ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38.

För det första erinrade domstolen om att den i ett analogt sammanhang redan hade slagit fast att ”kravet på en 'sund, god och marknadsmässig kvalitet’ är ett generellt och objektivt villkor för att bidrag skall beviljas och att en produkt som inte kan saluföras inom [Europeiska unionen] 'under normala omständigheter’ inte uppfyller dessa kvalitetskrav”. ( 25 ) Domstolen konstaterade att ”det förhållandet att kravet på att produkten skall kunna saluföras 'under normala omständigheter’ ingår i begreppet 'sund, god och marknadsmässig kvalitet’ klart framgår av bestämmelserna om exportbidrag för jordbruksprodukter. I samtliga relevanta förordningar alltsedan förordning nr 1041/67[ ( 26 )] föreskrivs nämligen att en produkt för att berättiga till exportbidrag skall uppfylla både kravet på 'sund, god och marknadsmässig kvalitet’ och kriteriet att produkten skall kunna saluföras 'under normala omständigheter’”. ( 27 ) Därav följde enligt domstolen att ”en produkt som exporteras från [Europeiska unionen] till ett tredjeland, för att anses vara av 'sund, god och marknadsmässig kvalitet’ och därmed berättiga till exportbidrag, skall kunna saluföras på [Europeiska unionens] territorium 'under normala omständigheter’ och att produkten således måste uppfylla de kvalitetsnormer som uppställs som villkor för att den skall kunna saluföras som livsmedel inom[Europeiska unionen]”. ( 28 )
30.

När en person väl har blivit godkänd på uttagningsprovet, påbörjas en inledande utbildningsperiod på 27 månader ( 36 ). Det är ett allmänt uttagningsprov, och specialisering sker i förekommande fall endast under karriärens gång genom den vidareutbildning som poliserna erbjuds. Det är alltså inte möjligt att i ett inledande skede skilja på de poliser som huvudsakligen kommer att utöva fysiskt krävande uppgifter och de som riktar in sig på verksamhetsområden som är mindre fysiskt krävande, som exempelvis kriminaltekniker. Under alla omständigheter förväntas det av poliser på grundnivå, ända tills en eventuell specialisering, att de ska kunna utföra de fysiska uppgifter som är kännetecknande för deras tjänst.
76.

Den omständigheten att maximibeloppen inom ramen för detta system har fastställts så att de ersättningsgilla arvodena i tvister rörande ett bestämt belopp inte överstiger 30000 euro per instans och i tvister med obestämt belopp 11000 euro per instans, skulle kunna kritiseras på olika grunder, men inte för att det är oförenligt med artikel 14 i direktivet. Systemet skulle utan tvekan kunna förbättras (exempelvis genom att undantag medges under särskilda omständigheter), men så som det är utformat åsidosätter det inte nämnda artikel, vilken som jag tidigare påpekat innehåller en ”huvudregel” från vilken undantag kan medges och där formuleringen rimliga och proportionerliga kostnader används, vilket ger medlemsstaterna en stor frihet att utforma bestämmelserna kring detta. Jag anser att den nationella lagstiftaren själv, med beaktande av bland annat rättskulturen och förhållandena för advokattjänster i Belgien, kan bedöma var det är lämpligt att dra gränsen för att kunna övervältra kostnaden för advokatarvoden på den tappande parten.
13.

Med avseende på beräkningen av produktionsavgifter i syfte att täcka gemenskapens kostnader för avsättning av överskottsproduktion angavs i artikel 15.1–4 bland annat följande: ”1. Före utgången av varje regleringsår skall följande uppgifter fastställas: a) Beräknad produktion av A- och B-socker … under det aktuella regleringsåret. b) Beräknad kvantitet socker … som avyttras för konsumtion inom gemenskapen under det aktuella regleringsåret. c) Det överskott som kan exporteras, vilket erhålls genom att kvantiteten enligt a minskas med kvantiteten enligt b. d) Beräknad genomsnittlig förlust eller intäkt per ton socker för de exportåtaganden som gjorts med avseende på det aktuella regleringsåret. Den genomsnittliga förlusten eller intäkten skall vara lika med skillnaden mellan det totala bidragsbeloppet och det totala avgiftsbeloppet[ ( 17 ) ] för den totala kvantitet för vilken exportåtaganden gjorts. e) En uppskattning av den totala förlusten eller den totala intäkten, vilken erhålls genom att det överskott som avses i c multipliceras med den genomsnittliga förlust eller intäkt som avses i d. 2. Före utgången av regleringsåret 2005/2006 … skall följande fastställas kumulativt för regleringsåren 2001/2002–2005/2006: a) Det överskott som kan exporteras, framräknat på grundval av den slutgiltiga produktionen av A- och B-socker ... och den slutgiltiga kvantitet socker ... som avsatts för förbrukning inom gemenskapen … b) Den genomsnittliga förlust eller intäkt per ton socker som uppkommit vid fullgörandet av de totala exportåtagandena i fråga, beräknad i enlighet med bestämmelserna i punkt 1 d andra stycket. c) Den totala förlusten eller intäkten, beräknad genom att det överskott som avses i a multipliceras med den genomsnittliga förlusten eller intäkten enligt b. d) Totalsumman av de basproduktionsavgifter och B-avgifter som tagits ut. Den beräknade totala förlusten eller intäkten enligt punkt 1 e skall justeras på grundval av skillnaden mellan de belopp som fastställts enligt c och d. 3. Om fastställelsen av de uppgifter som avses i punkt 1, efter justering i enlighet med punkt 2 ... resulterar i en beräknad total förlust, skall denna förlust divideras med den beräknade produktionen av A- och B-socker ... under det aktuella regleringsåret. Ett belopp som motsvarar det tal som på så sätt räknas fram skall tas ut av de tillverkande företagen som en basproduktionsavgift på deras produktion av A- och B-socker ... … 4. Om den maximalt tillåtna basproduktionsavgiften inte helt täcker den sammanlagda förlust som avses i punkt 3 första stycket, skall restbeloppet divideras med den beräknade produktionen av B-socker … under det aktuella regleringsåret. Det belopp, som på så sätt räknas fram, skall tas ut av de tillverkande företagen som B-avgift på deras produktion av B-socker ... …”
82.

Essent har tvärtom gjort gällande att det finns olikheter som utesluter att tidigare rättspraxis överförs på förevarande mål. Essent anser särskilt att medan mekanismen med gröna certifikat utgör en stödmekanism för produktion av grön el, som via tillsynsmyndigheten säkerställer en fördel för producenten innan marknadskrafterna griper in, genom att överlåtelse av certifikat tillåts på en specifik marknad på skäliga villkor, avser systemet med kostnadsfri distribution av grön el uteslutande eldistributionen och elförbrukningen och gynnar ensidigt leverantörerna samt har en mycket större ekonomisk inverkan, eftersom distributionskostnaderna under perioden i fråga stod för upp till 37 procent av den slutliga elfakturan.
2.

Detta är i huvudsak den hittills oprövade fråga som Klagenævnet for Udbud (överklagandenämnden för offentlig upphandling) hänskjutit till domstolen i ett mål mellan å ena sidan MT Højgaard A/S och Züblin A/S (nedan tillsammans kallade MTHZ) – en grupp ekonomiska aktörer som deltagit i ett upphandlingsförfarande – och å andra sidan Banedanmark, förvaltare av järnvägsinfrastrukturen i Danmark och upphandlande myndighet i nämnda förfarande. Vid Klagenævnet for Udbud (överklagandenämnden för offentlig upphandling) har MTHZ gjort gällande att Banedanmark åsidosatte principen om likabehandling i artikel 10 i direktiv 2004/17/EG ( 2 ) genom att tillåta att Per Aarsleff A/S (nedan kallat Aarsleff), den kvarvarande medlemmen av en grupp som hade upplösts under förfarandet, deltog i anbudsförfarandet istället för gruppen trots att Aarsleff inte hade prekvalificerats.
18.

Efter att ha arbetat och bott i Nederländerna var X anställd i Qatar från den 1 mars 2008 till den 1 augusti 2011. I detta tredjeland hade han en bostad som hans arbetsgivare ställt till förfogande och han upprätthöll både yrkesmässiga och personliga relationer där. Under den nämnda perioden tillbringade X 281 dagar utanför Qatar under vilka han besökte sin hustru, sina myndiga barn och sin släkt som var kvar i Nederländerna, och han åkte på semester till andra länder. Hans hustru, som fortsatte att arbeta i Nederländerna, besökte honom i Qatar sex gånger, sammanlagt under 83 dagar.
39.

Oavsett vilken dag den förordning som utvidgar en antidumpningstull antogs syftar den provisoriska åtgärden som skyldigheten att registrera importen utgör, i händelse av kringgående, alltid till att bibehålla möjligheten att retroaktivt införa utvidgningen av de ursprungliga antidumpningstullarna för att förhindra att verkningarna av dessa tullar undergrävs genom inverkan av den utförda importen, särskilt under undersökningen om kringgående av åtgärder. I detta hänseende bör det noteras att en antidumpningstull inte är en tull som varierar i intensitet över tid. Istället för att gradvis minska under sin tillämpningsperiod förblir den gällande så länge som den inte har löpt ut. Enligt min mening saknar även APEX påstående grund, enligt vilket en rent retroaktiv utvidgning av antidumpningsåtgärder inte avser att skydda verkan av en framtida åtgärd mot kringgående under undersökningsperioden, utan enbart utgör en eliminering av vinsten för importföretagen. Även om utvidgningen av antidumpningstullen uteslutande rör det förflutna syftar den till att förhindra att den tullen neutraliseras genom kringgående åtgärder. Att förhindra denna utvidgning öppnar upp för oseriösa aktörer att enkelt kringgå åtgärderna utan att riskera en antidumpningstull under de sista månaderna för tillämpningen av denna tull.
5.

I det omtvistade beslutet konstaterade kommissionen att klagandena hade deltagit i överträdelsen under en period av fyra månader, mellan den 22 april och den 30 augusti 2004. ( 7 ) Deras ansvar för överträdelsen fastställdes uteslutande på grundval av den omständigheten att anställda vid SKW Stahl-Technik GmbH & Co. KG (nedan kallat SKW) hade deltagit direkt i överträdelsen. ( 8 ) SKW var under nämnda period ett helägt dotterbolag till klagandena. ( 9 ) Den 30 augusti 2004 överlät klagandena SKW till ARQUES Industrie AG (numera Gigaset AG) (nedan kallat Gigaset) ( 10 ) med retroaktiv ekonomisk verkan från och med den 1 januari 2004.
20.

Av de handlingar som har getts in till domstolen framgår att enligt den nederländska lagstiftning som var tillämplig vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i det nationella målet hade endast skattskyldiga som under en del av beskattningsåret var bosatta i Nederländerna rätt att under ett och samma beskattningsår omfattas först av de regler som var tillämpliga på skattskyldiga med hemvist i denna medlemsstat och därefter av de regler som var tillämpliga på skattskyldiga utan hemvist där. ( 9 ) Denna möjlighet, som jag ovan har benämnt alternativ 3, utgjorde helt klart en skattemässig fördel. Den innebar att en skattskyldig person kunde jämställas med skattskyldiga med hemvist i Nederländerna (och således dra av hypoteksränta för en privatbostad) under en del av året, och under den resterande delen av året beskattas endast för den inkomst han uppbar i Nederländerna. År 2005 hade en skattskyldig som D.G. Kieback som saknade hemvist i landet inte rätt till denna fördel, trots att han under en del av beskattningsåret uppbar hela eller nästan hela sin inkomst i Nederländerna. ( 10 )
7.

Eftersom den ungerska myndigheten således hade beslutat att avslå ansökan om registrering av Iron & Smiths varumärke, överklagade bolaget till Fővárosi Törvényszék (domstol i första instans i Budapest, nedan kallad den hänskjutande domstolen) med yrkande om upphävande av avslagsbeslutet. Den hänskjutande domstolen anser emellertid att det är oklart hur artikel 4.3 i direktivet ska tolkas och har därför beslutat att begära förhandsavgörande från EU-domstolen avseende följande tolkningsfrågor: ”1) Är det förhållandet att ett gemenskapsvarumärke är känt i en enda medlemsstat tillräckligt för att varumärket ska anses vara känt i den mening som avses i artikel 4.3 i [direktivet ] …, även när den nationella ansökan om varumärkesregistrering, mot vilken en invändning har gjorts på grundval av att gemenskapsvarumärket är känt, gavs in i ett annat land än nämnda medlemsstat? 2) Får de principer som [EU-domstolen] har slagit fast i fråga om verkligt bruk av ett gemenskapsvarumärke tillämpas inom ramen för de geografiska kriterier som används vid prövningen av huruvida ett gemenskapsvarumärke är känt? 3) Om innehavaren av ett äldre varumärke styrker att gemenskapsvarumärket är känt i andra länder – vilket omfattar en väsentlig del av Europeiska unionen – än den medlemsstat där den nationella ansökan om varumärkesregistrering gavs in, får det krävas att denne, oaktat det nyss anförda, ger in tillräckliga bevis även med avseende på nämnda medlemsstat? 4) Om [fråga 3] besvaras nekande, kan det mot bakgrund av den inre marknadens särdrag förhålla sig så, att ett varumärke som använts i hög grad inom en väsentlig del av Europeiska unionen är helt okänt för de nationella relevanta konsumenterna, och att det andra villkoret för att det registreringshinder som anges i artikel 4.3 i direktivet ska föreligga således inte är uppfyllt, eftersom det inte föreligger någon risk för förfång för eller att det dras otillbörlig fördel av särskiljningsförmågan eller renomméet? Vilka omständigheter måste i sådant fall innehavaren av gemenskapsvarumärket styrka för att nämnda villkor ska anses vara uppfyllt?”
94.

Under normala omständigheter, såvida det inte föreligger förhållanden som visar motsatsen, kan den bevisbörda som åligger kommissionen mycket lätt kullkastas. Det finns nämligen generellt inte något skäl till varför kommissionen skulle vara intresserad av att pröva och samla in uppgifter som inte omfattas av den pågående undersökningen. Det kan således antas att en kort förklaring till hur dessa ytterligare upplysningar hittades normalt sett skulle räcka som prima facie-bevis för att kommissionen inte har gjort sig skyldig till någon felaktig rättslig bedömning under sina efterforskningar. Det skulle sedan ankomma på det berörda företaget att övertyga unionsdomstolarna om att kommissionen haft de aktuella handlingarna som målinriktning ända från början. Med andra ord anser jag att domstolen, såvida inte faktiska bevis för motsatsen föreligger, kan fastställa att kommissionens beteende omfattas av tillämpningsområdet för den regel som slogs fast i domen Dow Benelux.
40.

Tribunalen har i den överklagade domen väsentligen lagt de särskilda omständigheterna kring det reglerade ämnesområdet till grund för sin ståndpunkt att artikel 22 i direktiv 2003/55, och inte artikel 36 i direktiv 2009/73, ska tillämpas. Nedan ska jag därför klargöra huruvida det faktiskt föreligger sådana särskilda omständigheter i förevarande fall. Därvid ska jag inledningsvis behandla det av tribunalen åberopade ”Salumi-undantaget” (nedan under avsnitt a), innan jag ägnar mig åt den av MGS åberopade idén om en referensdag (se nedan avsnitt b) samt den av den tjeckiska regeringen åberopade principen om likabehandling (nedan under avsnitt c).
2.

Tre år av sex-villkoret tillämpades emellertid på Babette Martens, en nederländsk medborgare bosatt i Belgien under nästan hela sin skolgång, som hos nederländska myndigheter ansökte om medtagbart studiestöd för att resa till Curaçao för universitetsstudier. Hennes far (också han nederländsk medborgare bosatt i Belgien) arbetade deltid i Nederländerna under en period och Babette Martens hade beviljats medtagbart studiestöd för sina universitetsstudier för denna period. Hon nekades dock studiestöd för återstoden av studierna så snart hennes far hade upphört att vara gränsarbetare, eftersom tre år av sex-villkoret då tillämpades på hennes situation och hon inte uppfyllde det.
10.

I det nationella målet ska bestämmelserna i lag nr 150/99 av den 11 september 1999 om införande av lag om stämpelskatt (Lei n.o 150/99, de 11 de setembro de 1999, Aprova o Código do Imposto do Selo) ( 6 ) tillämpas, i den lydelse som var i kraft under åren 2004–2006. Bilaga III till denna lag, med rubriken ”Allmän stämpelskattetabell”(i euro) (” Tabela Geral do Imposto do Selo (em euro))”, innehåller skattesatserna för stämpelskatten på de transaktioner som omfattas av denna lag. Genom lagdekret nr 322-B/2001 av den 14 december 2001 (Decreto-Lei n.o 322-B/2001, de 14 de dezembro de 2001) ( 7 ) lades punkt 26 till bilagan (TGIS). Punkt 26.3 har följande lydelse: ”En ökning av kapitalet i ett kapitalbolag genom tillskott av varje slags tillgångar som tillskjutits eller som ska tillskjutas av bolagsmännen, med avdrag för övertagna åtaganden och bolagets kostnader för varje tillskott, är föremål för en stämpelskatt på 0,4 %.” ( 8 )
9.

Artikel 12 i viseringskodexen, som rör resehandlingar, har följande lydelse: ”Sökanden ska ge in en giltig resehandling som uppfyller följande kriterier: a) Den ska vara giltig i minst tre månader efter planerat datum för avresan från medlemsstaternas territorium, eller i fall det rör sig om flera besök, efter det senaste datumet för avresan från medlemsstaternas territorium. ... b) Den ska omfatta minst två tomma sidor. c) Den ska ha utfärdats under den föregående tioårsperioden.”
7.

Jessy Saint Prix överklagade beslutet att inte bevilja henne försörjningsstöd till First-tier Tribunal. Hennes överklagande bifölls genom beslut av den 4 september 2008. Detta beslut överklagandes i sin tur av Secretary of State for Work and Pensions vid Upper Tribunal som den 7 maj 2010 avgjorde överklagandet till Secretary of States fördel. Jessy Saint Prix överklagade därefter Upper Tribunal’s beslut till Court of Appeal. När sistnämnda domstol beslöt att inte bevilja prövningstillstånd den 13 juli 2011 överklagade hon sistnämnda avgörande till Supreme Court of the United Kingdom (nedan kallad Supreme Court).
67.

Av den tyska regeringens svar på begäran om klarläggande framgår det att Elterngeld syftar till att, för det första, hjälpa familjer att behålla sin levnadsstandard när föräldrarna huvudsakligen ägnar sig åt sina barn och, för det andra, hjälpa föräldrarna, särskilt under den första tiden efter det att de blivit föräldrar, genom att ge dem möjlighet att ensamma ta hand om sina barn under denna period, vilket innebär att de helt eller delvis temporärt måste avstå från förvärvsverksamhet. På villkor att den förälder som tar hand om barnet avbryter eller begränsar sin förvärvsverksamhet, har han eller hon rätt till en ersättning, i förhållande till inkomsterna, för förlorad inkomst under barnets första levnadsår samt till ett stöd som syftar till att familjen ska kunna behålla sin levnadsstandard.
93.

Jag föreslår därför att domstolen besvarar begäran om förhandsavgörande enligt följande: 1) En tjänst som innefattar tillhandahållande mot vederlag av tillgång till ett programpaket innehållande både radio- och tv-program som sänds via satellit ska anses utgöra en elektronisk kommunikationstjänst i den mening som avses i artikel 2 c i ramdirektivet, om den har till syfte att överföra signaler via elektroniska kommunikationsnät. Den person som tillhandahåller denna tjänst ska följaktligen anses utgöra en leverantör av elektroniska kommunikationstjänster. 2) En tjänst som innefattar tillhandahållande mot vederlag av tillgång till ett programpaket innehållande både radio- och tv-program som sänds via satellit kan anses utgöra ett system för villkorad tillgång i den mening som avses i artikel 2 ea och f i ramdirektivet, men ska för den skull inte i sin helhet anses utgöra ett sådant system. 3) Nationella bestämmelser avseende tjänster som tillhandahålls från Luxemburg till Ungerns territorium och som innefattar tillhandahållande mot vederlag av tillgång till ett programpaket innehållande både radio- och tv-program som sänds via satellit omfattas i detta avseende av bestämmelserna om den fria rörligheten för tjänster enligt artikel 56 FEUF, om det inte sker en uttömmande harmonisering av föremålet för dessa nationella bestämmelser vare sig genom det nya regelverket för elektronisk kommunikation eller andra sekundärrättsliga bestämmelser. 4) I den mån inte unionens sekundärrätt redan reglerar ansvaret hindrar inte artikel 56 FEUF medlemsstaternas myndigheter från att genomföra administrativa förfaranden avseende tjänster som tillhandahålls från en annan medlemsstat och innefattar tillhandahållande mot vederlag av tillgång till ett programpaket innehållande både radio- och tv-program. 5) Nationella bestämmelser enligt vilka företag som är etablerade i andra medlemsstater är skyldiga att registrera sig hos en nationell myndighet om de erbjuder inhemska konsumenter elektroniska kommunikationstjänster ska uteslutande bedömas enligt artikel 3 i auktorisationsdirektivet. 6) Artikel 56 FEUF utgör hinder för en nationell bestämmelse som innebär att tjänster som innefattar tillhandahållande mot vederlag av tillgång till ett programpaket innehållande både radio- och tv-program som sänds via satellit bara får erbjudas genom en filial i värdmedlemsstaten eller en fristående rättslig enhet som är etablerad där.
32.

I målet om överklagande uppkommer process- och materiellrättsliga frågor. Vad avser SEMEA är det i första hand tveksamt huruvida ett överklagande har ingetts i bolagets namn med giltig verkan. Jag ska inledningsvis pröva denna fråga (nedan under avsnitt A). Sedan ska jag behandla den första frågan som har gjorts gällande vid överklagandet, huruvida unionsdomstolarna överhuvudtaget var behöriga att pröva den talan som kommissionen har väckt mot Commune de Millau (nedan under avsnitt B). Därefter ska jag behandla de materiellrättsliga grunderna för överklagandet (nedan under avsnitten C och D). Vad gäller dessa grunder uppkommer inledningsvis frågan huruvida och i vilken utsträckning domstolen över huvud taget kan pröva tribunalens tillämpning av nationell rätt vid ett överklagande.
18.

Klagandena i målet vid den nationella domstolen väckte talan vid Rechtbank te Amsterdam och yrkade att CVZ:s beslut om avdrag på deras ålderspensioner skulle upphävas. De ifrågasatte inte att de hade arbetat under längst tid i Nederländerna och inte heller att de även hade omfattats av Nederländernas sociala trygghetslagstiftning under längst tid. De gjorde dock gällande att den lagstiftning som åsyftas i artikel 28.2 b i förordningen är lagstiftningen om förmåner vid sjukdom och moderskap. De anförde att de i Nederländerna aldrig hade omfattats av lagstadgad försäkring om sjukvårdskostnader (enligt ZFW) och under alla omständigheter hade de omfattats av en sådan försäkring i Nederländerna under en kortare tid än i andra medlemsstater, där de varit försäkrade för sjukvårdskostnader. Enligt deras mening var Nederländerna därför inte den stat som skulle betala kostnaderna för de vårdförmåner som tillhandahölls i deras respektive bosättningsländer. De ansåg att Finland skulle betala kostnaderna i F. van der Helders fall och Förenade kungariket i D. Farringtons fall.
64.

Under alla förhållanden är det här framför allt av betydelse att den omständigheten att en person, i enlighet med förordning nr 343/2003, fysiskt lämnar territoriet inte automatiskt innebär en rättslig frikoppling från unionen. De rättigheter och förväntningar som asylsökanden fick då hon reste in i unionen kvarstår tre månader efter hennes utresa och reaktiveras om hon reser in i unionen igen innan denna tidsfrist har löpt ut. I förevarande fall lämnade asylsökanden inte unionen under mer än en månad från det att hon reste in i Grekland, vilket innebar att den medlemsstatens ansvar kvarstod då Shamso Abdullahi reste in i Ungern.