FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (tredje avdelningen)

den 12 mars 1996

Mål T-361/94

Henry A. Weir

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänstemän — Permanent partiell invaliditet — Likabehandling — Utveckling av köpkraften — Försenad behandling av akten — Dröjsmålsränta — Upptagande till sakprövning”

Fullständig text på tyska II-381

Saken:

Talan som dels avser ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 25 februari 1994 enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna för Europeiska gemenskapernas tjänstemän eller i andra hand beviljande av skadestånd, dels betalning av dröjsmålsränta.

Utgång:

Avvisning.

Resumé av domen

Sökanden, som är en före detta tjänsteman vid kommissionen, råkade den 17 oktober 1987 ut för en olycka som kommissionen medgett var en olycka som avses i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna för Europeiska gemenskapernas tjänstemän (tjänsteföreskrifterna). Efter att i oktober 1989 ha fått besked av sin läkare om att de vävnadsskador som uppstått till följd av olyckan hade konsoliderats och att han hade bestående partiell invaliditet beslutade tillsättningsmyndigheten, på grundval av invaliditetskommitténs uttalande, att pensionera tjänstemannen från och med september 1990.

Kommissionens läkare, som hade undersökt sökanden i november 1990 för att fastställa den invaliditetsgrad som skulle beaktas vid beviljandet av ersättning enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, ansåg att sökandens invaliditetsgrad uppgick till 7 procent. Denna slutsats utgör från kommissionens sida grunden till ett förslag till beslut av den 12 april 1991 och delgavs sökanden den 26 april 1991. Eftersom sökanden under tiden hade tillsänt kommissionen två läkarintyg att beakta vid fastställandet av invaliditeten, begärde han den 25 juni 1991, i enlighet med artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och artikel 21 i förordningen om täckande av riskerna för olycksfall och yrkessjukdom för Europeiska gemenskapernas tjänstemän (förordningen) att den medicinska kommittén skulle sammankallas. Eftersom de två läkare som hade utsetts inte kunde komma överens om att utse en tredje läkare, utsågs denne på kommissionens begäran den 18 juni 1993 genom beslut av domstolens ordförande. Efter att sökanden hade undersökts beslutade den medicinska kommittén att han skulle anses ha en bestående invaliditetsgrad på 25 procent. Den 25 februari 1994 fattade kommissionen ett beslut (det tvistiga beslutet) att slutgiltigt fastställa invaliditetsgraden till 25 procent och beräknade den ersättning som föreskrivs i artikel 73.2 c i tjänsteföreskrifterna på grundval av de månadslöner som betalats till sökanden under de tolv månader som föregick olyckan. Ersättningen utbetalades den 30 mars 1994.

Till följd av kommissionens ogillande av det klagomål som sökanden hade anfört enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna mot det tvistiga beslutet, väckte han denna talan.

Det första yrkandet avseende ogiltigförldaring av kommissionens beslut av den 25 februari 1994

Sökanden åberopade en grund avseende åsidosättande av principen om likabehandling av tjänstemän, eftersom kommissionen — i enlighet med lydelsen av artikel 73.2 b och 73.2 c i tjänsteföreskrifterna — hade beräknat ersättningen på grundval av den månadslön som betalats ”under de tolv månader som har föregått olyckan” och inte på grundval av den månadslön som sökanden skulle ha fått under de tolv månader som föregick medicinska kommitténs uttalande, om han inte hade råkat ut för olyckan. Han ifrågasatte inte invaliditetsgraden på 25 procent (punkterna 22 och 23).

Upptagande lill sakprövning av grunden

Även om det är riktigt att artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna inte i sig innehåller några villkor vad gäller innehållet i och i synnerhet grunden för ett klagomål i den mening som avses i nämnda artikel, förutsätter kravet på överensstämmelse mellan klagomål och talan — vid äventyr av avvisning — att en grund som åberopas vid gemenskapernas domstolar redan behandlats under det administrativa förfarandet så att tillsättningsmyndigheten på ett tillräckligt precist sätt kunnat ta del av den kritik som den berörde riktat mot det bestridna beslutet. Syftet med artikel 90 i tjänsteföreskrifterna är att möjliggöra och gynna förlikning av tvister mellan tjänstemännen och administrationen. För att tillfredsställa detta krav är det viktigt att administrationen med tillräcklig precision har kunnat ta del av den berördes anmärkningar eller krav. Av detta följer att tjänstemannen i sitt klagomål inte kan begränsa sig till att åberopa de relevanta faktiska omständigheterna. Klagomålet skall även innehålla en angivelse av de anmärkningar som sökanden gör gällande till stöd för sitt ifrågasättande av det tvistiga beslutet, även om dessa inte skulle vara formulerade med juridiska termer. Vad gäller personalmål kan yrkandena vid gemenskapernas domstolar för det första endast ha samma föremål som de yrkanden som framlagts i klagomålet. För det andra får endast de omständigheter ifrågasättas som vilar på samma grund som de omständigheter som åberopats i klagomålet. Omständigheterna kan utvecklas genom att nya grunder och argument läggs fram vilka inte nödvändigtvis återfinns i klagomålet men som har nära samband med det (punkterna 27 och 28).

Hänvisning till förstainstansrätten den 11 juli 1991, von Hoessle mot revisionsrätten, T-19/90, Rec. s. II-615, punkt 34; förstainstansrätten den 16 juli 1992, Della Pietra mot kommissionen, T-1/91, Rec. s. II-2145, punkt 24; förstainstansrätten den 8 juni 1995, Allo mot kommissionen, T-496/93, REGP s. II-405, punkt 26

Förstainstansrätten ansåg att klagomålet i denna lydelse inte enbart saknade samband med förevarande grund, utan även saknade någon omständighet av vilken kommissionen — även genom att anstränga sig för att ge klagomålet en vidsträckt tolkning — skulle ha kunnat sluta sig till att sökanden avsåg att åberopa ett åsidosättande av principen om likabehandling (punkterna 29 och 30).

Hänvisning till domstolenden 14 mars 1989, Del Arno Martinez mot parlamentet, 133/88, Rec. s. 689, punkt 13

I sitt klagomål begärde sökanden endast, för det första, att ersättningsbeloppet skulle höjas med en summa som sioille kompensera för den minskning av det konkreta värdet som ersättningen varit föremål för mellan dagen för olyckan och dagen för betalningen och för det andra att dröjsmålsränta skulle betalas. Genom denna grund gjorde han däremot i huvudsak gällande att en strikt tillämpning av bestämmelserna i artikel 73.2 b och 73.2 c i tjänsteföreskrifterna utgjorde ett åsidosättande av principen om likabehandling till hans nackdel, eftersom diskrimineringen bestod i att en tjänsteman vars vävnadsskador konsoliderats senare erhöll lägre ersättning vad beträffar köpkraften än en tjänsteman med samma invaliditetsgrad som kunnat fastställas dagen för olyckan. Sökanden ifrågasatte förstainstansrättens bedömning i domen av den 28 februari 1992 på grund av att den inte i tillräckligt hög grad beaktat förekomsten av sådan diskriminering (punkt 31).

Hänvisning till förstainstansrättenden 28 februari 1992. Colmam mot kommissionen, T-8/90, Rec. s. II-469, punkterna 29, 39 och 40

Förstainstansrätten ansåg att bedömningen av om de anmärkningar som lagts fram i klagomålet är välgrundade klart skiljer sig från den bedömning som krävs i fråga om förevarande grund, eftersom det inte fanns något nära samband mellan grunden och en begäran om justering av det ersättningsbelopp som beviljats för att kompensera för en påstådd minskning av ersättningens faktiska värde. Klagomålet var alltså inte tillräckligt uttryckligt formulerat för att möjliggöra ett riktigt svar från den institution mot vilken det var riktat. Det förhållandet att denna bedömning är välgrundad stöds av att det framgick av kommissionens svar på klagomålet att den inte hade förstått att sökanden hade velat åberopa ett åsidosättande av principen om likabehandling. Dessutom var hänvisningen till ”rättspraxis” vad gäller den rättsliga grunden för de begäran som framställdes i klagomålet inte tillräckligt klar. Således skulle det förklaras att grunden inte kunde tas upp till sakprövning och att förevarande yrkande avvisades (punkt 32-34).

Hänvisning till förstainstansrättenden 22 juni 1990, Marcopoulos mot domstolen, T-32/89 och T-39/89, Rec. s. II-281, punkt 28

Det andra yrkandet avseende att kommissionen skall åläggas att vid en förnyad beräkning av ersättningen utgå ifrån den månadslön som sökanden skulle ha fått under de senaste tolv månaderna som föregick den medicinska kommitténs uttalande

Gemenskapernas domstolar kan inte utan att inkräkta på den administrativa myndighetens behörighet rikta förelägganden till en gemenskapsinstitution. Således skall förevarande yrkande avvisas (punkt 37).

Hänvisning till förstainstansrättenden 13 juli 1993, Moat mot kommissionen, T-20/92, Rec. s. II-799; förstainstansrätten den 20 maj 1994, Obst mot kommissionen, T-510/93, RecFP s. II-461

Det tredje yrkandet avseende beviljande i andra hand av skadestånd för att kompensera för den påstådda minskningen av det konkreta värdet av den ersättning som betalats

Eftersom de villkor för att en talan skall tas upp till sakprövning, som fastslås i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna, avser den allmänna ordningen, kan gemenskapernas domstolar pröva dem ex officio. Begäran om beviljande av skadestånd skall avvisas, om den har direkt samband med yrkandet avseende ogiltigförklaring av det tvistiga beslutet, vilket i sin tur antingen skall avvisas eller ogillas. Även om det anses att den skada som sökanden påstår sig ha lidit har vållats av ett beteende som har beslutskaraktär, förutsätter tjänsteföreskrifterna ett administrativt förfarande som består av två stadier, omfattande en begäran och ett klagomål i den mening som avses i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna. I det föreliggande fallet saknades emellertid ett sådant förfarande. Även om det antogs att skrivelsen med rubriken ”Klagomål enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna” skulle tolkas som en begäran i den mening som avses i artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna vad gäller begäran om beviljande av skadestånd, fanns det skäl att konstatera att sökanden inte hade anhängiggjort något klagomål mot kommissionens beslut att ogilla denna ”begäran”. Förevarande yrkande skulle således avvisas (punkt 47-49).

Hänvisning till Della Pietra mot kommissionen, ovannämnd, punkt 34; förstainstansrätten den 12 januari 1994, White mot kommissionen, T-65/91, RecFP s. II-23, punkt 137

Det fjärde yrkandet avseende erhållande av dröjsmålsränta som löper på ersättningen från och med den 17 oktober 1987, i andra hand från och med den 12 april 1991

Beviljande av dröjsmålsränta kan endast ske när huvudgälden är ostridig till beloppet eller åtminstone kan definieras på grundval av bevisade objektiva omständigheter och om betalningen av ersättning sedan utan grund försenats av administrationen. Rätten till ersättning för bestående invaliditet uppkommer dessutom inte allt eftersom var och en av vävnadsskadorna konsoliderats utan först när alla vävnadsskador har konsoliderats. Denna tolkning bekräftas dessutom av artikel 20 i förordningen (punkterna 52 och 53).

Hänvisning till domstolen den 21 maj 1981. Morbelli mot kommissionen, 156/80, Rec. s. 1357, punkt 34; domstolen den 14 juli 1981, Suss mot kommissionen, 186/80, Rec. s. 2041, punkterna 15 och 16; domstolen den 1 juni 1994, kommissionen mot BrazzelliLualdi m.fl., C-136/92 P, Rec. s. I-1981, punkt 53; Colmam mot kommissionen, ovannämnd, punkt 37

Den ersättning som föreskrivs i artikel 73 skall betalas först från och med den dag då bestående invaliditet definitivt har fastställts. Eftersom huvudgälden i det föreliggande fallet varken var ostridig till beloppet eller kunde definieras på grundval av bevisade objektiva omständigheter, blev den utmätningsbar först efter den medicinska kommitténs slutgiltiga beslut. Kommissionen hade således varken skyldighet eller möjlighet att betala ersättningen före denna dag. Kommissionen hade senare antagit det tvistiga beslutet och betalat ersättningen till sökanden. Under dessa omständigheter ansåg förstainstansrätten att kommissionen hade fullgjort sin betalningsskyldighet skyndsamt och att förevarande yrkande således skulle avvisas (punkterna 54 och 55).

Hänvisning till domstolen den 2 oktober 1979, B mot kommissionen, 152/77, Rec. s. 2819, punkt 21

Domslut:

Talan avvisas till den del det dar yrkas att förelägganden skall riktas till kommissionen och att denna skall åläggas att betala skadestånd.

Talan i övrigt ogillas.