Kravet på en egenhändig underskrift i den mening som avses i artikel 43.1 första stycket i tribunalens rättegångsregler syftar till att, av hänsyn till rättssäkerheten, säkerställa att ansökan är äkta och till att utesluta risken för att den i själva verket har upprättats av en person som saknar behörighet. Kravet är således att anse som en väsentlig formföreskrift som ska tillämpas strikt, vilket innebär att talan ska avvisas om kravet inte är uppfyllt. En talan ska emellertid förklaras kunna upptas till sakprövning om ansökan som inte är försedd med en underskrift i original av den advokat som företräder sökanden, åtföljdes av en följeskrivelse som var försedd med en egenhändig originalunderskrift av samma advokat som företräder sökanden och som även överensstämmer med den underskrift som återfinns på följeskrivelsen till telefaxet. Det föreligger under sådana omständigheter således inte något tvivel angående identiteten på upphovsmannen till den ansökan som angetts utgöra originalexemplaret. Dessutom anses en skrivelse eller ett försättsblad som undertecknats av sökandens ombud och ett icke undertecknat inlägg utgöra en enda i behörig ordning undertecknad inlaga när de ingår i en och samma postförsändelse.

Vid tillämpning av konkurrensrätten under det administrativa förfarandet har rätten till försvar åsidosatts när det finns en möjlighet att kommissionens administrativa förfarande, på grund av kommissionens felaktiga handlande, hade kunnat leda till ett annat resultat. Ett sökandeföretag visar att ett sådant åsidosättande har skett, inte genom att bevisa att kommissionens beslut skulle ha haft ett annat innehåll, utan genom att bevisa att det hade kunnat försvara sig bättre om kommissionen inte hade handlat felaktigt, exempelvis genom att det hade kunnat åberopa handlingar till sitt försvar som det hade nekats tillgång till under det administrativa förfarandet.

När det särskilt gäller rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet, är det tillräckligt att företaget visar att det hade kunnat använda handlingen för sitt försvar. Det ankommer inte på företaget att styrka att denna felaktighet påverkade förfarandets förlopp och innehållet i kommissionens beslut till företagets nackdel, utan endast att felaktigheten kunde påverka förfarandets förlopp och innehållet i kommissionens beslut. När det är fråga om ett beslut att inte lämna ut handlingar, är det berörda företaget således inte skyldigt att styrka att det administrativa förfarandet skulle ha fått en annan utgång om handlingarna hade lämnats ut, utan det är tillräckligt att företaget visar att det fanns en möjlighet, även en begränsad sådan, att de handlingar som inte lämnats ut under det administrativa förfarandet hade kunnat vara till nytta för dess försvar.

I det enskilda fallet fick sökanden tillgång till handlingar rörande kontakter utan att sökanden åberopade några omständigheter till dess fördel, vare sig under det administrativa förfarandet eller i förfarandet vid tribunalen. Under det administrativa förfarandet tog sökanden för övrigt inte ens ställning till de senare kontakter som ägt rum. I förfarandet vid tribunalen förklarade eller åberopade sökanden inte heller något stöd för varför avsaknaden av en uttrycklig uppgift om nämnda handlingar i meddelandet om invändningar inverkade på dess möjlighet att effektivt utöva sitt försvar under det administrativa förfarandet och hur sökanden hade kunnat utöva sitt försvar på ett effektivare sätt om den vid detta tillfälle uttryckligen hade underrättats om kommissionens avsikt att använda dessa handlingar som bevisning till sökandens nackdel. Den aktuella sökanden har därför inte kunnat visa att det förhållandet, att den inte i meddelandet om invändningar underrättades om kommissionens avsikt att använda de aktuella handlingarna som bevisning till dess nackdel, kunde inverka på dess möjlighet att effektivt utöva sitt försvar och därmed på det resultat som kommissionen nådde i det angripna beslutet.

(se punkterna 119, 120, 137 och 141)