leonard Eind inte längre kunde anses vara en ”gemenskapsmedborgare”, eftersom han efter att ha uppehållit sig i en annan medlemsstat och ha återvänt till Nederländerna inte hade utfört något verkligt och faktiskt arbete i den sistnämnda staten och inte kunde anses vara en icke ekonomiskt aktiv medborgare i den mening som avses i gemenskapsbestämmelserna.

14. R.N.G. Eind begärde omprövning av det ovannämnda beslutet. Den 21 maj 2002 förklarade Runaldo Ruben Leonard Eind inför den rådgivande kommitté som behandlade ansökan från R.N.G. Eind att han sedan han återvänt till Nederländerna erhöll ett bidrag i form av socialt stöd och att han på grund av sjukdom sedan dess inte hade arbetat eller sökt något arbete. Han tillade att han den 7 maj 2002 också hade haft ett samtal vid Banenmarkt (arbetsförmedlingen) för att återintegreras på arbetsmarknaden och att han väntade på ett andra samtal.

15. R.N.G. Einds begäran om omprövning av beslutet av den 2 januari 2002 avslogs genom beslut av Staatssecretaris van Justitie av den 5 juli 2002. I detta beslut angavs bland annat att Runaldo Ruben Leonard Eind inte kunde anses vara en icke ekonomiskt aktiv person i den mening som avses i gemenskapsbestämmelserna, eftersom han inte själv förfogade över tillräckliga tillgångar utan erhöll ett socialt bidrag.

16. Den 20 oktober 2004 upphävde Rechtbank te’s‑Gravenhage, med hänvisning till domstolens domar i målen Antonissen( ) och Singh( ), dock detta andra beslut och hänsköt fallet till Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie för en förnyad omprövning.

17. Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie överklagade beslutet av Rechtbank te’s‑Gravenhage till nederländska Raad van State, vilken genom beslut av den 13 juli 2005 (nedan kallat beslutet om hänskjutande) vilandeförklarade målet för att ställa följande frågor till domstolen:

”I a. För det fall en värdmedlemsstat betraktar en tredjelandsmedborgare som en familjemedlem till en arbetstagare i den mening som avses i artikel 10 i ... förordning nr 1612/68 ... och det uppehållstillstånd som den medlemsstaten har beviljat fortfarande är giltigt, innebär då det att den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare av det skälet inte kan neka tredjelandsmedborgaren rätt till inresa och vistelse när arbetstagaren återvänder?

I b. Om föregående fråga skall besvaras nekande, betyder då det att medlemsstaten har rätt att själv bedöma om de villkor för inresa och vistelse som följer av nationell rätt är uppfyllda vid tredjelandsmedborgarens inresa, eller skall medlemsstaten först bedöma om tredjelandsmedborgaren fortfarande med framgång kan åberopa rättigheter med stöd av gemenskapsrätten i egenskap av familjemedlem till arbetstagaren?

II. Påverkas svaret på de ovan i punkt I a och b ställda frågorna av om tredjelandsmedborgaren före vistelsen i värdmedlemsstaten inte har haft uppehållsrätt enligt nationell rätt i den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare?

III a. För det fall den medlemsstat där arbetstagaren (referenspersonen) är medborgare vid arbetstagarens återkomst till medlemsstaten har rätt att bedöma huruvida de gemenskapsrättsliga villkoren för beviljande av ett uppehållstillstånd för familjemedlemmar fortfarande är uppfyllda, har då en tredjelandsmedborgare, som är familjemedlem till en referensperson som har lämnat värdmedlemsstaten och har återvänt till den medlemsstat där han är medborgare för att där söka arbete, en uppehållsrätt i denna medlemsstat, och i så fall för hur lång tid?

III b. Föreligger en sådan rätt också om referenspersonen i denna medlemsstat inte utför något verkligt och faktiskt arbete och inte, eller inte längre, kan betraktas som arbetssökande, inom ramen för ... direktiv 90/364/EEG ... med beaktande av bland annat den omständigheten att referenspersonen på grund av sitt nederländska medborgarskap erhåller ett socialt bidrag?

IV. Vilken betydelse har det för svaren på de ovan angivna frågorna att tredjelandsmedborgaren är en familjemedlem till en unionsmedborgare som har använt sig av den rätt som tillkommer honom enligt artikel 18 [EG] och återvänder till den medlemsstat där han är medborgare?”

IV – Rättslig bedömning

A – Frågorna I och II

18. Frågorna I och II utgår från den uttalade förutsättningen att R.N.G. Eind hade erhållit ett uppehållstillstånd i Förenade kungariket med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68. I redogörelsen för de faktiska omständigheterna i beslutet om hänskjutande anges att R.N.G. Eind genom skrivelse av den 4 juni 2001 hade underrättats om att hon i egenskap av familjemedlem till Runaldo Ruben Leonard Eind hade uppehållsrätt ”på samma grund” som sistnämnde, det vill säga ”med stöd av förordning [nr 1612/68]”( ).

19. Den hänskjutande domstolen vill med fråga I a få klarhet i huruvida innehavet av ett sådant tillstånd, som fortfarande är giltigt, ger innehavaren, som är medborgare i ett tredjeland, en rätt till inresa och uppehåll i den medlemsstat där fadern är medborgare och dit denne, efter att ha varit anställd i den medlemsstat som har utfärdat det ovannämnda tillståndet (nedan även kallad värdmedlemsstaten), har återvänt (nedan även kallad den ifrågavarande medlemsstaten).

20. Den hänskjutande domstolen vill med fråga I b få klarhet i huruvida, för det fall att fråga I a besvaras nekande, myndigheterna i den ifrågavarande medlemsstaten vid prövningen av tredjelandsmedborgarens ansökan om inrese- och uppehållstillstånd, innan de undersöker huruvida den sistnämnda uppfyller villkoren enligt nationell rätt för inresa och uppehåll i denna stat, skall bedöma huruvida denna medborgare i sin egenskap av familjemedlem till den medborgare i denna stat som har utnyttjat den fria rörligheten för arbetstagare, med stöd av gemenskapsrätten kan åberopa en rätt till inresa och uppehåll i denna stat.

21. Fråga II har ställts för att domstolen skall fastställa huruvida svaret på de två föregående frågorna påverkas av den omständigheten att tredjelandsmedborgaren före vistelsen i värdmedlemsstaten inte har haft uppehållsrätt enligt nationell rätt i den ifrågavarande medlemsstaten.

22. Räckvidden av de ovannämnda frågorna framgår inte helt klart av deras ordalydelse. Detta förklarar hur extremt olika kommissionen och de regeringar som har lämnat yttranden till domstolen( ) har uppfattat, behandlat och löst dessa frågor. För att bättre förstå deras räckvidd skall det påpekas att de, såsom framgår av motiveringen i beslutet om hänskjutande,( ) har ställts av den hänskjutande domstolen för att denna skall kunna ta ställning till den uppfattning som ministern gjort gällande och som grundas på den dom som domstolen meddelat i målet Akrich.( )

23. Den hänskjutande domstolen har, samtidigt som den påpekat att det av den ovannämnda domen följer att en tredjelandsmedborgare som är gift med en unionsmedborgare måste uppehålla sig lagligen i en medlemsstat för att i egenskap av familjemedlem kunna åberopa en rätt till inresa och uppehåll i en annan medlemsstat,( ) angett att eftersom R.N.G. Eind enligt ministern inte före sin inresa till Förenade kungariket lagligen hade uppehållit sig i Nederländerna inte kunde ha förvärvat någon uppehållsrätt i Förenade kungariket med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68.( )

24. Den hänskjutande domstolen har angett att ”[d]et framgår av ministerns argumentering att han inte anser sig vara bunden av att [de brittiska myndigheterna] har beslutat att utlänningen skall betraktas som en familjemedlem till en gemenskapsmedborgare, eftersom utlänningen inte före vistelsen i Förenade kungariket hade haft uppehållsrätt i Nederländerna enligt nationell rätt och sålunda inte hade uppehållit sig lagligen i landet i den mening som avses i domen i målet Akrich”.( )

25. Enligt den hänskjutande domstolen ställdes genom ministerns ståndpunkt således frågan ”vilken betydelse som den omständigheten skall tillmätas att utlänningen beviljades ett uppehållstillstånd i Förenade kungariket med stöd av artikel 10 i [förordning nr 1612/68]”( ). Vidare innebär slutligen ministerns ståndpunkt att gemenskapsrätten inte hindrar att medlemsstaten i fråga gör en självständig bedömning av huruvida familjemedlemmen till en medborgare i denna stat som har utnyttjat den fria rörligheten för arbetstagare – vilken familjemedlem har uppehållit sig i värdmedlemsstaten med stöd av gemenskapsrätten – också i förstnämnda medlemsstat kan göra gällande rätt till inresa och uppehåll med stöd av gemenskapsrätten.( )

26. Den hänskjutande domstolen vill, med hänsyn till ministerns ifrågasättande av huruvida det uppehållstillstånd som i Förenade kungariket utfärdats för R.N.G. Eind är giltigt mot bakgrund av gemenskapsrätten, eftersom det grundas på artikel 10 i förordning nr 1612/68, med frågorna I och II få klarhet i huruvida det förhållandet att detta tillstånd utfärdats och fortfarande är giltigt i sig innebär att de nederländska myndigheterna måste tillåta R.N.G. Eind att inresa och uppehålla sig i Nederländerna när hennes fader återvänder till sitt hemland. Detta gäller även i det fall att det skulle anses att ett sådant tillstånd, mot bakgrund både av den omständighet som åberopats i fråga II och av domen i målet Akrich, utfärdats utan att villkoren för tillämpning av den ovannämnda artikel 10 är uppfyllda.

27. Det skall i detta avseende genast påpekas att det är tveksamt huruvida det antagande som den hänskjutande domstolen utgått från när den ställt de aktuella frågorna är riktigt, det vill säga att det uppehållstillstånd som de brittiska myndigheterna utfärdat för R.N.G. Eind grundas på artikel 10 i förordning nr 1612/68.

28. Den brittiska regeringen har i sitt skriftliga yttrande angett att R.N.G. Eind i Förenade kungariket erhöll ett uppehållstillstånd som inte grundades på artikel 10 i förordning nr 1612/68, utan på brittisk rätt, närmare bestämt på Immigration (European Economic Area) Regulations n. 2000/2326 (förordning om immigration (Europeiska ekonomiska samarbetsområdet)), i sin egenskap av familjemedlem till en person som uppfyllde villkoren för att uppehålla sig i Förenade kungariket. I samma skriftliga yttrande, och också vid förhandlingen, angav nämnda regering att R.N.G. Eind hade tillerkänts uppehållsrätt i Förenade kungariket på grundval av nationella bestämmelser som inte återgav en skyldighet enligt gemenskapsrätten, utan ett skönsmässigt politiskt val av den nationella lagstiftaren.( ) Vid förhandlingen angav företrädaren för den brittiska regeringen att den skrivelse av den 4 juni 2001 som de brittiska myndigheterna skickat till R.N.G. Eind inte innehöll någon uttrycklig hänvisning till förordning nr 1612/68, utan snarare en hänvisning till de relevanta nationella bestämmelserna.

29. Om dessa hänvisningar, som strider mot vad som angetts i beslutet om hänskjutande, skulle bekräftas, saknar frågorna I och II föremål. Det ankommer dock på den hänskjutande domstolen att mer ingående granska den rättsliga grund på grundval av vilken de brittiska myndigheterna har beviljat R.N.G. Eind uppehållstillståndet.

30. Inom ramen för denna begäran om förhandsavgörande måste det antagande som den hänskjutande domstolen utgått från stå fast, det vill säga att uppehållstillståndet i fråga grundades på artikel 10 i förordning nr 1612/68.

31. Innebar ett sådant tillstånd att de nederländska myndigheterna var skyldiga att tillåta R.N.G. Eind att inresa och uppehålla sig i Nederländerna?

32. Denna fråga kan enligt min mening endast besvaras nekande.

33. Det är nämligen inte det förhållandet i sig att det föreligger ett uppehållstillstånd, som fortfarande är giltigt och som utfärdats av en värdmedlemsstat för en tredjelandsmedborgare i dennas egenskap av familjemedlem till en gemenskapsarbetstagare som har flyttat dit, som säkerställer att denna medborgare, när nämnda arbetstagare återvänder till den medlemsstat där han är medborgare, har rätt att resa in och uppehålla sig tillsammans med denne i den sistnämnda staten.

34. Med andra ord är myndigheterna i denna stat, när gemenskapsarbetstagaren återvänder till den stat där han är medborgare, inte skyldiga att bevilja ett uppehållstillstånd till tredjelandsmedborgaren, som är familjemedlem till denna arbetstagare, endast på grund av att tredjelandsmedborgaren i värdmedlemsstaten, dit båda har flyttat, har erhållit ett uppehållstillstånd med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68, och att detta tillstånd fortfarande är giltigt.

35. Verkan av det uppehållstillstånd som utfärdats med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68 är klart begränsad till territoriet i den medlemsstat som har utfärdat detsamma. I nämnda artikel föreskrivs en rätt för vissa familjemedlemmar att ”bosätta sig tillsammans med en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat och som är anställd i en annan medlemsstats territorium”. Denna rätt härleds, med stöd av släktskapet, ur gemenskapsarbetstagarens rätt att flytta från en medlemsstat till en annan för att ”ta anställning” och ”arbeta inom en annan medlemsstats territorium i enlighet med de villkor som, enligt lagar och andra författningar, gäller för anställning av medborgare i denna stat” (artikel 1.1 i förordning nr 1612/68)( ). Den territoriella karaktären av det uppehållstillstånd som utfärdats för familjeåterförening återspeglar således den territoriella karaktären av det uppehållstillstånd som utfärdats i syfte att ta anställning.( )

36. Det uppehållstillstånd som en medlemsstat har utfärdat gäller således för denna stats territorium och inte för hela gemenskapens territorium.

37. Vidare skall, såsom domstolen har påpekat, utfärdande av ett uppehållstillstånd för en tredjelandsmedborgare som är familjemedlem till en medborgare i en medlemsstat inte anses som en handling som medför rättigheter, utan som en handling för att från medlemsstatens sida individuellt fastställa vilken situation en tredjelandsmedborgare befinner sig i mot bakgrund av bestämmelserna i gemenskapsrätten.( ) Jag tillägger att detta fastställande närmare bestämt avser den individuella situationen för denna person mot bakgrund av bestämmelserna i gemenskapsrätten såvitt avser uppehållet i den medlemsstat som fastställer detta.

38. Enligt min mening är det alltså klart att den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare inte, när denne återvänder från värdmedlemsstaten, skall vara skyldig att tillerkänna den familjemedlem till arbetstagaren som är medborgare i ett tredjeland rätt att resa in och uppehålla sig på dess territorium endast på grund av att värdmedlemsstaten har beviljat denna familjemedlem ett uppehållstillstånd med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68.( ) I övrigt föreskrivs det inte i någon bestämmelse eller princip i gemenskapsrätten att sedan en medlemsstat med stöd av denna artikel fastställt en rätt för en arbetstagare som är medborgare i en annan medlemsstat och för en medlem av hans familj som är medborgare i ett tredjeland att återförenas på dess territorium, samma rätt därefter, oavsett de faktiska omständigheterna och endast till följd av detta första fastställande, skall fastställas av vilken annan medlemsstat som helst i vilken de två personerna avser att bosätta sig.

39. Myndigheterna i den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare skall snarare ha rätt, och till och med vara skyldiga, att självständigt bedöma huruvida arbetstagarens familjemedlem, enligt gemenskapsrätten och särskilt enligt artikel 10 i förordning nr 1612/68, har rätt att resa in och uppehålla sig på denna stats territorium, när arbetstagaren återvänder till detta territorium.( )

40. Denna förordnings direkta tillämplighet och principen om gemenskapsrättens företräde framför den nationella rätten innebär enligt min mening att denna bedömning med nödvändighet skall föregå kontrollen av huruvida de villkor föreligger som uppställs i den nationella lagstiftningen, utanför tillämpningsområdet för gemenskapsbestämmelserna, för att det skall fastställas en rätt till inresa och uppehåll i den ifrågavarande staten. Jag anser att jag härmed har besvarat fråga I b som den hänskjutande domstolen har ställt för det fall att fråga I a skulle besvaras nekande.

41. Det är uppenbart att den omständighet, som anges i fråga II, att tredjelandsmedborgaren, som är familjemedlem till arbetstagaren, före vistelsen i värdmedlemsstaten inte har haft någon uppehållsrätt som grundas på den nationella rätten i den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare, inte kan påverka mina slutsatser ovan i punkterna 38–40. Denna omständighet kan i stället medföra att det uppehållstillstånd som värdmedlemsstaten utfärdat till arbetstagarens familjemedlem med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68 och vars bindande verkan ifrågasätts i fråga I a, inte är bindande. Jag har dock redan allmänt uteslutit, och således oberoende av den ifrågavarande omständigheten, att ett sådant tillstånd i sig innebär att den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare, när denne återvänder från värdmedlemsstaten, måste tillerkänna denna familjemedlem, som är tredjelandsmedborgare, en rätt till inresa och uppehåll på sitt territorium. För att besvara frågorna I a och I b har det således ingen betydelse att tredjelandsmedborgaren, som är familjemedlem till arbetstagaren, före vistelsen i värdmedlemsstaten inte har haft någon uppehållsrätt enligt nationell rätt i den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare.

42. Denna omständighet och de anmärkningar som i beslutet om hänskjutande föregår frågorna I och II, särskilt hänvisningarna till domen i målet Akrich, gör att det härefter finns anledning att lämna några ytterliga synpunkter för att skingra de tvivel som den hänskjutande domstolen, utöver vad som framgår av frågornas ordalydelse, eventuellt har när det gäller frågan huruvida de principer som följer av denna dom är relevanta och kan tillämpas i förevarande fall.

43. I domen i målet Akrich( ) har domstolen, efter att ha påpekat att ”[f]örordning nr 1612/68 ... endast [avser] den fria rörligheten inom gemenskapen” och att ”[f]örordningen ... ingenting [säger] om rätten för en medborgare i ett tredjeland som är make till en medborgare i unionen att resa in i gemenskapen”, ansett att ”[f]ör att i en situation sådan som den i målet vid den nationella domstolen kunna komma i åtnjutande av de rättigheter som föreskrivs i artikel 10 i förordning nr 1612/68 krävs att medborgaren i ett tredjeland som är make till en medborgare i unionen uppehåller sig lagligen i en medlemsstat när han flyttar till en annan medlemsstat dit medborgaren i unionen flyttar eller har flyttat”.

44. Eftersom R.N.G. Einds flytt till Förenade kungariket skedde direkt från det tredjeland där hon är medborgare, och inte från en annan medlemsstat i gemenskapen, kan det på grundval av domen i målet Akrich först och främst anses att de brittiska myndigheterna inte borde ha utfärdat ett uppehållstillstånd för henne enligt artikel 10 i förordning nr 1612/68.( )

45. I detta avseende kan fråga I a om huruvida detta uppehållstillstånd är förpliktande för de nederländska myndigheterna även förstås så att syftet med den är att få klarhet i om de nederländska myndigheterna, på grund av ett sådant tillstånd, med nödvändighet måste anse att R.N.G. Eind, när hon ansökt om att få uppehålla sig i Nederländerna, har uppfyllt villkoret enligt domen i målet Akrich om att tidigare lagligen ha uppehållit sig i en medlemsstat i gemenskapen eller om dessa myndigheter, oaktat detta tillstånd, i stället har rätt att anse att detta villkor inte är uppfyllt, med hänsyn till att förutsättningarna för att utfärda tillståndet saknades, eftersom R.N.G. Eind före återföreningen med fadern i Förenade kungariket inte, vare sig i Nederländerna eller i någon annan medlemsstat i gemenskapen, hade haft någon uppehållsrätt enligt nationell rätt.

46. I den nyligen meddelade domen i målet Jia( ) preciserade domstolen räckvidden av domen i målet Akrich. Generaladvokaten Geelhoed( ) påpekade att denna dom åtminstone skenbart står i kontrast till vissa andra domar av såväl tidigare som senare datum, där domstolen har slagit fast att rätten att resa in i medlemsstaterna för en medborgare i ett tredjeland som är make till en medborgare i en medlemsstat i enlighet med gemenskapsrätten följer endast av familjeanknytningen.( ) I domen i målet Jia fann domstolen att det ovannämnda villkoret enligt domen i målet Akrich om att tidigare lagligen ha uppehållit sig i en medlemsstat inte har allmän giltighet.( ) Domstolen fastställde nämligen att ”gemenskapsrätten, med hänsyn tagen till domen i det ovannämnda målet Akrich, inte ålägger medlemsstaterna att, som villkor för att bevilja uppehållsrätt för en tredjelandsmedborgare som är anhörig till en gemenskapsmedborgare som har utövat sin rätt till fri rörlighet, kräva att den anhörige dessförinnan lagligen har uppehållit sig i en annan medlemsstat”.( ) Domstolen har med andra ord ansett att ett sådant villkor är nära knutet till de särskilda faktiska omständigheter som kännetecknade den tvist som gav upphov till domen i målet Akrich( ) och att det inte kan överföras på ett fall i vilket det inte ”har gjorts gällande att den berörda familjemedlemmen vistas olagligt i en medlemsstat eller försöker kringgå de krav som ställs i nationell utlänningsrätt”.( )

47. När det gäller den situation som är föremål för denna begäran om förhandsavgörande, i vilken den hänskjutande domstolen inte har gjort något antagande om att de berörda skulle ha gjort sig skyldiga till missbrukligt beteende, skall det medges att eftersom R.N.G. Eind inte olagligen uppehöll sig i en medlemsstat innan hon förenade sig med fadern i Förenade kungariket utgjorde de principer som följer av domen i målet Akrich inte något hinder för de brittiska myndigheterna att utfärda ett uppehållstillstånd för henne som grundas på artikel 10 i förordning nr 1612/68.( )

48. Eftersom R.N.G. Eind före inresan med fadern till Nederländerna uppehöll sig i Förenade kungariket på grundval av ett uppehållstillstånd som de brittiska myndigheterna vederbörligen utfärdat och således inte uppehöll sig olagligen i en medlemsstat, utgjorde på samma sätt de ovannämnda principerna inte något hinder för de nederländska myndigheterna att tillerkänna henne en rätt att resa in och uppehålla sig i Nederländerna med stöd av gemenskapsrätten.( )

49. I ännu högre grad kan inte den omständigheten att R.N.G. Eind före sin vistelse i Förenade kungariket inte hade haft någon uppehållsrätt i Nederländerna, vare sig med stöd av gemenskapsrätten eller med stöd av den nationella rätten, utgöra ett giltigt skäl för att neka henne ett uppehållstillstånd i Nederländerna som grundas på artikel 10 i förordning nr 1612/68 eller på andra eventuellt tillämpliga bestämmelser i gemenskapsrätten.

50. Jag föreslår således att domstolen skall besvara frågorna I och II från den hänskjutande domstolen på följande sätt:

”I a. Den omständigheten att en tredjelandsmedborgare av en värdmedlemsstat har betraktats som en familjemedlem till en arbetstagare, i den mening som avses i artikel 10 i förordning nr 1612/68, och av denna stat följaktligen har erhållit ett uppehållstillstånd med stöd av denna artikel förpliktar inte i sig, även om detta tillstånd fortfarande är giltigt, den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare att tillerkänna den ovannämnda tredjelandsmedborgaren, när arbetstagaren återvänder till sitt hemland, rätt att resa in och uppehålla sig på sitt territorium.

I b. Den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare skall vara skyldig att bedöma huruvida tredjelandsmedborgaren, som är en familjemedlem till arbetstagaren, enligt gemenskapsrätten har rätt att när arbetstagaren återvänder till sitt hemland resa in och uppehålla sig på denna stats territorium, innan den kontrollerar huruvida en sådan rätt kan tillerkännas tredjelandsmedborgaren enligt nationell rätt utanför tillämpningsområdet för gemenskapsbestämmelserna.

II. Svaret på frågorna I a och b påverkas inte av att tredjelandsmedborgaren, före vistelsen i värdmedlemsstaten, inte har haft någon uppehållsrätt enligt nationell rätt i den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare. Denna omständighet utgör inte hinder för att den sistnämnda staten utfärdar ett uppehållstillstånd för tredjelandsmedborgaren på grundval av gemenskapsrätten.”

B – Frågorna III och IV

1. Inledande synpunkter

51. De frågeställningar som den hänskjutande domstolen har uppmärksammat i samband med frågorna III och IV har framställts för det fall att det skulle – såsom det enligt min mening skall – anses att myndigheterna i den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare får bedöma huruvida tredjelandsmedborgaren, som är en familjemedlem till arbetstagaren, när denne återvänder till sitt hemland, har en rätt enligt gemenskapsrätten att uppehålla sig på denna stats territorium. Syftet med dessa frågor är att det skall kontrolleras huruvida villkoren föreligger för att ett rättssubjekt som befinner sig i en situation som den som R.N.G. Eind befinner sig i skall tillerkännas en sådan rätt.

52. Med fråga III a vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida denna rättighet skall tillerkännas – och om så är fallet hur länge den skall gälla – i det fall där det kan anses att arbetstagaren har återvänt till den medlemsstat där han är medborgare för att söka en anställning där.

53. Med fråga III b vill den hänskjutande domstolen få veta huruvida den ifrågavarande rättigheten kan föreligga, på grundval av artikel 1 i direktiv 90/364 och trots att arbetstagaren med stöd av sitt medborgarskap erhåller ett socialt bidrag i medlemsstaten i fråga, även i det fall där arbetstagaren efter det att han återvänt till sitt hemland inte har lyckats finna något arbete och inte längre kan betraktas som arbetssökande.

54. Den nationella domstolen har ställt fråga IV för att få klarhet i vilken betydelse det kan ha för tillerkännandet av den ovannämnda rättigheten att det är fråga om en familjemedlem till en unionsmedborgare som har använt sig av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i enlighet med artikel 18 EG och som återvänder till den medlemsstat där han är medborgare.

55. Innan dessa frågor behandlas i sak skall det påpekas att syftet med den uppehållsrätt som enligt gemenskapsrätten ges familjemedlemmarna till ett rättssubjekt som använder sig av den fria rörligheten för personer är att undanröja hinder för att rättssubjektet utövar denna frihet på grund av att hans familjemedlemmar inte kan åtfölja honom eller återförenas med honom i värdmedlemsstaten och den följande skadan för familjelivet. Syftet med denna rättighet är att ge denna person en faktisk möjlighet till en bättre integration i värdmedlemsstaten och på så sätt främja utövandet av denna frihet.

56. I skäl 5 i förordning nr 1612/68 anges med ett liknande resonemang att ”[r]ätten till fri rörlighet kräver, för att den objektivt sett skall kunna utövas i frihet och värdighet, att man säkerställer lika behandling, ... likaså att hinder för arbetstagarens rörlighet avlägsnas, särskilt när det gäller arbetstagarens rätt att få ha sin familj hos sig och förutsättningarna för att familjen skall kunna inlemmas i värdlandet”( ). Domstolen har påpekat att ”för att syftet med … förordning nr 1612/68, som är fri rörlighet för arbetstagare, skall kunna genomföras med respekt för frihet och värdighet krävs det att integrationen av arbetstagarens familj i värdlandet kan ske under bästa möjliga omständigheter”( ). I skäl 5 i direktiv 90/364 anges att ”[d]enna rätt ... till fullo [kan] utnyttjas endast om familjemedlemmar också får samma rätt”.

57. Den rätt till familjeåterförening som av gemenskapsrätten säkerställs i samband med tillämpningen av bestämmelserna i EG‑fördraget om den fria rörligheten för personer i gemenskapen syftar således till att garantera att denna frihet faktiskt utövas( ). Vidare förutsätter rätten till en sådan återförening att det är fråga om en situation där det kan sägas att denna frihet har utövats.

2. Fråga III a: familjemedlemmens uppehållsrätt med stöd av bestämmelserna om den fria rörligheten för arbetstagare

58. Eftersom det i fråga III a hänvisas till en ”arbetstagares” återkomst till sitt hemland och till att denne söker ”ett arbete”, avser denna fråga möjligheten att tillerkänna tredjelandsmedborgaren, som är en familjemedlem till den arbetstagare som återvänder till sin ursprungsstat, en uppehållsrätt inom denna stats territorium (nedan även kallad rätt till familjeåterförening) enligt gemenskapsbestämmelserna om den fria rörligheten för arbetstagare.

59. Det är i artikel 10 i förordning nr 1612/68 som, inom ramen för dessa bestämmelser, rätten till familjeåterförening föreskrivs och regleras. Följaktligen bör frågan först och främst gälla huruvida i förevarande fall villkoren föreligger för att tillämpa denna artikel, när det är ostridigt att Runaldo Ruben Leonard Eind inte återvände till Nederländerna för att anta ett faktiskt erbjudande om anställning och inte arbetade i den ovannämnda staten under perioden från och med dagen för hans återkomst (den 17 oktober 2001) till dagen för avslagsbeslutet på hans dotters begäran om omprövning av beslutet att neka henne uppehållstillstånd (den 5 juli 2002). Det kan, såsom antagits i beslutet om hänskjutande, dock anses att han ”återvänt till den medlemsstat där han är medborgare för att där söka arbete”.( )

a) Förutsättningar för att tillämpa artikel 10 i förordning nr 1612/68

60. Det förhållandet att det föreligger en rätt till familjeåterförening enligt artikel 10 i förordning nr 1612/68 förutsätter, såsom kommissionen med rätta har påpekat i sitt skriftliga yttrande, förutom ett kvalificerat familjeband med en gemenskapsmedborgare, att den sistnämnde kan betecknas som arbetstagare i den mening som avses i artikel 39 EG och i artikel 1 i ovannämnda förordning.

61. För att R.N.G. Eind skall ha rätt enligt artikel 10 i förordning nr 1612/68 att uppehålla sig i Nederländerna med fadern vid dennes återkomst från Förenade kungariket, skall följaktligen Runaldo Ruben Leonard Eind, sedan han återvänt till sitt hemland, kunna anses inneha en anställning i den mening som avses i artikel 39 EG och i artikel 1 i ovannämnda förordning, med rätt att uppehålla sig i Nederländerna i denna egenskap.

62. För det första uppkommer frågan om huruvida det förhållandet att Runaldo Ruben Leonard Eind är medborgare i Nederländerna utgör hinder att han tillerkänns denna egenskap. Frågan gäller med andra ord huruvida de ovannämnda bestämmelserna är tillämpliga på situationen för en arbetstagare som återvänder till och avser att uppehålla sig i den medlemsstat där han är medborgare.

63. Artikel 1 i förordning nr 1612/68, så som den är formulerad, avser rätten för varje medborgare i en medlemsstat att ta anställning och att arbeta ”inom en annan medlemsstats territorium”( ) (en rätt som uppenbarligen innebär en rätt att uppehålla sig i denna stat), vilket kan tyda på att det genom denna artikel inte ges någon motsvarande rätt vad gäller territoriet i den medlemsstat där den berörda personen är medborgare.

64. På motsvarande sätt kan ordalydelsen av artikel 10 i förordning nr 1612/68 tyda på att det genom samma artikel för vissa familjemedlemmar till arbetstagaren ges en uppehållsrätt i en annan medlemsstat än den där arbetstagaren är medborgare.

65. I ett annat avseende tyder vidare denna ordalydelse av artiklarna 1 och 10 i den ovannämnda förordningen på att den rätt att uppehålla sig i en medlemsstat som föreskrivs i dessa artiklar tillfaller den berörda personen och hans familjemedlemmar under förutsättning att han är ”anställd” i den staten.

66. En undersökning av domstolens rättspraxis visar dock att räckvidden av dessa artiklar går vida utöver vad deras ordalydelse tyder på.

i) Kan artiklarna 1 och 10 i förordning nr 1612/68 åberopas för att göra anspråk på en uppehållsrätt i den medlemsstat där den berörda personen är medborgare?

67. Enligt min mening kan bestämmelserna i förordning nr 1612/68 åberopas av den berörda personen, såvida han är ”arbetstagare” i den mening som avses i denna förordning, även gentemot den medlemsstat där han är medborgare, för att det för honom och hans familjemedlemmar skall garanteras en rätt att uppehålla sig inom denna stats territorium, åtminstone på villkor som motsvarar de villkor som han genom gemenskapsrätten garanteras inom en annan medlemsstats territorium.( )

68. För det första innebär ingen av bestämmelserna i artikel 39 EG – mot vars bakgrund bestämmelserna i förordning nr 1612/68 skall tolkas och vilka i enlighet med artikel 49 i EEG‑fördraget (nu artikel 40 EG) antagits för att precisera dessa bestämmelser( ) – att räckvidden för den fria rörligheten för arbetstagaren begränsas till de medlemsstater där arbetstagaren inte är medborgare.( )

69. För det andra kan visserligen, enligt domstolens rättspraxis, fördragets bestämmelser om fri rörlighet för personer och de rättsakter som har antagits för att genomföra dessa bestämmelser inte tillämpas på verksamhet som inte har någon som helst anknytning till de förhållanden som avses i gemenskapsrätten, och som till alla relevanta delar är begränsade till en och samma medlemsstat. Tillämpningsområdet för de ifrågavarande bestämmelserna omfattar emellertid alla medborgare inom gemenskapen, oavsett bosättningsort och nationalitet, som har använt sig av rätten till fri rörlighet för arbetstagare och som har förvärvsarbetat i en annan medlemsstat. Domstolen har dock ansett att artikel 39 EG och artikel 7 i förordning nr 1612/68( ) kan göras gällande av en arbetstagare även gentemot den medlemsstat där han är medborgare, när han har varit bosatt och arbetat som anställd i en annan medlemsstat.( )

70. Även om medborgaren i en medlemsstat i princip reser in och uppehåller sig inom denna stats territorium med stöd av sina rättigheter som medborgare och inte med stöd av de rättigheter som han har enligt gemenskapsrätten, hindrar det i synnerhet inte att, i det fall då denna medborgare har rest till en annan medlemsstats territorium för att, i den mening som avses i artikel 39 EG, inneha anställning där och återvänder för att etablera sig för att utöva en verksamhet som anställd eller som egenföretagare, inom den medlemsstats territorium där han är medborgare, han även enligt artikel 39 EG respektive artikel 43 EG är garanterad rätt att resa in och uppehålla sig i den sistnämnda staten. Såsom domstolen har påpekat i domen i målet Singh skulle ”[e]n medborgare i en medlemsstat ... kunna avhållas från att lämna sitt ursprungsland för att utöva en verksamhet som anställd eller som egenföretagare, i fördragets mening, på territoriet i en annan medlemsstat om den personen vid återkomsten till den medlemsstat där vederbörande är medborgare för att utöva en verksamhet som anställd eller som egenföretagare, inte skulle kunna åtnjuta förmåner avseende inresa och uppehåll som åtminstone motsvarar de som vederbörande har rätt till, med stöd av fördraget och sekundärrätten, på territoriet i en annan medlemsstat”.( )

71. Sådana överväganden ledde bland annat till att domstolen i domen i målet Singh drog slutsatsen att maken till en gemenskapsmedborgare som har utövat rättigheterna till rörlighet och etablering enligt artiklarna 48 och 52 i EEG‑fördraget (nu artiklarna 39 EG och 43 EG) ”åtminstone [skall] ha samma rätt till inresa och uppehåll som vederbörande skulle tillerkännas enligt gemenskapsrätten om hans eller hennes make väljer att resa in och att uppehålla sig i en annan medlemsstat”.( )

72. Det förhållandet att Runaldo Ruben Leonard Eind är medborgare i Nederländerna och att han därför kan hävda en uppehållsrätt i denna stat enligt nationell rätt innebär följaktligen inte i sig att hans återkomst till hemlandet är ett rent nationellt förhållande som i den egenskapen inte är föremål för en tillämpning av gemenskapsbestämmelserna. Det bör däremot, för en eventuell tillämpning av artikel 10 i förordning nr 1612/68, kontrolleras huruvida även en sådan återkomst till hemlandet utgör ett utövande av den fria rörligheten för arbetstagare som garanteras genom artikel 39 EG och genom den ovannämnda förordningen.

ii) Kan artiklarna 1 och 10 i förordning nr 1612/68 åberopas även om den berörda personen inte är anställd i den medlemsstat i vilken det görs anspråk på en uppehållsrätt?

73. Enligt domstolens rättspraxis är begreppet arbetstagare, i den mening som avses i artikel 39 EG och i förordning nr 1612/68, ett gemenskapsrättsligt begrepp som inte skall tolkas restriktivt. Varje person som utför faktiskt och verkligt arbete, med undantag av arbete som utförs i så liten omfattning att det framstår som ett marginellt komplement, skall betraktas som en arbetstagare. Kännetecknet för ett anställningsförhållande är enligt denna rättspraxis att en person under en viss tid mot ersättning utför arbete åt en annan person under dennes ledning.( )

74. Detta begrepp omfattar i övrigt inte endast den som flyttar till en annan medlemsstat för att anta ett faktiskt erbjudande om anställning, utan även den som gör det för att söka arbete där.( )

75. Såsom den hänskjutande domstolen har erinrat om,( ) har domstolen i domen i målet Antonissen nämligen ansett att ”artikel 48.3 [i EG‑fördraget, nu artikel 39.3 EG] skall tolkas så att den innehåller en icke uttömmande uppräkning av vissa rättigheter som gäller för medborgare från medlemsstaterna inom ramen för den fria rörligheten för arbetstagare” och att ”den friheten även inbegriper en rättighet för dessa medborgare att förflytta sig fritt och att uppehålla sig inom de andra medlemsstaternas territorium i syfte att söka arbete där”. Domstolen har påpekat att ”[d]enna tolkning av fördraget ... för övrigt [överensstämmer] med den som gemenskapens lagstiftare gör, vilket framgår av de bestämmelser som antagits för genomförandet av principen om fri rörlighet, särskilt artiklarna 1 och 5 i ... förordning ... [nr 1612/68], i vilka det förutsätts att medborgare från medlemsstaterna har rätt att förflytta sig för att söka arbete i en annan medlemsstat och följaktligen även att uppehålla sig där”.( )

76. Om således gemenskapsmedborgaren kan åberopa artikel 39 EG och artikel 1 i förordning nr 1612/68 för att göra anspråk på en rätt att förflytta sig och uppehålla sig i en annan medlemsstat – även i den medlemsstat där han är medborgare – för att söka en anställning där, återstår det att kontrollera huruvida hans familjemedlemmar, som omfattas av kategorierna enligt artikel 10 i denna förordning, kan åberopa den sistnämnda bestämmelsen för att göra anspråk på en rätt att uppehålla sig med honom i värdmedlemsstaten.

77. Den danska regeringen har i detta avseende uttalat sig negativt i sitt skriftliga yttrande. Denna regering har hävdat att den gemenskapsmedborgare som flyttar till en annan medlemsstat eller som återvänder till sin ursprungsstat för att finna en anställning där på så sätt utövar den fria rörligheten för arbetstagare, men att gemenskapsmedborgaren och hans familjemedlemmar inte kan åberopa artikel 10 i förordning nr 1612/68. Den danska regeringen har påpekat att denna artikel ingår i avdelning II i del I i denna förordning och att – såsom domstolen har angett i domen i målet Collins( ) – inom ramen för denna avdelning avser begreppet arbetstagare endast personer som utför verkligt arbete.

78. Det är riktigt att domstolen i domen i målet Collins påpekade att ”[b]egreppet arbetstagare ... inte [används] på ett enhetligt sätt i förordning nr 1612/68” och att ”[i] avdelning II i del I i förordningen ... denna beteckning endast [avser] personer som redan har inträtt på arbetsmarknaden, men i andra delar av samma förordning ... begreppet arbetstagare [har] fått en vidare räckvidd”.( ) För övrigt avser den ifrågavarande avdelning II ”Anställning ...” och tillämpningen av motsvarande bestämmelser synes således förutsätta att ”Rätt till anställning” som däremot regleras i den föregående avdelning I redan har utövats.( )

79. Detta påpekande av domstolen bör, enligt min mening, emellertid sättas i sitt sammanhang och nyanseras.

80. För det första ingår det i ett resonemang som i huvudsak innebär att en medborgare i en medlemsstat som flyttar för att söka arbete i en annan medlemsstat inte skall ha rätt att på grundval av artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare (i det aktuella fallet var det fråga om ett bidrag för arbetssökande). I domen i målet Collins beaktas inte alls familjemedlemmars rätt att i värdmedlemsstaten åtfölja eller återförenas med den gemenskapsmedborgare som söker en anställning där.

81. För det andra skall det konstateras att enligt artikel 7.4 i förordning nr 1612/68, som också ingår i ovannämnda avdelning II, skall alla klausuler i ett kollektivt eller individuellt avtal eller någon annan kollektiv bestämmelse om bland annat ”rätt till anställning” vara ogiltiga. Detta visar att frågan om rätt till anställning i själva verket inte alls är främmande för avdelning II och att skillnaden i föremål för avdelning I respektive avdelning II inte är så strikt som det vid första påseendet kan synas.

82. Domstolen har redan påpekat att artikel 10 i förordning nr 1612/68 ”skall tolkas med beaktande av förordningens uppbyggnad och syfte”.( ) Denna artikel förekommer bland olika bestämmelser avsedda att göra det lättare att uppnå syftena med artikel 39 EG och skall således bland annat tillåta arbetstagare att fritt röra sig inom andra medlemsstaters territorium och uppehålla sig där för att utföra ett arbete eller för att söka arbete där. Enligt domstolen ”framgår [det] av förordningens bestämmelser att rådet, i syfte att underlätta rörligheten för arbetstagarnas familjemedlemmar, har tagit hänsyn till dels att det ur mänsklig synvinkel är viktigt för arbetstagaren att ha sin familj samlad hos sig, dels att det generellt sett är viktigt att integrera arbetstagaren och hans familj i värdmedlemsstaten, utan diskriminering mellan dem och landets egna medborgare”.( ) Domstolen har även angett att med hänsyn till det sammanhang som denna bestämmelse ingår i och till dess syften kan artikel 10 i förordning nr 1612/68 inte tolkas restriktivt.( )

83. Domstolen har mer allmänt påpekat att det av rådets förordningar och direktiv om den fria rörligheten för arbetstagare och egenföretagare inom gemenskapen särskilt framgår att gemenskapslagstiftaren har funnit att det är viktigt att säkerställa skyddet för medlemsstaternas medborgares familjeliv för att avlägsna hindren för utövandet av de i fördraget skyddade grundläggande friheterna.( )

84. Det skall medges att det finns risk för att det förhållandet att familjemedlemmar till en person som utövar rätten att flytta till och uppehålla sig i en annan medlemsstat för att söka en anställning där, inte kan åtfölja eller förenas med sin make inom denna stats territorium äventyrar den ändamålsenliga verkan av denna rättighet. Det är inte svårt att tänka sig situationer där – när det inte fastställs någon rätt för familjemedlemmar att åtfölja eller förenas med den berörda personen i värdmedlemsstaten – rätten att röra sig fritt i själva verket inte utövas (exempelvis en medborgare som ensam uppfostrar en son i späd ålder). Det skall påpekas att vistelsen i en annan medlemsstat i syfte att söka en anställning lagligen kan fortsätta under en icke oväsentlig tid (se i detta avseende punkterna 109–115 nedan).

85. Det är dessutom nödvändigt att beakta skyldigheten att vid tolkningen av bestämmelserna i en gemenskapsförordning iaktta gemenskapsrättens allmänna principer, framför allt de grundläggande rättigheterna.( ) Av betydelse i förevarande fall är den rätt till respekt för familjelivet som skyddas både enligt artikel 8 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen), som undertecknades i Rom den 4 november 1950, och då det finns minderåriga barn, enligt konventionen om barnets rättigheter som antogs i New York den 20 november 1989.

86. Domstolen har för det första uttryckligen slagit fast att rätten till skydd för familjelivet enligt artikel 8 i Europakonventionen ingår bland de grundläggande rättigheter som, enligt fast rättspraxis vilken dessutom fastslagits i ingressen till Europeiska enhetsakten och artikel 6.2 EU, skyddas av gemenskapsrätten.( ) Domstolen har vidare påpekat att även om det av Europakonventionen i och för sig inte följer en rätt för utlänningar att resa in till eller uppehålla sig på ett visst lands territorium kan det innebära intrång i den i artikel 8.1 i Europakonventionen angivna rätten till respekt för familjelivet att utestänga en person från ett land där hans nära anhöriga bor.( )

87. Domstolen har dessutom påpekat att det är nödvändigt att tolka förordning nr 1612/68 mot bakgrund av det krav på respekt för familjelivet som anges i artikel 8 i ovannämnda konvention.( )

88. Domstolen har för det andra, i domen i målet Europaparlamentet mot rådet, slagit fast att konventionen om barnets rättigheter är bindande för samtliga medlemsstater och förekommer bland de internationella instrumenten rörande skyddet för de mänskliga rättigheterna som domstolen tar hänsyn till vid tillämpningen av gemenskapsrättens allmänna principer.( ) Domstolen har i detta avseende konstaterat att ”[ä]ven i konventionen om barnets rättigheter erkänns principen om respekt för familjelivet” och att ”[d]en grundar sig på erkännandet, som uttrycks i skäl 6, att barnet, för att kunna uppnå en fullständig och harmonisk utveckling av sin personlighet, bör växa upp i en familjemiljö”.( )

89. I artikel 9.1 i denna konvention föreskrivs i detta avseende att konventionsstaterna skall säkerställa att ett barn inte skiljs från sina föräldrar mot deras vilja, och enligt artikel 10.1 i konventionen följer av denna förpliktelse att ansökningar från ett barn eller dess föräldrar om att resa in i eller lämna en konventionsstat för familjeåterförening skall behandlas på ett positivt, humant och snabbt sätt av konventionsstaterna.( )

90. Av samtliga ovannämnda tolkningar drar jag slutsatsen att artikel 10 i förordning nr 1612/68, trots dess formulering (eftersom den alltså avser familjemedlemmar till ”en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat och som är anställd i en annan medlemsstats territorium”( )) och dess placering under avdelning II i del I i förordning nr 1612/68, medför en rätt till familjeåterförening i värdmedlemsstaten inte endast då en gemenskapsmedborgare flyttat dit för att anta ett faktiskt erbjudande om anställning utan även då en gemenskapsmedborgare flyttat dit för att söka en anställning.

91. I andra hand, för det fall det inte skall anses kunna fastställas att det i det andra fallet, genom en extensiv tolkning av den ovannämnda artikel 10, föreligger någon rätt till familjeåterförening, anser jag att denna rätt kan fastställas genom en analog tillämpning av samma bestämmelse. Syftet med denna bestämmelse är nämligen helt förenligt med att den lösning som genom bestämmelsen införts i fråga om anställning utsträcks till att omfatta det fall när en anställning söks.

92. Först i tredje hand vill jag påpeka att den ifrågavarande rättigheten i vart fall, på grundval av principen om ändamålsenlig verkan, kan följa av samma bestämmelser – det vill säga artikel 39 EG och artikel 1 i förordning nr 1612/68 – som de som ger gemenskapsmedborgare rätt att flytta till och uppehålla sig i en medlemsstat för att söka en anställning där.( ) Domstolens rättspraxis om den fria rörligheten för personer ger analoga exempel på uppehållsrätt som, i avsaknad av en specifik bestämmelse som ligger till grund för denna, har tillerkänts familjemedlemmar enligt principen om ändamålsenlig verkan av den uppehållsrätt som beviljats deras anhöriga.( )

93. Det framgår av det ovan anförda att den första delen av fråga III a utan vidare kan besvaras så att en tredjelandsmedborgare, som är familjemedlem till en arbetstagare som från värdmedlemsstaten återvänder till den medlemsstat där han är medborgare för att söka en anställning där har rätt att uppehålla sig i denna sistnämnda stat.

94. Jag anser att det dock, före prövningen av den andra delen av fråga III a, vars syfte är att klargöra giltighetstiden för en sådan rättighet, är nödvändigt att klargöra en omständighet av stor betydelse som den hänskjutande domstolen inte har beaktat vid formuleringen av sina frågor.( )

iii) Föreligger det en rätt till familjeåterförening enligt artikel 10 i förordning nr 1612/68 även i det fall då arbetstagaren inte återvänt till hemlandet för att arbeta eller söka arbete där?

95. Såsom kommissionen har påpekat har den medborgare i en medlemsstat som har använt sig av den fria rörligheten för arbetstagare enligt artikel 39 EG och artikel 1 i förordning nr 1612/68 för att ta anställning i en annan medlemsstat enligt dessa bestämmelser rätt att resa in och uppehålla sig i den förstnämnda staten även om han inte avser eller inte kan arbeta där eller söka en anställning där.( )

96. Visserligen har rätten för en medborgare i en medlemsstat att, efter att ha utövat verksamhet som anställd inom en annan medlemsstats territorium, tillsammans med sin anhörig återvända till den medlemsstat där han är medborgare, fastställts av domstolen – i domen i det ovannämnda målet Singh – med stöd av artikel 52 i EEG‑fördraget (nu artikel 43 EG) och med beaktande av att sagda medborgare återvände för att etablera sig i sin hemstat och för att utöva verksamhet som egenföretagare där.

97. Detta innebär dock inte att domstolen med denna dom, som villkor för att det enligt gemenskapsrätten skall föreligga en rätt att resa in och uppehålla sig i den medlemsstat där den berörda personen är medborgare, efter det att han har utövat verksamhet som anställd i en annan medlemsstat, har fastslagit att han vid återkomsten till den förstnämnda staten skall utöva förvärvsverksamhet, antingen som anställd eller som egenföretagare.

98. Kommissionen har i sitt skriftliga yttrande med rätta erinrat om att enligt domstolens rättspraxis skall, inom ramen för artikel 39 EG och för förordning nr 1612/68, såsom arbetstagare anses en person som under en viss tid, till förmån för någon annan och under dennes ledning, utför tjänster i utbyte mot vilka han erhåller ersättning. När anställningsförhållandet har upphört förlorar den berörda personen i princip sin ställning som arbetstagare, med förbehåll emellertid för att denna egenskap kan få vissa verkningar efter det att anställningsförhållandet har upphört.( ) De rättigheter som en gemenskapsarbetstagare och hans familjemedlemmar har enligt förordning nr 1612/68 kan, i likhet med en persons ställning som migrerande arbetstagare, vid vissa förhållanden bestå efter det att anställningen har upphört.( )

99. Bland dessa rättigheter ingår enligt min mening även den migrerande arbetstagarens rätt att resa in och uppehålla sig i den medlemsstat där han är medborgare efter det att anställningen i värdmedlemsstaten har upphört.

100. Visserligen är en sådan rättighet allmänt erkänd i nationell rätt, såsom en följd av ställningen som medborgare och med beaktande av artikel 3.2 i protokoll nr 4 till Europakonventionen, som undertecknades i Strasbourg den 16 september 1963. I denna artikel fastställs att ”[i]ngen skall fråntas rätten till inresa på den stats territorium där han är medborgare”.

101. Det skall dock medges att en sådan rättighet följer även av gemenskapsrätten, eftersom den är nödvändig för att säkerställa den ändamålsenliga verkan av bestämmelserna genom vilka den fria rörligheten för arbetstagaren säkerställs. Det är uppenbart att en medborgare i en medlemsstat kan avrådas från att lämna sitt ursprungsland för att ta anställning i en annan medlemsstat om han inte är säker på att en dag kunna återvända till den medlemsstat där han är medborgare, oberoende av om han utövar förvärvsverksamhet eller söker en anställning i sistnämnda stat.

102. En gemenskapsarbetstagares återkomst från värdmedlemsstaten till sin ursprungsstat är, även om syftet med denna inte är att söka arbete eller ta anställning i sistnämnda stat, således en situation som, långt ifrån att endast vara en nationell situation, regleras och säkerställs av gemenskapsrätten, närmare bestämt av artikel 39 EG och artikel 1 i förordning nr 1612/68.

103. Följaktligen och i analogi med vad jag har påpekat ovan i punkterna 76–90, och då det familjeband som krävs enligt artikel 10 i denna förordning föreligger, kan enligt min mening även familjemedlemmarna till denna arbetstagare, enligt denna artikel och oberoende av huruvida arbetstagaren återtar eller på nytt söker en anställning i den stat där han är medborgare, göra anspråk på en uppehållsrätt inom denna stats territorium dit nämnda arbetstagare återvänder efter att ha utövat verksamhet som anställd i värdmedlemsstaten. Det är i synnerhet uppenbart att arbetstagarens rätt enligt gemenskapsrätten att återvända till sin ursprungsstat inte är effektiv om denne kan avrådas från att utöva denna rätt på grund av att hans närmaste familjemedlemmar hindras från att uppehålla sig i denna stat.

104. Inte heller kan det, i motsats till mitt synsätt, hävdas – såsom den nederländska och den danska regeringen har gjort i sina skriftliga yttranden – att det förhållandet att gemenskapsmedborgaren vid återkomsten till ursprungsstaten kanske inte kan fortsätta ett familjeliv som eventuellt etablerats i värdmedlemsstaten inte är ägnat att avråda honom från att flytta till värdmedlemsstaten för att utöva verksamhet som anställd där. Den nederländska regeringen har särskilt påpekat att den omständigheten att Runaldo Ruben Leonard Einds dotter inte kunde uppehålla sig tillsammans med honom vid en flyttning tillbaka till hans hemland inte kunde avråda honom från att utöva denna frihet genom att flytta till Förenade kungariket, eftersom R.N.G. Eind redan vid tidpunkten för denna flyttning inte hade rätt att uppehålla sig i Nederländerna.

105. Jag anser att den ovannämnda avrådande verkan följer av endast den möjligheten att den medborgare i en medlemsstat som vill acceptera ett erbjudande om arbete i en annan medlemsstat vid återkomsten till sin ursprungsstat inte kan fortsätta bo tillsammans( ) med nära anhöriga som han – till följd av äktenskap, släktskapsförhållande eller, såsom i förevarande fall, familjeåterförening – eventuellt kan ha börjat bo med i värdmedlemsstaten.

106. Man kan tänka sig fallet med en gemenskapsarbetare som har flyttat till en annan medlemsstat för att arbeta där och som där ingått äktenskap med en tredjelandsmedborgare som lagligen är bosatt där och att dessa makar har fått en son, som varken arbetstagarens ursprungsstat eller värdmedlemsstaten beviljar ett medborgarskap. Kan det mot denna arbetstagare på allvar invändas att han vid sin återkomst till hemlandet inte har rätt att åtföljas av makan och av sonen, som är tredjelandsmedborgare, eftersom han vid den tidpunkt när han beslutade att flytta till värdmedlemsstaten inte hade sådana band och således inte kunde avrådas från att flytta till denna stat på grund av att någon följande familjeåterförening inte kunde äga rum i ursprungsstaten?

b) Slutsats om tillämpningen av artikel 10 i förordning nr 1612/68 i ett fall som det förevarande fallet

107. Jag anser därför att det som svar på fråga III a skall anses att en tredjelandsmedborgare, som är familjemedlem till en medborgare i en medlemsstat som återvänder till denna stat efter att ha utövat verksamhet som anställd i en annan medlemsstat, med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68 har rätt att uppehålla sig i den förstnämnda staten med sin familjemedlem oberoende av om denne arbetar eller söker arbete där.

108. Såsom kommissionen har påpekat tillfaller denna rättighet dess innehavare utan andra tidsbegränsningar än de som framgår av villkoren enligt artikel 10 a och b i förordningen. Då det såsom i förevarande fall är fråga om en avkomling till arbetstagaren tillfaller rättigheten honom till dess att han fyllt tjugoett år och efter denna tidpunkt så länge som avkomlingen är beroende av arbetstagaren för sin försörjning.

c) Giltighetstiden för den uppehållsrätt som enligt artikel 10 i förordning nr 1612/68 tillfaller familjemedlemmar till en arbetssökande

109. För den händelse att domstolen inte skulle godta den lösning som jag har angett ovan i punkt 107, men åtminstone fastställer att tredjelandsmedborgaren, som är familjemedlem till en medborgare i en medlemsstat som återvänder till hemlandet från värdmedlemsstaten för att söka en anställning där, har en uppehållsrätt i den förstnämnda staten med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68, återstår det dock att för att komplettera svaret på fråga III a fastställa giltighetstiden för en sådan rättighet.

110. Domstolen har påpekat att artikel 10 i förordning nr 1612/68 och artiklarna 1 och 4 i direktiv 68/360 ”föreskriver att medlemsstaterna skall tillerkänna arbetstagarens make och barn motsvarande uppehållsrätt som tillerkänns arbetstagaren själv”.( ) I artikel 4.4 i detta direktiv fastställs särskilt att för en familjemedlem som inte är medborgare i en medlemsstat skall ett uppehållstillstånd utfärdas som skall ha samma giltighet som tillståndet för den arbetstagare han eller hon är beroende av. Av detta följer att enligt gemenskapslagstiftningen har migrerande arbetstagare som är medborgare i andra medlemsstater och deras makar ”en lika omfattande rätt att uppehålla sig i landet”.( )

111. Det finns därför anledning att granska vilka begränsningar i tiden som gäller för den uppehållsrätt som ges enligt artikel 39 EG och artikel 1 i förordning nr 1612/68 för att söka en anställning.

112. I domstolens rättspraxis har denna sida av saken redan undersökts. Domstolen har alltsedan domen i målet Antonissen påpekat att ”den ändamålsenliga verkan av artikel 48 [i EEG‑fördraget, nu artikel 39 EG] säkerställs i den mån gemenskapens lagstiftning eller, när sådan saknas, lagstiftningen i en medlemsstat ger de berörda personerna en rimlig tidsfrist som gör det möjligt för dem att, på den ifrågavarande medlemsstatens territorium, informera sig om de erbjudanden om anställning som motsvarar deras yrkesmässiga kvalifikationer och att, i förekommande fall, vidta nödvändiga åtgärder för att bli anställd”.( )

113. I avsaknad av en gemenskapsbestämmelse om en tidsfrist för hur länge gemenskapsmedborgare kan uppehålla sig i en medlemsstat för att söka arbete, har medlemsstaterna således rätt att bestämma en rimlig tidsfrist i detta avseende.( ) Domstolen har redan angett att en tidsfrist på sex månader i princip inte anses otillräcklig och preciserat att ”om den berörda personen efter det att den ifrågavarande tidsfristen har löpt ut bevisar att han fortfarande söker arbete och att han har en reell möjlighet att bli anställd, kan han inte tvingas lämna värdlandets territorium”( ). En lagstiftning genom vilken gemenskapsmedborgare som söker arbete tvingas att automatiskt lämna territoriet efter den beviljade tidsfristens utgång utgör följaktligen ett åsidosättande av gemenskapsrätten.( )

114. Den period inom vilken en gemenskapsmedborgare kan utöva sin rätt att uppehålla sig i en medlemsstat för att söka en anställning där är, när det saknas en gemenskapsbestämmelse i vilken denna period fastställs, således den period som varje medlemsstat har fastställt med iakttagande av de krav som i detta syfte uppställts i gemenskapsrätten. Det skall därför vara fråga om en rimlig tidsfrist, vars utgång inte kan göras gällande under alla förhållanden mot den gemenskapsmedborgare som bevisar att han fortsätter att söka arbete och att han har en faktisk möjlighet att bli anställd.

115. Så länge som denne medborgare har rätt att uppehålla sig i en medlemsstat för att söka en anställning där, kan hans familjemedlemmar som omfattas av de kategorier som anges i artikel 10 i förordning nr 1612/68 också med stöd av denna artikel göra gällande en uppehållsrätt i denna stat.

116. Den nederländska lagstiftningen, såsom den framgår av beslutet om hänskjutande( ), är helt i överensstämmelse med de krav som uppställs i domstolens rättspraxis, eftersom det i denna föreskrivs att uppehållstillstånd skall utfärdas för en period på sex månader (en tidsfrist som domstolen i princip anser vara rimlig) och att denna period varje gång skall förlängas med tre månader om utlänningen visar att han fortfarande är arbetssökande och har en faktisk möjlighet att finna ett arbete.

d) Förslag till svar på fråga III a

117. Jag föreslår därför att domstolen skall besvara fråga III a på följande sätt:

”En tredjelandsmedborgare som är familjemedlem till en medborgare i en medlemsstat som reser in i denna stat efter att ha utövat verksamhet som anställd i en annan medlemsstat har, med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68 och om det föreskrivna familjebandet föreligger, rätt att uppehålla sig i den förstnämnda staten med sin familjemedlem oberoende av om denne arbetar eller söker arbete där. Denna rättighet tillfaller dess innehavare utan andra begränsningar i tiden än de begränsningar som framgår av villkoren i den ovannämnda artikel 10 a och b.”

3. Frågorna III b och IV: familjemedlemmens rätt till inresa och uppehåll med stöd av artikel 18 EG och direktiv 90/364

118. Det svar som jag föreslår på fråga III a – av vilket det framgår att R.N.G. Eind i förevarande fall med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68 skall tillerkännas rätt att uppehålla sig med fadern i Nederländerna – innebär att frågorna III b och IV inte behöver prövas. Det är således endast för fullständighetens skull och i stora drag som jag skall pröva dem här.

119. När det först gäller artikel 18 EG anser jag att denna artikel, betraktad för sig, inte kan medföra en rätt för R.N.G. Eind att uppehålla sig med fadern i Nederländerna. Jag anser nämligen att åtminstone såvitt avser villkoren för att en uppehållsrätt skall tillerkännas i en medlemsstat gäller den synpunkt som framförts i doktrinen, enligt vilken ”paradoxen med det europeiska medborgarskapet såvitt avser den fria rörligheten för personer är att det utlovas mycket utan att det tillåts något mer än det redan befintliga”.( )

120. Även om jag bortser från att R.N.G. Eind inte är unionsmedborgare och endast först och främst beaktar ställningen för Runaldo Ruben Leonard Eind, som däremot är unionsmedborgare, anser jag att det skall uteslutas att denne på grundval av enbart artikel 18.1 EG kan tillerkännas en uppehållsrätt i Nederländerna.

121. I artikel 18.1 fastslås sålunda att ”[v]arje unionsmedborgare skall ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier” om inte ”annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i [EG‑fördraget] och i bestämmelserna om genomförande av fördraget”. Detta innebär enligt min mening klart att denna rätt endast föreligger när dessa ”villkor” förekommer och att dess räckvidd även fastställs genom dessa ”begränsningar”.

122. Domstolens rättspraxis synes enligt min mening innebära att det inte finns någon möjlighet att enbart på grundval av artikel 18.1 EG tillerkänna en unionsmedborgare uppehållsrätt på någon som helst medlemsstats territorium.

123. Det saknas i rättspraxis visserligen inte påpekanden som i sig är tvetydiga och som kan skapa viss förvirring, såsom påpekandet enligt vilket den ”rätt att uppehålla sig inom medlemsstaternas territorium som föreskrivs i artikel 18.1 EG ... direkt tillerkänns varje unionsmedborgare enligt en klar och precis bestämmelse i EG‑fördraget”, varför artikel 18.1 EG kan åberopas ”redan på grund av att [en person] är medborgare i en medlemsstat och därmed även unionsmedborgare”.( ) I doktrinen har det i detta hänseende angetts att domstolen på grundval av de förslag i detta avseende från generaladvokaterna vid denna( ) har fastställt den direkta effekten av denna bestämmelse. I domen i målet Baumbast och R har domstolen särskilt påpekat att ”[t]illämpningen av sådana begränsningar och villkor enligt artikel 18.1 EG för utövandet av denna rätt till bosättning ... emellertid [är] underställd domstolskontroll”, varför ”[e]ventuella begränsningar av och villkor för denna rätt ... således inte [hindrar] att bestämmelserna i artikel 18.1 EG ger enskilda personer rättigheter som de kan åberopa vid domstol och som de nationella domstolarna skall skydda”.( )

124. Det framgår dock klart av domstolens rättspraxis, och även av den rättspraxis som åberopats i föregående punkt, att rätten enligt artikel 18.1 EG för medborgare i en medlemsstat att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorium inte utgör en ovillkorlig rättighet utan endast tillerkänns på de villkor som föreskrivs i EG‑fördraget och i bestämmelserna om genomförande av detta fördrag,( ) så att ”[d]et ankommer ... på unionsmedborgarna att bevisa att de uppfyller de villkor som uppställs i detta avseende i de relevanta gemenskapsrättsliga bestämmelserna”.( )

125. Det är då enligt min mening, i stället för att behandla den direkta effekten av artikel 18.1 EG som sådan, bättre att beakta denna bestämmelse jämförd med var och en av de andra bestämmelserna i EG‑fördraget eller i sekundärrätten, i vilka det fastställts vilka villkor som skall föreligga för den ifrågavarande rättigheten. Denna rättighet kan på gemenskapsrättens nuvarande stadium således inte anses vara beviljad enbart med stöd av det europeiska medborgarskapet.

126. Såsom domstolen har angett i domen i målet kommissionen mot Belgien( ), med avseende på de bestämmelser som var tillämpliga före ikraftträdandet av direktiv 2004/38, regleras ”villkor[en] för beviljande av uppehållstillstånd ... avseende arbetstagare i direktiv 68/360, avseende egna företagare i direktiv 73/148, avseende studenter i direktiv 93/96, avseende anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma i direktiv 90/365 och avseende gemenskapsmedborgare som inte har rätt till bosättning i enlighet med andra gemenskapsbestämmelser i direktiv 90/364”.

127. För målet vid den nationella domstolen är, förutom de bestämmelser om anställda som redan undersökts i samband med fråga III a, de bestämmelser i direktiv 90/364 som fråga III b avser av intresse.

128. Den rätt till uppehåll på sitt territorium som medlemsstaterna skall ge andra medlemsstaters medborgare i enlighet med artikel 1.1 första stycket i direktiv 90/364 förutsätter att medborgarna och deras familjemedlemmar har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i värdmedlemsstaten och tillräckliga tillgångar för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet i värdmedlemsstaten till last under den tid de bor där.( )

129. Dessa villkor, jämförda med skäl 4 i det nämnda direktivet, enligt vilket den som omfattas av rätten till uppehåll inte får utgöra en orimlig börda för värdmedlemsstatens finanser, är influerade av tanken att unionsmedborgarnas utövande av rätten till uppehåll får underordnas medlemsstaternas legitima intressen.( )

130. I förevarande fall har den hänskjutande domstolen beaktat artikel 1 i direktiv 90/364 som en möjlig rättslig grund för att för R.N.G. Eind, såsom den ”avkomling som är beroende” av innehavaren av rätten till uppehåll enligt artikel 1.2, fastställa en rätt till uppehåll i Nederländerna som härrör från den rätt som hennes fader eventuellt har med stöd av denna artikel.

131. För att R.N.G. Eind skall kunna åberopa dessa bestämmelser skall det följaktligen visas att Runaldo Ruben Leonard Eind inte endast med stöd av den nederländska rätten och sitt medborgarskap utan även med stöd av artikel 1.1 i det ifrågavarande direktivet kan göra anspråk på en rätt att uppehålla sig i Nederländerna.

132. Det är härvidlag framför allt av intresse att direktiv 90/364 inte synes ha utformats för att bevilja gemenskapsmedborgare rättigheter gentemot den medlemsstat där de är medborgare. Av skäl 3 i direktivet framgår att detta syftar till att harmonisera ”de nationella bestämmelser[na] angående rätten för medlemsstaternas medborgare att bo i en annan medlemsstat än sin egen”. Direktivet syftar således i huvudsak till att gynna gemenskapsmedborgarnas rörlighet mot de medlemsstater där de inte är medborgare. Detta förklaras med att rätten att uppehålla sig i den medlemsstat där man är medborgare i allmänhet, såsom jag redan har angett (se ovan punkt 100), fastställs i nationell lagstiftning, och i enlighet med förpliktelser enligt internationell rätt.

133. Mot bakgrund av syftet med direktivet, som antagits på grundval av artikel 235 EG – nämligen att mellan medlemsstaterna avskaffa hindren för den fria rörligheten för personer, vilket anges i artikel 3.1 c i EG‑fördraget och vilket det hänvisas till i skäl 1 i detta direktiv – samt mot bakgrund av skyldigheten att följa den allmänna likhetsprincipen, anser jag att bestämmelserna i direktivet kan tolkas extensivt så att detta kan tillämpas även till förmån för rättssubjekt – med hemvist i en annan medlemsstat än den där de är medborgare, på grund av att de är födda där eller på grund av att de har flyttat dit – som vill flytta till den medlemsstat där de är medborgare, men inte för detta ändamål kan använda sig av den nationella rätten eller andra bestämmelser i gemenskapsrätten.

134. Det skall inom ramen för en sådan tolkning kontrolleras huruvida Runaldo Ruben Leonard Eind, och följaktligen hans dotter, uppfyller villkoren för att erhålla en uppehållsrätt i Nederländerna med stöd av direktiv 90/364.

135. Den rätt till uppehåll som föreskrivs i artikel 1.1 i direktiv 90/364 kräver särskilt att den berörda personen har ”tillräckliga tillgångar för att undvika att [ligga] det sociala bidragssystemet i värdmedlemsstaten till last under den tid [han eller hon] bor där”. Eftersom det förhållandet att det finns tillräckliga tillgångar är ett nödvändigt villkor för att den ifrågavarande rätten till uppehåll skall uppstå skall det logiskt sett föreligga innan denna rätt utövas. Den berörda personen skall alltså, när han ansöker om att få uppehålla sig i värdmedlemsstaten, visa att han för sin försörjning inte behöver räkna med något ekonomiskt stöd från denna stat. Uppehållet får inte ge upphov till en orimlig börda för finanserna i den stat där han vill uppehålla sig (se skäl 4 i direktivet).

136. Såsom domstolen har påpekat är det enligt ordalydelsen i denna bestämmelse ”tillräckligt att medborgarna i en medlemsstat har tillräckliga tillgångar utan att det i denna bestämmelse uttrycks något krav på tillgångarnas ursprung”.( ) Följaktligen kan även ett socialt bidrag teoretiskt utgöra en källa till ”tillräckliga tillgångar” i den mening som avses i artikel 1 i direktiv 90/364.

137. Den gemenskapsmedborgare som av en medlemsstat erhåller ett socialt bidrag som kan ”exporteras” om han flyttar till en annan medlemsstat, eftersom det inte är bundet till villkor om bosättning, kan gentemot den sistnämnda staten utan vidare göra gällande ett sådant bidrag vid en tillämpning av artikel 1.1 i det aktuella direktivet, och följaktligen visa att han inte behöver räkna med denna värdmedlemsstats sociala stöd.

138. Motsvarande möjlighet ges en sådan medborgare också gentemot den egna staten som utbetalar ett bidrag till honom och som han vill flytta till eller flytta tillbaka till. Om det för rätten att erhålla ett sådant bidrag inte förutsätts att medborgaren skall uppehålla sig i denna stat, innebär denna vistelse inte ytterligare bördor för det sociala stödet i den ifrågavarande staten, som i vart fall är skyldig att utbetala bidraget även då medborgaren i denna stat inte uppehåller sig på dess territorium.

139. Villkoren för att tilldela ett socialt bidrag är enligt min mening således avgörande. Domstolen har i förevarande fall inte tillräckligt precisa upplysningar om villkoren för tilldelning av det bidrag som de nederländska myndigheterna har utbetalat till Runaldo Ruben Leonard Eind. Visserligen anges i beslutet om hänskjutande, förutom att det i detta hänvisas till att Runaldo Ruben Leonard Eind erhöll bidraget i fråga sedan han återvänt till Nederländerna( ), att han ”på grund av sitt nederländska medborgarskap [har] rätt till nederländskt socialt bistånd”.( ) Eftersom det kan tänkas att den hänskjutande domstolen inte har tagit hänsyn till vilken betydelse villkoren för att tilldela bidraget har för detta syfte, skall det dock inte uteslutas att Runaldo Ruben Leonard Eind har erhållit detta bidrag även med beaktande av att han är bosatt i Nederländerna.

140. Om det visar sig att Runaldo Ruben Leonard Eind har rätt till detta bidrag från den nederländska staten med stöd av sitt nederländska medborgarskap och oavsett om han uppehåller sig i Nederländerna kan han göra detta bidrag gällande för att åberopa en rätt till uppehåll, för sig och sin dotter, i denna stat med stöd av direktiv 90/364. Omvänt kan de inte göra det om detta bidrag har beviljats Runaldo Ruben Leonard Eind i hans egenskap av medborgare i Nederländerna som uppehåller sig där och således utgör ett bidrag som tilldelats under förutsättning att han uppehöll sig i den staten.

141. Frågorna III b och IV kan således, om domstolen inte skulle finna att de inte behöver prövas, besvaras enligt följande:

”III b. Det är i princip inte uteslutet att det för tillämpningen av artikel 1 i rådets direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning, i samband med kontrollen av huruvida det finns ’tillräckliga tillgångar’ enligt denna artikel, tas hänsyn till ett socialt bidrag som utbetalas av en medlemsstat. Då det är fråga om ett bidrag som utbetalas till en medborgare i den stat gentemot vilken det med stöd av denna artikel görs anspråk på en rätt till uppehåll kan detta bidrag inte beaktas i det ovannämnda sammanhanget, om förutsättningen för att bidraget skall beviljas är att bidragsmottagaren uppehåller sig inom denna stats territorium.

IV. Artikel 18.1 EG ger inte unionsmedborgaren någon rätt till inresa och uppehåll inom medlemsstaternas territorium utan att beakta de villkor som föreskrivs i andra bestämmelser i EG‑fördraget samt i bestämmelserna om genomförande av fördraget. Den omständigheten att tredjelandsmedborgaren är familjemedlem till en person som är unionsmedborgare påverkar inte det svar som skall ges på de föregående frågorna.”

V – Förslag till avgörande

142. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall besvara frågorna från Raad van State på följande sätt:

”I a. Den omständigheten att en tredjelandsmedborgare av en värdmedlemsstat har betraktats som en familjemedlem till en arbetstagare, i den mening som avses i artikel 10 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen, och av denna stat följaktligen har erhållit ett uppehållstillstånd med stöd av denna artikel, förpliktar inte i sig, även om detta tillstånd fortfarande är giltigt, den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare att tillerkänna den ovannämnda tredjelandsmedborgaren, när arbetstagaren återvänder till sitt hemland, rätt att resa in och uppehålla sig på sitt territorium.

I b. Den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare skall vara skyldig att bedöma huruvida tredjelandsmedborgaren, som är en familjemedlem till arbetstagaren, enligt gemenskapsrätten har rätt att när arbetstagaren återvänder till sitt hemland resa in och uppehålla sig på denna stats territorium, innan den kontrollerar huruvida en sådan rätt kan tillerkännas tredjelandsmedborgaren enligt nationell rätt utanför tillämpningsområdet för gemenskapsbestämmelserna.

II. Svaret på frågorna I a och b påverkas inte av att en sådan tredjelandsmedborgare, före vistelsen i värdmedlemsstaten, inte har haft någon uppehållsrätt enligt nationell rätt i den medlemsstat där arbetstagaren är medborgare. Denna omständighet utgör inte hinder för att den sistnämnda staten utfärdar ett uppehållstillstånd för tredjelandsmedborgaren på grundval av gemenskapsrätten.

III a. En tredjelandsmedborgare som är familjemedlem till en medborgare i en medlemsstat och som reser in till denna stat efter att ha utövat verksamhet som anställd i en annan medlemsstat har, med stöd av artikel 10 i förordning nr 1612/68 och om det föreskrivna familjebandet föreligger, en uppehållsrätt i den förstnämnda staten oberoende av om medborgaren i den ifrågavarande medlemsstaten arbetar eller söker arbete i denna stat. Denna rättighet tillfaller dess innehavare utan andra begränsningar i tiden än de begränsningar som framgår av villkoren i den ovannämnda artikel 10 a och b.

III b. Det är i princip inte uteslutet att det för tillämpningen av artikel 1 i rådets direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning, i samband med kontrollen av huruvida det finns ’tillräckliga tillgångar’ enligt denna artikel, tas hänsyn till ett socialt bidrag som utbetalas av en medlemsstat. Då det är fråga om ett bidrag som utbetalas till en medborgare i den stat gentemot vilken det med stöd av denna artikel görs anspråk på en rätt till uppehåll kan detta bidrag inte beaktas i det ovannämnda sammanhanget, om förutsättningen för att bidraget skall beviljas är att bidragsmottagaren uppehåller sig inom denna stats territorium.

IV. Artikel 18.1 EG ger inte unionsmedborgaren någon rätt till inresa och uppehåll inom medlemsstaternas territorium utan att beakta de villkor som föreskrivs i andra bestämmelser i EG‑fördraget samt i bestämmelserna om genomförande av fördraget. Den omständigheten att tredjelandsmedborgaren är familjemedlem till en person som är unionsmedborgare påverkar inte det svar som skall ges på de föregående frågorna.”