Unionsdomstolen kan, när det gäller en och samma talan, under alla omständigheter avstå från att pröva huruvida övriga sökande har talerätt.

Talefristen på två månader från och med delgivningen av den berörda rättsakten, i den mening som avses i artikel 230 femte stycket EG, utgör tvingande rätt och har inrättats i syfte att säkerställa tydlighet och rättssäkerhet i rättsförhållanden och för att undvika all diskriminering eller godtycklig behandling vid rättskipningen. Det ankommer således på unionsdomstolen att ex officio pröva om denna frist har iakttagits. Denna frist är nämligen fast och absolut och kan inte förlängas.

Begreppet företag i den mening som avses i artikel 81.1 EG ska visserligen förstås som att det avser en ekonomisk enhet även om enheten i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer. Då en sådan ekonomisk enhet har överträtt konkurrensreglerna ska denna överträdelse, enligt principen om personligt ansvar, klart och tydligt tillskrivas en juridisk person som kan komma att åläggas böter och meddelandet om invändningar. Vidare ska det slutliga beslutet i än högre grad vara riktat till denna juridiska person med angivande av i vilken egenskap de åberopade omständigheterna läggs denna juridiska person till last.

En avvikelse från tillämpningen av gemenskapsbestämmelserna om förfarandefrister får endast göras i särskilda undantagsfall, när oförutsebara omständigheter eller force majeure föreligger i enlighet med artikel 45 andra stycket i domstolens stadga, eftersom en sträng tillämpning av dessa regler uppfyller kravet på rättssäkerhet och nödvändigheten av att undvika diskriminering och godtycklig behandling under den rättsliga förvaltningen.

När konkurrensregler tillämpas inom ramen för ett administrativt förfarande ska rätten till försvar anses ha åsidosatts om det finns en möjlighet att kommissionens felaktiga handlande skulle kunna ha medfört att det administrativa förfarandet fick en annan utgång. Ett sökandeföretag visar att ett sådant åsidosättande har skett, inte genom att bevisa att kommissionens beslut skulle ha haft ett annat innehåll, utan genom att bevisa att det hade kunnat försvara sig bättre om kommissionen inte hade handlat fel, exempelvis genom att det hade kunnat åberopa handlingar till sitt försvar som det hade nekats tillgång till under det administrativa förfarandet.

När det särskilt gäller rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet, är det tillräckligt att företaget visar att det skulle ha kunnat använda handlingen för sitt försvar. Det ankommer inte på företaget att styrka att denna felaktighet påverkade förfarandets förlopp och innehållet i kommissionens beslut till företagets nackdel, utan endast att felaktigheten kunde påverka förfarandets förlopp och innehållet i kommissionens beslut. När det är fråga om ett beslut att inte lämna ut handlingar, är det berörda företaget således inte skyldigt att styrka att det administrativa förfarandet skulle ha fått en annan utgång om handlingarna hade lämnats ut, utan det är tillräckligt att företaget visar att det fanns en möjlighet, även en begränsad sådan, att de handlingar som inte lämnats ut under det administrativa förfarandet skulle ha kunnat vara till nytta för dess försvar.

I ett enskilt fall har sökandena fått tillgång till handlingar rörande kontakter tillsammans med meddelandet om invändningar, men har inte med stöd av dessa handlingar åberopat några omständigheter till deras fördel, vare sig under det administrativa förfarandet eller i förfarandet vid tribunalen. Under det administrativa förfarandet har de för övrigt inte heller tagit ställning till de kontakter som ägde rum vid ett senare tillfälle. Nämnda sökande har i förfarandet vid tribunalen varken förklarat eller åberopat något stöd för hur avsaknaden av en uttrycklig uppgift om på vilket sätt nämnda handlingar i meddelandet om invändningar inverkade på deras möjlighet att effektivt utöva sitt försvar under det administrativa förfarandet och hur de skulle ha kunnat utöva sitt försvar på ett effektivare sätt om de vid detta tillfälle uttryckligen hade underrättats om kommissionens avsikt att använda handlingarna som bevisning till deras nackdel. Dessa sökande har således inte kunnat visa att det förhållandet att de inte i meddelandet om invändningar underrättades om kommissionens avsikt att använda de aktuella handlingarna som bevisning till deras nackdel kunde inverka på deras möjlighet att effektivt utöva sitt försvar och därmed på utgången av kommissionens bedömning i beslutet.

(se punkterna 110, 111 och 125)