FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

FRANCIS G. JACOBS

föredraget den 17 november 2005 1( )

Mål C-371/03

Siegfried Aulinger

mot

Bundesrepublik Deutschland





1. I förevarande mål har Oberlandesgericht Köln ställt två tolkningsfrågor till domstolen angående tolkningen av rådets förordning (EEG) nr 1432/92 av den 1 juni 1992 om förbud mot handel mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och republikerna Serbien och Montenegro (nedan kallad embargoförordningen).( )

2. Den nationella domstolen har ställt sina frågor för att få klarhet i huruvida artikel 1 d i embargoförordningen förbjuder så kallad bruten passagerartrafik till eller från embargoländerna. Med bruten trafik avses kommersiell transport av personer till eller från embargoområdet genom en sammanhållen ekonomisk transaktion som utförs i samarbete mellan ett företag med säte i en medlemsstat i gemenskapen och ett företag med säte i embargoområdet, varvid det förstnämnda företaget ansvarar för transporten till och från en plats i närheten av gränsen till embargoområdet och det sistnämnda ansvarar för transporten in i eller från embargoområdet och passagerarna på ett i förväg bestämt sätt byter fordon samt betalar en enda biljett som ger dem rätt att färdas hela sträckan.

Tillämpliga bestämmelser

3. Med anledning av konflikterna i samband med självständighetsprocessen i flera av republikerna i tidigare Socialistiska Federala Republiken Jugoslavien, särskilt konflikterna i Bosnien och Hercegovina år 1992, antog Förenta nationernas säkerhetsråd (nedan kallat FN) resolution 757 (1992) om införande av ett ekonomiskt embargo mot republikerna Serbien och Montenegro (nedan kallat FN:s embargoresolution). Embargot riktades främst mot all handel med basvaror eller andra varor.

4. Enligt punkt 4 i FN:s embargoresolution skall alla stater hindra

”a) import till sina territorier av basvaror eller andra varor som härrör från Federala republiken Jugoslavien (Serbien och Montenegro) och som exporterats därifrån efter dagen för förevarande resolution,

b) all verksamhet som företas av deras medborgare eller inom deras territorier som kan främja eller beräknas främja export eller omlastning av basvaror eller andra varor som härrör från Federala republiken Jugoslavien (Serbien och Montenegro), samt all handel som genomförs av deras medborgare eller via fartyg eller flygplan under dess flagg eller inom deras territorier i basvaror eller andra varor som härrör från Federala republiken Jugoslavien (Serbien och Montenegro) och som exporterats därifrån efter dagen för förevarande resolution, i synnerhet varje överföring av medel till Federala republiken Jugoslavien (Serbien och Montenegro) med avseende på sådan verksamhet eller handel,

c) all försäljning eller leverans som företas av deras medborgare, eller från deras territorier, av basvaror eller andra varor, oavsett om varorna härrör från deras territorium eller inte, med undantag för leveranser för rent medicinska ändamål eller leveranser av livsmedel, som anmälts till den kommitté som har upprättats i överensstämmelse med resolution 724 (1991), till varje fysisk eller juridisk person som befinner sig i Federala republiken Jugoslavien (Serbien och Montenegro), eller som bedriver någon form av affärsverksamhet från Federala republiken Jugoslavien (Serbien och Montenegro), samt all verksamhet som företas av deras medborgare eller inom deras territorier som kan främja eller beräknas främja sådan försäljning eller leverans av basvaror eller andra varor”.

5. Enligt punkt 5 i FN:s embargoresolution skall ”alla stater även hindra att deras medborgare, och alla andra personer som finns på deras territorium, från territoriet överför eller på något sätt ställer medel eller någon som helst finansiell eller ekonomisk resurs till förfogande för handels- och industriföretag samt myndigheter, eller utger medel till fysiska och juridiska personer som befinner sig i Federala republiken Jugoslavien (Serbien och Montenegro), med undantag för betalningar som uteslutande avser leveranser för rent medicinska eller humanitära ändamål eller leveranser av livsmedel”.

6. Med anledning av FN:s embargoresolution beslutade gemenskapen och dess medlemsstater att tillgripa ett gemenskapsrättsligt medel, nämligen embargoförordningen, för att såsom uttalas i förordningens tionde skäl garantera ”en enhetlig tillämpning av vissa embargoåtgärder inom gemenskapen”.

7. Förutom ett allmänt förbud från den 31 maj 1992 mot handel och all verksamhet som direkt eller indirekt främjar handel med basvaror eller andra varor mellan gemenskapen och republikerna Serbien och Montenegro, innehåller artikel 1 d i embargoförordningen dessutom ett förbud mot att erbjuda ”icke‑finansiella tjänster vars syfte eller effekt är att direkt eller indirekt främja ekonomin i republikerna Serbien och Montenegro, särskilt sådana icke-finansiella tjänster som tillhandahålls

i) med avseende på varje ekonomisk verksamhet som bedrivs i eller från republikerna Serbien och Montenegro, eller

ii) till en av följande personer:

– varje fysisk person i republikerna Serbien och Montenegro,

– varje juridisk person som bildats eller registrerats enligt lagstiftningen i republikerna Serbien och Montenegro,

– varje organisation som bedriver ekonomisk verksamhet (i eller utanför republikerna Serbien och Montenegro) som kontrolleras av personer som är bosatta i republikerna Serbien och Montenegro eller av organisationer som bildats eller registrerats enligt lagstiftningen i dessa republiker.

…”

8. Enligt artikel 5 i embargoförordningen skall denna ”tillämpas inom gemenskapens territorium, dess luftrum inräknat samt på flygplan eller fartyg som står under en medlemsstats jurisdiktion, och på varje person på annan plats som är medborgare i en medlemsstat och varje organ på annan plats som har bildats eller registrerats enligt lagstiftningen i en medlemsstat”.

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna

9. Siegfried Aulinger driver ett bussföretag med säte i Tyskland. Även efter det att embargoförordningen trätt i kraft transporterade han gästarbetare, framför allt serbiska och montenegrinska medborgare, till en plats i närheten av gränsen till embargoområdet. Därifrån vidaretransporterades passagerarna till sina slutdestinationer i Serbien och Montenegro av ett bussföretag med säte inom embargoområdet. Resan från Serbien och Montenegro till Tyskland genomfördes på motsvarande sätt. Detta arrangemang betecknas av den nationella domstolen som bruten trafik.

10. Siegfried Aulinger var underleverantör till en resebyrå med säte i Tyskland, Deutsche Touring GmbH, som organiserade hela bussresan mellan avreseorter i Tyskland och slutdestinationer i Serbien och Montenegro, och vice versa. Biljetter utfärdades för hela resan. De företag som tillhandahöll busstransporten inom Serbien och Montenegro hade ett samarbetsavtal med Deutsche Touring GmbH, som satte in ersättningen på ett klientmedelskonto eller tillhandahöll en kredit. Samarbetspartnersbolaget med säte inom embargoområdet kunde då överlåta tillgodohavandet eller använda det som säkerhet i förhållande till andra företag.

11. Sedan Siegfried Aulinger kontrollerats av tulltjänstemän vid gränsen mellan Österrike och Tyskland under en återresa till Tyskland i januari 1993 inleddes en förundersökning mot honom för överträdelse av embargoförordningen. Siegfried Aulinger lade då ned den brutna trafiken, eftersom även de tyska myndigheterna vid informella kontakter hade bekräftat att verksamheten var olaglig.

12. Förundersökningen lades ned sedan Bundesgerichtshof genom dom av den 21 april 1995 slagit fast att FN:s embargoresolution inte innebar förbud mot att transportera privatpersoner inom Serbien och Montenegro. Den konstaterade även att det inte var nödvändigt att avgöra om detta även gällde i fråga om embargoförordningen, då det enligt den domstolens mening inte var straffbart att åsidosätta denna förordning.

13. Siegfried Aulinger framställde därefter skadeståndskrav. Efter förlikning med fristaten Bayern, som var ansvarig för förundersökningen, inledde han i september 2001 också en skadeståndstalan mot Förbundsrepubliken Tyskland. Siegfried Aulinger yrkade 500 000 DEM i skadestånd för att han förlorat sin huvudsakliga inkomstkälla vid det nästan fullständiga avbrottet i hans transportverksamhet till och från gränsen till Serbien och Montenegro. Till stöd för sitt krav anförde han att embargoförordningen, till skillnad från vad de tyska myndigheterna ansåg, inte innehöll ett förbud mot bruten trafik. Siegfried Aulinger hänvisade vidare till att andra medlemsstater och inledningsvis även kommissionen ansåg att denna verksamhet inte var förbjuden enligt embargoförordningen och att de tyska myndigheterna således skulle ha samrått med andra medlemsstater innan de tog ställning i frågan, som var av avgörande betydelse för många bussföretags överlevnad.

14. Landgericht Bonn ogillade Siegfried Aulingers skadeståndstalan genom dom av den 4 september 2002, med särskild hänvisning till att Tysklands tolkning av embargoförordningen var berättigad och att det således inte var fråga om en sådan försumlighet som enligt 839 § i Bürgerliches Gesetzbuch är en förutsättning för ansvar för staten.

15. Siegfried Aulinger överklagade denna dom till Oberlandesgericht Köln, som har vilandeförklarat förfarandet och ställt följande två tolkningsfrågor till domstolen:

”1) Skall artikel 1 d i rådets förordning nr 1432/92 av den 1 juni 1992 tolkas så, att yrkesmässig persontransport till eller från embargoområdet i så kallad bruten trafik var tillåten eller så, att sådan trafik var förbjuden?

Med bruten trafik avses transport av personer till eller från embargoområdet genom samarbete mellan ett företag med säte i en medlemsstat i gemenskapen och ett företag med säte i embargoområdet, varvid det förstnämnda företaget ansvarar för transporten till en plats i närheten av gränsen till embargoområdet och det sistnämnda ansvarar för transporten därifrån till embargoområdet (då passagerarna fick byta fordon).

2) Följde det, om domstolen finner att bruten trafik var tillåten, av artiklarna 10 EG eller 297 EG eller av andra gemenskapsrättsliga bestämmelser att en medlemsstat var skyldig att samråda med andra medlemsstater och/eller kommissionen innan den genom nationella åtgärder ingrep mot den brutna trafiken, som enligt denna medlemsstat var otillåten?”

16. Siegfried Aulinger, Tyskland och kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden och företräddes vid förhandlingen.

Den första tolkningsfrågan

Argument

17. Den nationella domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida bruten trafik, såsom denna beskrivits ovan, är förbjuden enligt artikel 1 i embargoförordningen.

18. Siegfried Aulinger skiljer mellan bruten trafik från eller till embargoområdet i sin helhet och ett delvis tillhandahållande av tjänster som bidrar till denna trafik, som de tjänster han tillhandahöll organisatören av den brutna trafiken och som utfördes inom ett område som inte omfattades av embargot. Enligt Siegfried Aulinger strider ingen av dessa mot embargoförordningen.

19. Ett konstaterande av att de tjänster som tillhandahölls av Siegfried Aulinger inom ramen för den brutna trafiken strider mot embargoförordningen skulle leda till den absurda konsekvensen att alla handlingar som indirekt bidrog till den brutna trafiken förbjöds. Personer som säljer biljetter till resan, som tankar bussarna och till och med resenärerna som betalar för bussbiljetten skulle också åsidosätta embargoförordningen. Embargot är av ekonomisk art, men syftar inte till att förbjuda persontransporter.

20. Detsamma skulle gälla organisationen av den brutna trafiken betraktad i sin helhet. Eftersom syftet med embargoförordningen är att garantera en enhetlig tillämpning inom gemenskapen av de sanktioner som föreskrivs i FN:s embargoresolution, måste artikel 1 d i förordningen tolkas mot bakgrund av denna resolution. Enligt punkt 5 i resolutionen förbjuds alla stater endast att ställa ”medel eller någon som helst finansiell eller ekonomisk resurs” till förfogande för myndigheter eller företag i Federala republiken Jugoslavien (Serbien och Montenegro). Även om begreppet ekonomisk resurs inbegrep tillhandahållande av tjänster till serbiska och montenegrinska företag, skulle inte transporten av passagerare till serbiska och montenegrinska transportföretag kunna betraktas som sådana. De enda som tar emot tjänster i det fallet är passagerarna.

21. Den tyska regeringen anser att den kommersiella transporten av personer utgör en tjänst i den mening som avses i artikel 1 d i embargoförordningen, som formulerats mycket allmänt. Frågan huruvida trafiken utgör en bruten eller direkt transport saknar därvidlag betydelse. Den brutna trafiken främjar åtminstone indirekt ekonomin i republikerna Serbien och Montenegro genom att bland annat gynna företag som är etablerade inom embargoområdet och genom att de får ersättning för passagerartransporter – och därmed tillhandahålls de och i sista hand ekonomierna i de länder som omfattas av embargot ekonomiska resurser – samt genom att utländsk valuta indirekt importeras av passagerarna.

22. Bokstavstolkningen stöds även av embargoförordningens system och syfte. Den tyska regeringen har hänvisat till det nionde skälet i embargoförordningen, där det reservationslöst konstateras att ”gemenskapens ekonomiska relationer med republikerna Serbien och Montenegro måste bringas att upphöra”.

23. Enligt den tyska regeringen skall embargoförordningen tolkas oberoende av FN:s embargoresolution. Gemenskapslagstiftaren har mot bakgrund av gemenskapens närhet till embargoområdet rätt att fatta beslut om ett strängare embargo än det som föreskrivs i FN:s embargoresolution.

24. Den tyska regeringen har vidare gjort gällande att även behovet av att garantera embargoförordningens effektivitet kräver att den brutna trafiken förbjuds. I annat fall kan förordningens bestämmelser lätt kringgås genom samarbeten mellan bussföretag i gemenskapen respektive Serbien och Montenegro.

25. Kommissionen har, med hänvisning till domen i målet Bosphorus,( ) påpekat att det vid tolkningen av gemenskapsbestämmelser som antagits för att genomföra en resolution av FN:s säkerhetsråd finns anledning att beakta denna resolution. Förbudet mot att tillhandahålla icke-finansiella tjänster i artikel 1 d i embargoförordningen, som berörs i målet vid den nationella domstolen, följer dock inte av FN:s embargoresolution, som endast behandlade handel med basvaror eller andra varor och därmed sammanhängande tjänster och ekonomiska överföringar.

26. Med utgångspunkt enbart i artikel 1 d i embargoförordningen skiljer kommissionen mellan tre typer av persontransporter till och från embargoområdet, nämligen direkta passagerartransporter till eller från embargoområdet, transporter från en plats i gemenskapen till gränsen till de länder som är föremål för embargot utan organiserad vidaretransport av passagerarna till ett samarbetande bussföretag som ombesörjer transporten på sträckan inom embargoområdet och vice versa, och bruten trafik som den som behandlas i målet vid den nationella domstolen.

27. Kommissionen har gjort gällande att den andra typen av transporter inte omfattas av förbudet i artikel 1 i embargoförordningen, men att både direkta passagerartransporter och bruten trafik med passagerare är förbjudna enligt artikel 1 i denna.

28. Direkta transporter gynnar ekonomin i de länder som omfattas av embargot på två sätt. Dels frigörs serbiska och montenegrinska transportmedel för andra ändamål, dels blir det möjligt för gästarbetare att föra hem ekonomiska resurser.

29. Bruten trafik utgör en icke-finansiell tjänst som indirekt stöder de nationella ekonomier som är föremål för embargot. Gemenskapsföretaget sörjer på grund av sitt samarbetsavtal med företag som är etablerade inom embargoområdet för att det kommer passagerare till det området och att dessa därmed för hem utländsk valuta. Genom att betala ersättningar till samarbetsföretag som är etablerade inom embargoområdet för den del av resan som äger rum inom Serbiens och Montenegros territorium bidrar gemenskapsföretaget vidare indirekt till deras ekonomier.

30. Kommissionen har slutligen förklarat att det ankommer på den nationella domstolen att inom ramen för det nationella förfarandet fastställa vem som faktiskt är ansvarig för tillhandahållandet av den förbjudna tjänsten. Den nationella domstolen måste avgöra om Siegfried Aulinger, som inte är direkt ansvarig för den övergripande organisationen och tillämpningen, kan anses ha åsidosatt embargot genom sin delaktighet i tillhandahållandet av bruten trafik.

Bedömning

31. För det första kan förbudet mot icke-finansiella tjänster i embargoförordningen enligt min uppfattning tolkas oberoende av FN:s embargoresolution. Genom förordningens bestämmelser utvidgas embargot mot handel i basvaror eller andra varor och finansiella förbindelser de facto även till icke-finansiella tjänster. Eftersom FN:s embargoresolution inte innehåller några bestämmelser som hindrar stater från att fatta beslut om ytterligare embargoåtgärder, kan gemenskapen med stöd av sin befogenhet enligt EG‑fördraget, särskilt dess artikel 113, besluta att göra detta av egna politiska motiv. Dessa mer långtgående gemenskapsåtgärder kan tolkas obereroende av FN:s embargoresolution, förutsatt att de inte strider mot denna, vilket enligt min uppfattning inte är fallet.

32. Artikel 1 d är mycket generellt formulerad och förbjuder tillhandahållande av icke-finansiella tjänster vars ”syfte eller effekt är att direkt eller indirekt främja ekonomin i republikerna Serbien och Montenegro”.( ) Som exempel på förbjudna tjänster nämns i bestämmelsen ”särskilt”( ) icke-finansiella tjänster som tillhandahålls med avseende på ”varje ekonomisk verksamhet”( ) som bedrivs i eller från republikerna Serbien och Montenegro och varje fysisk eller juridisk person i dessa republiker eller en organisation som bedriver ekonomisk verksamhet (i eller utanför republikerna Serbien och Montenegro) som kontrolleras av personer som är bosatta i dessa republiker eller av organisationer som bildats eller registrerats enligt lagstiftningen i dessa republiker.

33. Av bestämmelsens lydelse följer att det är förbjudet att tillhandahålla bruten trafik av det slag som berörs i målet vid den nationella domstolen.

34. En bokstavstolkning visar att den samordnade verksamhet som bedrivs av bussföretagen i gemenskapen och i Serbien och Montenegro under den tyska resebyråns övergripande ledning innebär ett tillhandahållande av en icke-finansiell tjänst till fysiska personer som är bosatta i Serbien och Montenegro. Passagerarna köper en enda biljett för hela resan, som ger dem rätt att transporteras mellan punkt A i embargoområdet till punkt B i gemenskapen. Givetvis är åtminstone vissa av de passagerare som tar emot dessa tjänster sannolikt fysiska personer som är bosatta i Serbien och Montenegro i den mening som avses i artikel 1 d i embargoförordningen.

35. Det faktum att passagerarna måste byta buss vid gränser påverkar inte det faktum att de är berättigade till hela resan. Deras enda biljett ger dem rätt att vid gränsen gå över till bussar, som kör inom samma av samarbetande bussföretag organiserade system, som kör dem till deras slutdestination. Passagerarna behöver inte själva arrangera vidaretransporten eller köpa nya biljetter vid gränsen för att fortsätta sin resa.

36. Jag delar också kommissionens och den tyska regeringens uppfattning att tillhandahållandet av bruten trafik åtminstone indirekt i två avseenden främjar ekonomin i de länder som omfattas av embargot. För det första blir det möjligt för återvändande gästarbetare att föra in utländsk valuta i embargoområdet. För det andra skapas affärsmöjligheter som annars kanske inte skulle ha uppkommit för de bussföretag som är etablerade i Serbien och Montenegro och som ansvarar för transportsträckan inom embargoområdet och får ersättning för detta.

37. Det faktum att denna ersättning sätts in på ett klientmedelskonto eller har formen av en kredit från Deutsche Touring GmbH saknar enligt min uppfattning betydelse, eftersom det framgår av beslutet om hänskjutande att de samarbetande serbiska och montenegrinska bussföretagen kunde överlåta tillgodohavandet eller använda det som säkerhet i förhållande till andra företag och på så sätt erhålla ett ekonomiskt utbyte för sina tjänster.

38. Om den brutna trafiken godtogs skulle det, som den tyska regeringen har påpekat, även undergräva effekten av embargoförordningen eftersom dess bestämmelser lätt kunde kringgås genom ett samarbete mellan företag i gemenskapen respektive Serbien och Montenegro.

39. Slutligen ankommer det på den nationella domstolen att mot bakgrund av omständigheterna i målet vid denna fastställa om Siegfried Aulingers handlande, mot bakgrund av hans faktiska roll som underleverantör till Deutsche Touring GmbH inom ramen för den brutna trafiken, utgör ett åsidosättande av embargot.

40. Mot bakgrund av ovanstående överväganden anser jag att domstolen skall besvara den första tolkningsfrågan så, att artikel 1 d i embargoförordningen innebär förbud för ett företag i gemenskapen att tillhandahålla bruten trafik till och från det territorium som embargot omfattar.

Den andra tolkningsfrågan

41. Mot bakgrund av svaret på den första tolkningsfrågan blir den andra frågan irrelevant. Jag kommer dock att granska den kortfattat för det fall domstolen skulle finna att bruten trafik inte är förbjuden enligt embargoförordningen.

42. Den nationella domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida en medlemsstat enligt gemenskapsrätten är skyldig att samråda med andra medlemsstater och/eller kommissionen innan nationella åtgärder vidtas med anledning av att den brutna trafiken är olaglig.

43. Siegfried Aulinger har gjort gällande att Tyskland hade en sådan skyldighet, grundad på en kombinerad tolkning av artikel 10 EG om lojalt samarbete mellan medlemsstaterna och gemenskapen, artikel 133 EG om den gemensamma handelspolitiken, skälen i embargoförordningen, enligt vilka medlemsstaterna har beslutat att tillgripa ett gemenskapsrättsligt medel för att garantera en enhetlig tillämpning av embargoåtgärderna, och artikel 297 EG, enligt vilken medlemsstaterna skall samråda med varandra för att förhindra att den gemensamma marknadens funktion påverkas av åtgärder som en medlemsstat kan se sig tvungen att vidta i händelse av bland annat krig eller en allvarlig internationell spänning som innebär krigsfara eller för att fullgöra de skyldigheter som den har tagit på sig i syfte att bevara fred och internationell säkerhet.

44. Varken Tyskland eller kommissionen anser att någon sådan skyldighet föreligger enligt gemenskapsrätten, eftersom det saknas en uttrycklig gemenskapsrättslig bestämmelse enligt vilken medlemsstaterna är skyldiga att samråda med varandra eller kommissionen, en bestämmelse som finns i andra gemenskapsförordningar om ekonomiska embargon, men inte i den här berörda embargoförordningen. Att ålägga medlemsstaterna och kommissionen att enas om den korrekta tolkningen av de berörda gemenskapsrättsliga bestämmelserna skulle vidare strida mot den princip som följer av artikel 220 EG att endast domstolen slutgiltigt kan tolka gemenskapsrätten.

45. Jag delar i huvudsak kommissionens och den tyska regeringens inställning. Av fast rättspraxis följer att det i överensstämmelse med de allmänna principer som ligger till grund för gemenskapens institutionella system och som styr relationerna mellan gemenskapen och medlemsstaterna enligt artikel 10 EG i fördraget ankommer det på medlemsstaterna att inom sina territorier svara för att gemenskapsbestämmelserna genomförs. I den mån gemenskapsrätten, inbegripet dess allmänna principer, inte innehåller allmänna bestämmelser för detta ändamål skall de nationella myndigheterna vid genomförandet av gemenskapsförordningar tillämpa de formella och materiella reglerna i sin nationella rätt.( )

46. Eftersom embargoförordningen, som är en direkt tillämplig gemenskapsrättsakt, inte innehöll föreskrifter om en särskild skyldighet att samråda innan den började tillämpas i de nationella rättsordningarna, var medlemsstaterna ansvariga för att lojalt tolka och tillämpa dess bestämmelser. En enhetlig tillämpning kan i sista hand säkerställas genom förfarandet för förhandsavgörande enligt artikel 234 EG.

47. Jag anser inte heller att en skyldighet av påstått slag följer av de övriga gemenskapsrättsliga bestämmelser som Siegfried Aulinger har hänvisat till, vare sig betraktade var för sig eller jämförda med varandra.

48. Artikel 10 EG utgör inte hinder för att medlemsstaterna tolkar och tillämpar direkt tillämplig gemenskapslagstiftning utan föregående samråd, men kräver att de gör detta lojalt. De tyska myndigheterna åsidosatte inte sina skyldigheter enligt artikel 10 EG genom att utan föregående samråd slå fast att bruten trafik inte är tillåten enligt embargoförordningen, vilket är en berättigad tolkning.

49. Beträffande artikel 297 EG, följer av dess lydelse entydigt att den samrådsskyldighet som medlemsstaterna åläggs avser situationer där ensidiga åtgärder som vidtagits av en medlemsstat i samband med en allvarlig kris kan äventyra tillämpningen av EG-fördragets friheter. Artikeln är enligt min uppfattning inte tillämplig i situationer som den i målet vid den nationella domstolen, där de åtgärder som skall tillämpas av medlemsstaterna föreskrivs i ett gemenskapsrättsligt instrument.

50. Till stöd för sin ståndpunkt att det föreligger en skyldighet att samråda innan åtgärder vidtas har Siegfried Aulinger vidare hänvisat till artikel 30.2 a i Europeiska enhetsakten angående det europeiska utrikespolitiska samarbetet. Jag kan inte se att den bestämmelsen, som har upphävts vid senare ändringar av EG‑fördraget, är relevant. Den tolkning av embargoförordningen som tillämpats av Tyskland och som har ifrågasatts av Siegfried Aulinger utgjorde inte en ”utrikespolitisk fråga av allmänt intresse” som skulle kräva att Europeiska enhetsaktens höga fördragsslutande parter underrättade och konsulterade varandra, såsom krävs enligt artikel 30.2 a i enhetsakten.

51. Slutligen finner jag ingenting i artikel 133 EG som skulle kunna medföra en sådan samrådsskyldighet för medlemsstaterna som Siegfried Aulinger har gjort gällande.

52. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen besvarar den andra tolkningsfrågan så, att medlemsstaterna inte hade en på gemenskapsrätten grundad skyldighet att samråda med andra medlemsstater och/eller kommissionen innan de vidtog nationella åtgärder för att genomföra embargoförordningen.

Förslag till avgörande

53. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att domstolen bör besvara Oberster Gerichtshofs tolkningsfrågor på följande sätt:

1) Artikel 1 d i rådets förordning (EEG) nr 1432/92 av den 1 juni 1992 om förbud mot handel mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och republikerna Serbien och Montenegro innebär förbud för ett företag inom gemenskapen att tillhandahålla bruten trafik till och från det territorium som omfattas av embargot, varvid med bruten trafik avses kommersiell transport av personer till eller från embargoområdet genom en sammanhållen ekonomisk transaktion som utförs i samarbete mellan ett företag med säte i en medlemsstat i gemenskapen och ett företag med säte i embargoområdet, där det förstnämnda företaget ansvarar för transporten till en plats i närheten av gränsen till embargoområdet och det sistnämnda ansvarar för transporten in i eller från embargoområdet och passagerarna på ett i förväg bestämt sätt byter fordon samt betalar en enda biljett, som ger dem rätt att färdas hela sträckan.

2) Medlemsstaterna hade inte en på gemenskapsrätten grundad skyldighet att samråda med andra medlemsstater och/eller kommissionen innan de vidtog nationella åtgärder för att genomföra den förordningen.