Förslag till avgörande av generaladvokat La Pergola föredraget den 9 september 1999. - Dansommer A/S mot Andreas Götz. - Begäran om förhandsavgörande: Landgericht Heilbronn - Tyskland. - Brysselkonventionen - Artikel 16.1 - Exklusiv behörighet i fråga om nyttjanderätt till fast egendom - Tillämpningsområde. - Mål C-8/98.



Rättsfallssamling 2000 s. I-00393



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I förevarande mål har Landgericht Heilbronn (Tyskland) begärt att domstolen skall tolka Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område(1) (nedan kallad konventionen). Domstolen har närmare bestämt anmodats att fastställa tillämpningsområdet för artikel 16.1 i denna konvention, enligt vilken den domstol där egendomen är belägen har exklusiv behörighet om talan avser sakrätt i fast egendom eller nyttjanderätt till fast egendom.

Faktiska och rättsliga omständigheter

2 Andreas Götz, som är tysk medborgare med hemvist i Tyskland, bokade 1995 hos Dansommer A/S, ett danskt aktiebolag, ett hus beläget i Danmark för att där tillbringa en 15 dagars semesterperiod.

Fastigheten ägdes inte av Dansommer utan av en privatperson med hemvist i Danmark. Enligt vad som har framkommit av beslutet om hänskjutande agerade Dansommer endast som mellanhand vid transaktionen.

Det framgår av de allmänna villkoren i avtalet att det pris som Andreas Götz skulle erlägga, utöver tillgången till bostaden under den avtalade perioden, omfattade en försäkring vid avbokning. I villkoren föreskrevs vidare att Dansommer skulle garantera återbetalning av kundens resekostnader. Dansommer var inte skyldigt att utföra någon annan prestation utöver de ovan nämnda.

3 Efter det att Andreas Götz vistats i huset i fråga väckte Dansommer talan mot honom vid Amtsgericht Heilbronn. Dansommer gjorde gällande att svaranden inte hade städat lokalerna på vederbörligt sätt före sin avresa samt att han hade skadat golvbeläggningen och ugnens säkerhetsmekanism.

Den hänskjutande domstolen har klargjort att Dansommer är part i målet vid den nationella domstolen efter att genom subrogation ha övertagit de rättigheter som tillkom ägaren till fastigheten.

4 Efter det att denna talan ogillats överklagade Dansommer till Landgericht Heilbronn, den hänskjutande domstolen i målet. Den nationella domstolen ansåg att det innan tvisten kunde prövas i sak var nödvändigt att lösa en preliminär fråga om behörighet, vilken regleras i Brysselkonventionen. Denna konvention föreskriver nämligen specialregler avseende tvister om sakrätt i fast egendom eller nyttjanderätt till fast egendom, för vilka domstolarna i den konventionsstat där egendomen är belägen har exklusiv behörighet. Den bestämmelse i konventionen som i synnerhet är relevant är artikel 16, vilken lyder enligt följande:

"Följande domstolar skall, oberoende av parternas hemvist, ha exklusiv behörighet

1. a) om talan avser sakrätt i fast egendom eller nyttjanderätt till fast egendom, domstolarna i den konventionsstat där egendomen är belägen,

b) dock skall, om talan avser avtal om nyttjanderätt till fast egendom för tillfälligt privat bruk under en tid av högst sex på varandra följande månader, också domstolarna i den konventionsstat där svaranden har hemvist vara behöriga under förutsättning att ägaren och nyttjanderättsinnehavaren är fysiska personer och har hemvist i samma konventionsstat."

5 Den nationella domstolen har påpekat att artikel 16.1 b inte är tillämplig i förevarande mål eftersom klaganden har hemvist i Danmark medan hyresgästen är bosatt i Tyskland. Den nationella domstolen frågar därför domstolen om omständigheterna i det nationella målet omfattas av tillämpningsområdet för artikel 16.1 a. Om så är fallet har domstolarna i Danmark exklusiv behörighet att pröva målet. Landgericht har således vilandeförklarat målet och ställt domstolen följande fråga:

"Är artikel 16.1 a i Brysselkonventionen tillämplig på hyreskontrakt för semesterbostäder då researrangören, genom ett formulär, har begränsat sitt ansvar med avseende på uthyrningen av en semesterbostad till en försäkring för resekostnader vid avbokning och då semesterbostadens ägare och hyresgäst inte är bosatta i samma konventionsstat?"

Prövning i sak

6 En första förutsättning att framhäva är, som den nationella domstolen har påpekat, att detta mål bör bedömas i enlighet med artikel 16.1 punkten a och inte enligt punkten b i denna bestämmelse. Denna senare bestämmelse förutsätter att de två parterna är fysiska personer och har hemvist i samma konventionsstat. Dessa rekvisit är inte uppfyllda i förevarande fall. Dansommer är ett aktiebolag med säte i Danmark och Andreas Götz är en fysisk person bosatt i Tyskland.

Den bedömning som överlåtits åt domstolen att göra gäller således frågan om artikel 16.1 a är tillämplig i förevarande mål. I det avseendet har två olika uppfattningar framförts, vilka kan sammanfattas enligt följande.

Enligt en första uppfattning kan det avtal som ingicks mellan Andreas Götz och Dansommer inte anses som en nyttjanderätt enligt artikel 16 i konventionen.(2) Det skulle i stället röra sig om ett komplext avtalsrättsligt förhållande vars föremål utgörs av en näringsidkares, Dansommers, tillhandahållande av turisttjänster till en konsument, Andreas Götz. Eftersom det i denna transaktion inte finns något som kan hänföras till ett hyresförhållande kan bestämmelsen om exklusiv behörighet för forum rei sitae i artikel 16 i konventionen inte vara tillämplig.

Enligt den motsatta uppfattningen är artikel 16 i konventionen däremot tillämplig om man utgår från hyreskaraktären i det omtvistade förhållandet.(3) Syftet med det avtal som ingåtts mellan parterna var nämligen att tillförsäkra Andreas Götz nyttjanderätt till en fast egendom under den avtalade perioden. De övriga prestationer som överenskommits mellan parterna (försäkring för en eventuell avbokning och säkerhet för resekostnaderna) var endast accessoriska och förändrade inte avtalets beskaffenhet.

7 Låt mig genast säga att enligt min åsikt ger varken det bakomliggande syftet med artikel 16 i konventionen eller domstolens rättspraxis stöd för uppfattningen att denna bestämmelse inte är tillämplig.

Vad gäller den första aspekten, nämligen bestämmelsens syfte, finns det anledning att erinra om att artikel 16.1 i konventionen fastställer en speciell exklusiv behörighet, från vilken parterna inte kan avvika, för domstolarna i den konventionsstat där egendomen är belägen.(4) Denna fördelning av behörighet ratio legis vilar - som generaladvokat Darmon skrev i sitt förslag till avgörande i målet Webb - "på närhetsprincipen". Denna domstol är nämligen den som, "med beaktande av närheten till fastigheten, har bäst förutsättningar att få god kännedom om de faktiska omständigheterna och att tillämpa regler och bruk som i allmänhet härrör från den stat där objektet befinner sig".(5) Enligt domstolen utgör dessa överväganden, vilka grundas på "intresset av en god rättsskipning"(6), en förklaring till "varför domstolarna i det land där egendomen är belägen har givits exklusiv behörighet att pröva tvister mellan parter om befintligheten eller tolkningen av hyresavtal, om ersättning för skador som hyresgästen har orsakat och om utrymning av lokalerna".(7)

Den återgivna motiveringen tillhandahåller, enligt min mening, en tolkningsmall som är avgörande för lösningen av detta mål. Även om det är sant att rättspraxis tenderar att inte ge artikel 16 "en vidare tolkning än dess målsättning kräver"(8), innebär detta inte att denna bestämmelse skall ges ett tillämpningsområde som är överdrivet inskränkt, vilket skulle kunna leda till att bestämmelsens syfte omintetgjordes. Tvisten vid den nationella domstolen avser just ersättning för skador som orsakats på den ifrågavarande egendomen av Andreas Götz. Nödvändigheten av att väcka talan vid den domstol där egendomen är belägen - således den danska domstolen - motiveras, mot bakgrund av domstolens rättspraxis, just med hänsyn till ändamålet med artikel 16.1 a.

8 Denna slutsats bekräftas dessutom av domstolens rättspraxis, i vilken det i detalj preciseras vilka tolkningsfrågor som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 16.1 i konventionen. Jag syftar i synnerhet på domen i målet Rösler,(9) ur vilken två upplysningar av vikt i detta mål kan härledas.

Den första upplysningen är att den ifrågavarande bestämmelsen "är tillämplig på alla avtal om hyra av fast egendom, även om avtalet endast avser en kortare period och endast avser nyttjanderätt till en semesterbostad".(10) Följaktligen utgör den omständigheten att egendomen tillhandahålls för kortare semesterperioder, såsom är fallet i målet vid den nationella domstolen, inte något hinder för tillämpligheten av artikel 16.1.

Den andra upplysningen som är relevant för lösningen av förevarande mål är att domstolen i målet Rösler gjorde åtskillnad mellan tvister som är direkt knutna till hyresavtalet, för vilka domstolarna där egendomen är belägen är exklusivt behöriga, och tvister som tvärtom endast har en indirekt anknytning till nyttjandet av egendomen, vilket inte motiverar en tillämpning av artikel 16.1. I denna dom nämns, bland de tvister som är direkt knutna till hyresförhållandet, just de som avses i målet vid den nationella domstolen, nämligen de som gäller det korrekta nyttjandet av egendomen och den eventuella "ersättningen för skador som har orsakats av hyresgästen".(11)

I enlighet med denna rättspraxis anser jag således att det mål som underställts den hänskjutande domstolens prövning omfattas av tillämpningsområdet för artikel 16.1 a. Det yrkande som käranden framfört vid den nationella domstolen hänför sig nämligen direkt till nyttjandet av den förhyrda egendomen i den mening som avses i målet Rösler. Detta medför att tvisten skall prövas av domstolen där egendomen är belägen.

9 Jag tror dessutom inte att den lösning som jag framfört ovan rubbas av domstolens avgörande i målet Hacker.(12) I detta mål ansåg domstolen att artikel 16.1 inte var tillämplig på ett "komplext avtal", i vilket nyttjandet av en bostad endast var en (inte övervägande) del av "ett antal tjänster som tillhandahålls mot ett totalt pris som kunden betalar...".(13) Dessa prestationer, som tillhandahölls utöver själva nyttjandet av en semesterbostad för en kort period, utgjordes av "sådan information och sådana råd genom vilka researrangörer erbjuder ett urval semesteralternativ, reservation av bostad under den period som kunden väljer, platsreservation för transport, mottagande på platsen och eventuellt en försäkring för det fall resan avbokas".(14)

Detta mål är emellertid annorlunda. Avtalsförhållandet mellan Dansommer och Andreas Götz omfattar inte ett antal heterogena prestationer liknande dem som beskrivs i målet Hacker. Orsaken till avtalsförhållandet, eller närmare bestämt avtalets "syfte", bestod främst i att tillförsäkra Andreas Götz en bostad som han kunde nyttja om än endast för en begränsad tid och för att utöva turism. Vid sidan om denna huvudsakliga funktion föreskrev avtalet inte andra prestationer av en annan beskaffenhet, vilka skulle kunna ge avtalsförhållandet en annan innebörd. De enda klausuler utan direkt anknytning till nyttjandet av den fasta egendomen som nämns av den hänskjutande domstolen är försäkringen för det fall resan avbokas och garantin om återbetalning av resekostnaderna. Det är emellertid tydligt att det rör sig om accessoriska prestationer som är utan större betydelse för avtalet och som skulle kunna ingå i alla avtal utan att förändra avtalets karaktär.

I motsats till vad som var fallet i målet Hacker står vi följaktligen inför ett avtal som inte avser ett komplext antal tjänster utan endast nyttjandet av en fast egendom mot betalning. Detta är just den typiska innebörden av uthyrning i den mening som avses i artikel 16.1 a i konventionen och sådan den tolkats i domstolens rättspraxis.

10 Jag anser slutligen inte att endast den omständigheten att Dansommer inte är ägare till den ifrågavarande egendomen medför att artikel 16.1 i konventionen inte är tillämplig. Som den hänskjutande domstolen påpekar för Dansommer talan i tvisten vid den nationella domstolen efter att ha övertagit ägarens rättigheter. Detta innebär att Dansommer inträder i sakrättsinnehavarens ställe och utövar dennes rättighet inför domstol som om företaget vore ägare. Subrogationen förändrar med andra ord inte det omtvistade rättsförhållandets karaktär, vilken är oförändrad, om man bortser från det utbyte av personer som subrogationen medför.

Domstolens dom i målet Shearson Lehman Hutton(15) förändrar enligt min mening inte denna slutsats. I denna tvist gällde det nämligen att kontrollera om de specialregler som föreskrivs i artikel 13 och följande artiklar i konventionen om avtal ingångna av konsumenter kunde åberopas av ett företag som inte hade ställning som konsument utan endast förde talan i egenskap av den som övertagit en konsuments rättigheter. Domstolen ansåg med rätta att så inte var fallet och angav att konventionen "grundar sig på en önskan att skydda konsumenten såsom varande den avtalspart som får antas vara ekonomiskt svagare och juridiskt mindre erfaren än sin motpart".(16) Domstolen drog härav slutsatsen att "den skyddsfunktion som dessa bestämmelser uppfyller innebär att tillämpningen av de speciella behörighetsregler som med avseende härpå föreskrivs i konventionen inte skall utsträckas till att gälla personer som inte har behov av detta skydd".(17) Med andra ord "skyddar konventionen endast konsumenten när denne som sådan personligen är kärande eller svarande i ett mål".(18)

Denna argumentation kan emellertid inte tillämpas på detta mål. Den speciella behörighet som anges i artikel 16 grundas nämligen inte på en personlig förmån för innehavaren av en sakrätt i fast egendom. Den motiveras snarare av objektiva hänsyn, nämligen att mål som avser sakrätt i fast egendom eller nyttjanderätt till fast egendom skall prövas av den domstol som med beaktande av den geografiska närheten har bäst förutsättningar att handlägga målet. Ändamålet är kort sagt att få till stånd en förnuftsmässig fördelning av behörighet, genom att prioritera forum rei sitae för att garantera en "god rättsskipning". Det är lätt att konstatera att denna hänsyn kvarstår, och således bör tillgodoses, oavsett om talan väcks direkt av rättsinnehavaren eller av en annan person som erhållit sina rättigheter genom subrogation.

Förslag till avgörande

11 Med beaktande av de överväganden som jag redogjort för ovan föreslår jag domstolen att besvara den tolkningsfråga som ställts av Landgericht Heilbronn på följande sätt:

Artikel 16.1 a i Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område skall tolkas på så sätt att den är tillämplig på en situation i vilken ägaren till den fasta egendomen och hyresgästen inte har hemvist i samma konventionsstat och i vilken researrangörens skyldighet enligt avtal är begränsad till att endast tillhandahålla en semesterbostad, vartill kommer rent accessoriska klausuler, såsom försäkring vid avbokning och garanti för återbetalning av resekostnader.

(1) - EGT L 299, 1972, s. 32. Denna text har ändrats genom anslutningskonventionerna av den 9 oktober 1978 (EGT L 304, s. 1), av den 25 oktober 1982 (EGT L 388, s. 1) och av den 26 maj 1989 (EGT L 285, s. 1).

(2) - Denna uppfattning stöds av Andreas Götz, Dansommer och, om än med en annan motivering, kommissionen. Förenade kungarikets regering anslöt sig i sitt yttrande till denna uppfattning men ändrade under det muntliga förfarandet inställning och menade i stället att artikel 16.1. a i konventionen är tillämplig i förevarande fall.

(3) - Denna uppfattning företräds av den spanska, den italienska och den franska regeringen.

(4) - Det är inte möjligt att avvika från den exklusiva behörighet som anges i artikel 16 genom en klausul om att domstolarna i en annan konventionsstat skall vara behöriga (artikel 17) eller genom en tyst överenskommelse om behörighet (artikel 18). En domstol i en annan stat än den vars domstolar är exklusivt behöriga enligt artikel 16 skall dessutom i enlighet med artikel 19 i konventionen självmant förklara sig obehörig. Slutligen kan ett utländskt beslut som fattats i strid med artikel 16 varken erkännas (artikel 28) eller verkställas (artikel 34).

(5) - Dom av den 17 maj 1994 i mål C-294/92 (REG 1994, s. I-1717, punkt 18 i förslaget till avgörande).

(6) - Dom av den 14 december 1977 i mål 73/77, Sanders (REG 1977, s. 2383), punkt 17.

(7) - Dom i det ovannämnda målet Sanders, punkt 15.

(8) - Dom av den 9 juni 1994 i mål C-292/93, Lieber (REG 1994, s. I-2535), punkt 12. Motiveringen till detta ställningstagande är att artikel 16.1 a "leder till att parterna berövas den möjlighet att välja forum som de annars skulle ha haft och, i vissa fall, till att de måste föra talan vid en domstol som inte är den behöriga domstolen i någondera partens hemvist".

(9) - Dom av den 15 januari 1985 i mål 241/83 (REG 1985, s. 99).

(10) - Dom i det ovannämnda målet Rösler, punkt 25.

(11) - Punkt 29. (Min kursivering).

(12) - Dom av den 26 februari 1992 i mål C-280/90 (REG 1992, s. I-1111). Denna dom har åberopats till stöd för den uppfattning som i förevarande mål utesluter tillämpningen av artikel 16.1 a i konventionen.

(13) - Punkt 15.

(14) - Punkt 14.

(15) - Dom av den 19 januari 1993 i mål C-89/91 (REG 1993, s. I-139).

(16) - Punkt 18. Min kursivering.

(17) - Punkt 19. Min kursivering.

(18) - Punkt 23. Min kursivering.