FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

ELEANOR SHARPSTON

föredraget den 31 oktober 2019 ( 1 )

Förenade målen C‑453/18 och C‑494/18

Bondora

(begäran om förhandsavgörande från Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (Förstainstansdomstol nr 11 i Vigo, Spanien) och från Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (Förstainstansdomstol nr 20 i Barcelona, Spanien))

”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Förordning (EG) nr 1896/2006 – Europeiskt betalningsföreläggande – Direktiv 93/13/EEG – Oskäliga villkor i konsumentavtal – Domstolsprövning ex officio – Handlingar som inte behöver ges in i samband med en ansökan om europeiskt betalningsföreläggande, men som är nödvändiga för att förekomsten av oskäliga avtalsvillkor ska kunna kontrolleras”

Inledning

1. När det i anledning av ett avtal som har ingåtts mellan en näringsidkare och en konsument har ansökts vid domstol om ett europeiskt betalningsföreläggande, med stöd av förordning (EG) nr 1896/2006, ( 2 ) är då den domstolen skyldig att ex officio pröva huruvida avtalet eventuellt innehåller oskäliga villkor, i den mening som avses i direktiv 93/13/EEG? ( 3 ) Har den domstolen därvid rätt att med stöd av artikel 7.2 i denna förordning anmoda sökanden att ge in en kopia av avtalet på vilket ansökan grundas? Om så inte är fallet, vilka slutsatser bör då dras beträffande giltigheten av förordning nr 1896/2006, mot bakgrund särskilt av artikel 38 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan)?

2. Detta är i korthet de grundläggande frågor som ställts till EU-domstolen av de hänskjutande domstolarna i förevarande mål. Det är mot den bakgrunden som EU-domstolen för första gången har att tydliggöra förhållandet mellan de krav som följer av förordning nr 1896/2006 respektive direktiv 93/13 med avseende på domstolarnas ex officio-prövning.

3. Dessa två unionsrättsliga instrument förefaller eftersträva mål som i princip är motstridiga: direktivets konsumentskyddsmål genom domstolens aktiva roll å ena sidan och förordningens mål om snabbare och förenklad indrivning av fordringar med hjälp av ett omvänt tvistemålsförfarande och ett ökat ansvar på svaranden å andra sidan.

4. Det ankommer på EU-domstolen att avgöra huruvida ett av dessa mål är överordnat det andra eller om det – vilket jag tror – faktiskt är möjligt att förena dessa mål genom att tolka de ovannämnda rättsakterna i förening.

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätt

Stadgan

5. Artikel 38 i stadgan har följande lydelse: ”En hög nivå i fråga om konsumentskydd ska tryggas i unionens politik.”

Direktiv 93/13

6. I fjärde, femte, tjugoförsta och tjugofjärde skälen i direktiv 93/13 anges följande: ”Det åligger medlemsstaterna att se till att avtal som sluts med konsumenter inte innehåller oskäliga villkor. Konsumenterna känner normalt inte till de andra medlemsländernas lagregler gällande avtal om försäljning av varor eller tillhandahållande av tjänster … … Medlemsstaterna skall säkerställa att oskäliga villkor inte förekommer i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter. Om sådana villkor ändå förekommer skall de inte vara bindande för konsumenten men avtalet skall fortsätta att vara bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren. … Medlemsstaternas domstolar eller förvaltningsmyndigheter måste förfoga över lämpliga och effektiva medel för att förhindra fortsatt tillämpning av oskäliga villkor i konsumentavtal.”

7. Enligt artikel 1.1 är syftet med direktiv 93/13 att ”närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra i fråga om oskäliga villkor i avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument”.

8. I artikel 4.1 i detta direktiv föreskrivs följande: ”Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 7 skall frågan om ett avtalsvillkor är oskäligt bedömas med beaktande av vilken typ av varor eller tjänster som avtalet avser och med hänsyn tagen, vid tiden för avtalets ingående, till alla omständigheter i samband med att avtalet ingicks samt till alla övriga villkor i avtalet eller något annat avtal som det är beroende av.”

9. Enligt artikel 6.1 i direktiv 93/13 ska ”[m]edlemsstaterna … föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten och att avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren.”

10. Följande anges i artikel 7.1 i samma direktiv: ”Medlemsstaterna skall se till att det i konsumenternas och konkurrenternas intresse finns lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter.”

Förordning nr 1896/2006

11. Skälen 9, 13 och 14 i förordning nr 1896/2006 har följande lydelse: ”9. Syftet med denna förordning är att förenkla, påskynda och sänka kostnaderna i samband med tvister i gränsöverskridande fall som rör obestridda penningfordringar genom att införa ett förfarande för europeiskt betalningsföreläggande, samt att möjliggöra fri rörlighet för europeiska betalningsförelägganden i alla medlemsstater genom att fastställa miniminormer som, om de uppfylls, onödiggör alla mellanliggande förfaranden i verkställighetsmedlemsstaten före erkännande och verkställighet. … 13. I ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande är sökanden skyldig att lämna upplysningar som är tillräckliga för att fordran och grunden för denna klart skall kunna identifieras, så att svaranden kan göra ett välgrundat val att antingen bestrida fordran eller att lämna den obestridd. 14. Det bör i detta sammanhang vara obligatoriskt för sökanden att ge en beskrivning av den bevisning som stödjer fordran. För detta ändamål bör ansökningsformuläret innehålla en så uttömmande förteckning som möjligt över de typer av bevisning som vanligtvis åberopas i mål om penningfordringar.”

12. I artikel 1 i förordning nr 1896/2006 som har rubriken ”Syfte”, föreskrivs följande: ”1. Syftet med denna förordning är att a) förenkla, påskynda och sänka kostnaderna för förfaranden i gränsöverskridande fall som rör obestridda penningfordringar genom att införa ett förfarande för europeiskt betalningsföreläggande, och b) möjliggöra fri rörlighet för europeiska betalningsförelägganden i alla medlemsstater genom att det fastställs miniminormer som, om de uppfylls, onödiggör alla mellanliggande förfaranden i verkställighetsmedlemsstaten före erkännande och verkställighet. 2. Denna förordning skall inte hindra en sökande från att driva in en sådan fordran som avses i artikel 4 genom att använda något annat förfarande som finns tillgängligt enligt lagstiftningen i en medlemsstat eller enligt gemenskapsrätten.”

13. I artikel 2.1 i förordning nr 1896/2006, med rubriken ”Tillämpningsområde”, anges följande: ”1. Denna förordning skall tillämpas på privaträttens område i gränsöverskridande fall, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om. Den omfattar i synnerhet inte skattefrågor, tullfrågor och förvaltningsrättsliga frågor eller statens ansvar för handlingar och underlåtenhet vid utövandet av statens myndighet (’acta iure imperii’).”

14. I artikel 2.2 och 2.3 i denna förordning uppställs fler undantag vad gäller förordningens tillämpningsområde, vilka inte är relevanta i förevarande mål.

15. Artikel 3 förordning nr 1896/2006 har rubriken ”Gränsöverskridande fall”. Där anges följande: ”1. I denna förordning avses med gränsöverskridande fall ett fall där åtminstone en av parterna har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i en annan medlemsstat än den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen. 2. Hemvistet skall avgöras i enlighet med artiklarna 59 och 60 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. …”

16. Artikel 7 i denna förordning har rubriken ”Ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande” och föreskriver följande: ”1. En ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande skall göras med hjälp av standardformulär A som återges i bilaga I. 2. I ansökan skall följande anges: a) Namn på och adress till parterna och i förekommande fall deras ombud samt den domstol till vilken ansökan lämnas in. b) Fordrans belopp, inbegripet huvudfordran samt i förekommande fall ränta, avtalsvite och kostnader. c) Räntesats om ränta yrkas på fordran, och den tidsperiod för vilken ränta yrkas, om inte lagstadgad ränta automatiskt läggs till kapitalbeloppet enligt lagstiftningen i ursprungsmedlemsstaten. d) Grunden för talan, inbegripet en redogörelse för de omständigheter som åberopas till grund för fordran och, i förekommande fall, för den ränta som yrkas. e) En beskrivning av den bevisning som bestyrker fordran. f) Grunden för domstolens behörighet. och g) Fallets gränsöverskridande karaktär i den mening som avses i artikel 3. …”

17. Artikel 8 i förordning nr 1896/2006 har rubriken ”Prövning av ansökan”. Där föreskrivs följande: ”Den domstol till vilken ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande lämnats in skall snarast möjligt och på grundval av uppgifterna i ansökningsformuläret pröva om de villkor som anges i artiklarna 2, 3, 4, 6 och 7 är uppfyllda och om fordran förefaller välgrundad.” Denna prövning får ges formen av ett automatiskt förfarande.”

18. I artikel 9, som har rubriken ”Komplettering och rättelse”, föreskrivs följande: ”1. Om villkoren i artikel 7 inte är uppfyllda och om fordran inte är uppenbart ogrundad eller ansökan är obefogad skall domstolen ge sökanden tillfälle att komplettera eller rätta ansökan. Domstolen skall använda sig av standardformulär B, som återges i bilaga II. 2. Om domstolen kräver att sökanden skall komplettera eller rätta sin ansökan, skall den ange en tidsfrist som den anser vara lämplig med hänsyn till omständigheterna. Det står domstolen fritt att förlänga tidsfristen.”

19. I artikel 10.1 i denna förordning anges att om kraven i artikel 8 är uppfyllda endast för en del av fordran, ska domstolen informera sökanden om detta. Denne ska uppmanas att godta eller avvisa ett förslag om ett europeiskt betalningsföreläggande för det belopp som domstolen angett. Om sökanden godtar domstolens förslag, ska domstolen i enlighet med artikel 10.2 i samma förordning utfärda ett betalningsföreläggande för den del av fordran som godtagits av sökanden. Konsekvenserna med avseende på den återstående delen av den ursprungliga fordran ska regleras av nationell lagstiftning.

20. I artikel 11.3 i förordning nr 1896/2006 anges att ”beslut om att avvisa en ansökan [inte] skall … hindra en sökande från att göra gällande fordran genom en ny ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande eller något annat förfarande som finns tillgängligt enligt lagstiftningen i en medlemsstat”.

21. Artikel 12 i denna förordning har rubriken ”Utfärdande av ett europeiskt betalningsföreläggande” och föreskriver följande: ”1. Om kraven i artikel 8 är uppfyllda skall domstolen snarast möjligt och normalt inom 30 dagar från inlämnandet av ansökan utfärda ett europeiskt betalningsföreläggande med hjälp av standardformulär E, som återges i bilaga V. Perioden på 30 dagar skall inte omfatta den tid som sökanden använt för att komplettera, rätta eller ändra sin ansökan. 2. Det europeiska betalningsföreläggandet skall utfärdas tillsammans med en kopia av ansökningsformuläret. Den information som sökanden lämnar i tillägg 1 och 2 till formulär A skall inte inkluderas. … 4. I det europeiska betalningsföreläggandet skall svaranden upplysas om att a) föreläggandet utfärdades uteslutande på grundval av de uppgifter som sökanden har lämnat och som domstolen inte verifierat, b) föreläggandet blir verkställbart såvida inte ett bestridande lämnats in till domstolen i enlighet med artikel 16, c) om ett bestridande lämnas in, skall förfarandet gå vidare vid de behöriga domstolarna i ursprungsmedlemsstaten i enlighet med reglerna för ordinarie civilrättsliga förfaranden, såvida sökanden inte uttryckligen har begärt att förfarandet i så fall skall avbrytas. …”

22. Enligt artikel 22.3 i förordning nr 1896/2006 får det europeiska betalningsföreläggandet inte under några omständigheter omprövas i sak i verkställighetsmedlemsstaten.

23. Enligt artikel 26 i samma förordning ska alla processrättsliga frågor som inte tas upp särskilt i förordningen regleras enligt nationell lagstiftning.

24. Slutligen innehåller formulär A, som återfinns i bilaga I till förordningen, ett antal fält som ska fyllas i av sökanden. I förevarande mål är det särskilt värt att notera fälten med följande nummer: 6 (”Huvudfordran”), 7 (”Ränta”), 8 (”Avtalsvite”), 9 (”Kostnader”), 10 (”Uppgifter till stöd för fordran”) och 11 (”Ytterligare intyganden och uppgifter”).

Spansk rätt

25. Genom den tjugotredje slutbestämmelsen i Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil ( 4 ) (lag 1/2000 om civilprocessen) av den 7 januari 2000 (nedan kallad civilprocesslagen) har bestämmelser införts för tillämpningen i spansk rätt av förordning nr 1896/2006. I punkterna 2 och 11 i denna lag anges följande: ”2. En ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande ska göras med hjälp av standardformulär A som återfinns i bilaga I till förordning (EG) nr 1896/2006, utan att det är nödvändigt att ge in några handlingar. Om handlingar ges in, får de inte beaktas. … 11. Bestämmelserna i [civilprocesslagen] om betalningsföreläggande ska tillämpas på sådana processuella frågor rörande utfärdandet av ett europeiskt betalningsföreläggande som inte behandlas i förordning nr 1896/2006.”

26. Artikel 815.4 i civilprocesslagen har följande lydelse: ”Om den fordran som görs gällande grundas på ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument eller användare, ska Letrado de la Administración de Justicia (justitiesekreteraren) upplysa domstolen om detta, innan betalningsföreläggandet [utfärdas], för att denna ska kunna pröva huruvida något av de avtalsvillkor som utgör grunden för ansökan eller som bestämt det utkrävbara beloppet är oskäligt. Domstolen ska ex officio undersöka huruvida något av de avtalsvillkor som utgör grunden för ansökan eller som bestämt det utkrävbara beloppet kan betraktas som oskäligt. Om domstolen anser att ett avtalsvillkor kan betraktas som oskäligt, ska den ge parterna tillfälle att yttra sig inom fem dagar. Efter att ha hört parterna, ska domstolen meddela beslut inom fem dagar. En part behöver inte låta sig företrädas av en advokat eller annat ombud i detta förfarande. … Om domstolen anser att ett av avtalsvillkoren är oskäligt, ska den i det beslut som meddelas ange följderna härav genom att antingen förklara att ansökan är ogrundad eller förklara att förfarandet ska fortsätta men att de avtalsvillkor som ansetts vara oskäliga inte får tillämpas. Om domstolen anser att det inte finns några oskäliga avtalsvillkor, ska den fastställa detta, och Letrado de la Administración de Justicia (justitiesekreteraren) ska då utfärda ett föreläggande för gäldenären i enlighet med vad som anges i punkt 1. Det meddelade beslutet får under alla omständigheter överklagas.”

Målen vid de hänskjutande domstolarna, tolkningsfrågorna och förfarandet vid EU-domstolen

Mål C‑453/18

27. Bondora AS (nedan kallat Bondora) är ett kommersiellt bolag som slöt ett låneavtal med en konsument, Carlos V.C. Den 21 mars 2018 ingav bolaget en ansökan om betalningsföreläggande gentemot konsumenten till Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (Förstainstansdomstol nr 11 i Vigo, Spanien), avseende ett belopp på 755,27 euro.

28. Eftersom den fordran som Bondora gjorde gällande hänförde sig till ett låneavtal som hade ingåtts med en konsument, anmodades bolaget av den hänskjutande domstolen att i enlighet med artikel 815.4 i civilprocesslagen tillhandahålla handlingar till stöd för fordran, så att det skulle kunna kontrolleras om låneavtalet innehöll några oskäliga villkor.

29. Bondora vägrade tillhandahålla sådana handlingar och gjorde gällande att bolaget enligt den tjugotredje slutbestämmelsen punkt 2 i civilprocesslagen inte behövde ge in några handlingar till stöd för fordran i samband med en ansökan om europeiskt betalningsföreläggande, och att det inte heller nämns någonting i artiklarna 8 och 12 i förordning nr 1896/2006 om att handlingar ska företes för att ett europeiskt betalningsföreläggande ska kunna utfärdas.

30. Den hänskjutande domstolen anser att den i punkten ovan angivna tolkningen av förordningen är problematisk, när den fordran för vilken verkställighet begärs grundas i ett avtal som ingåtts med en konsument.

31. I sin begäran om förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen påpekat att artikel 815.4 i civilprocesslagen antogs, i sin aktuella lydelse, mot bakgrund av EU-domstolens praxis och särskilt domen Banco Español de Crédito, ( 5 ) där det hade slagits fast att förekomsten av oskäliga avtalsvillkor måste prövas ex officio i samband med ett nationellt förfarande för betalningsföreläggande.

32. Bondoras vägran att ge in handlingar till stöd för sin fordran med hänvisning till den tjugotredje slutbestämmelsen punkt 2 i civilprocesslagen, innebär enligt den hänskjutande domstolen att det inte går att utföra den domstolsprövning som artikel 815.4 i samma lag föreskriver när ansökan om betalningsföreläggande avser en konsument.

33. Den hänskjutande domstolen beslutade under dessa omständigheter att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen: ”1. Ska artikel 7.1 i rådets direktiv [93/13], och den rättspraxis i vilken denna bestämmelse har tolkats, tolkas så, att nämnda artikel utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom den tjugotredje slutbestämmelsen [punkt 2] i [civilprocesslagen], enligt vilken det inte är nödvändigt att i samband med en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande ge in styrkande handlingar och enligt vilken sådana handlingar, om de ges in, inte får beaktas? 2. Ska artikel 7.2 e i förordning nr [1896/2006] tolkas så, att det inte strider mot denna bestämmelse att förelägga borgenären att ge in de handlingar på vilka denne grundar sin fordran, vilken härrör från ett konsumentkreditavtal som ingåtts mellan en näringsidkare och en konsument, om domstolen anser att det är nödvändigt att granska dessa handlingar för att kontrollera huruvida avtalet innehåller några oskäliga villkor och för att därigenom uppfylla kraven i rådets direktiv [93/13] samt den rättspraxis genom vilken detta direktiv har tolkats?”

Mål C‑494/18

34. I detta andra mål slöt samma bolag (det vill säga Bondora) ett låneavtal med en annan konsument, XY. Den 17 maj 2018 ansökte Bondora vid Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (Förstainstansdomstol nr 20 i Barcelona, Spanien) om ett europeiskt betalningsföreläggande gentemot XY, avseende ett belopp på 1818,66 euro.

35. I standardformulär A (bilaga I till förordning nr 1896/2006), angav Bondora att XY var en konsument och att denne hade ingått det låneavtal som låg till grund för kravet och fastställandet av fordrans belopp. Bondora förklarade också att för det fall konsumenten skulle besluta att lämna in ett bestridande, skulle Bondora begära fastställande av att anledning saknas att döma i saken.

36. Efter att ha konstaterat att en av parterna hade ställning som konsument anmodade den hänskjutande domstolen Bondora att fylla i punkt 11 i formulär A, under rubriken ”Ytterligare intyganden och uppgifter”, och där ge en närmare beskrivning av fordran samt återge de villkor i avtalet som gjordes gällande till stöd för densamma.

37. Bondora vägrade lämna dessa uppgifter och framhöll därvid att bolaget enligt artikel 7.2 i förordning nr 1896/2006 inte var skyldigt att inkomma med ytterligare bevisning till stöd för fordran. Enligt den tjugotredje slutbestämmelsen punkt 2 i civilprocesslagen krävdes nämligen inte några handlingar till stöd för fordran i samband med en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande. Bondora gjorde dessutom gällande att andra domstolar redan hade godkänt liknande ansökningar om förelägganden från bolaget utan att ha ställt några ytterligare krav.

38. Den hänskjutande domstolen har således rest frågan hur förordning nr 1896/2006 ska tolkas, mot bakgrund av behovet av att skydda konsumenterna och av EU-domstolens praxis. ( 6 ) Utfärdandet av ett europeiskt betalningsföreläggande gentemot en konsument utan någon som helst kontroll av huruvida det föreligger oskäliga avtalsvillkor, skulle enligt den hänskjutande domstolen kunna innebära ett åsidosättande av kravet på konsumentskydd och därmed av artikel 38 i stadgan och artikel 6.1 FEU.

39. Den hänskjutande domstolen anser inte att artikel 38 i stadgan, artikel 6.1 FEU och artiklarna 6.1 och 7.1 i direktiv 93/13 utgör hinder för en nationell bestämmelse såsom den tjugotredje slutbestämmelsen punkt 2 i civilprocesslagen, förutsatt att denna bestämmelse innebär att det är möjligt för domstolen att få kännedom om innehållet i avtalsvillkoren så att den ex officio kan pröva om avtalet innehåller villkor som kan vara oskäliga.

40. Om däremot inte förordning nr 1896/2006 medger att någon som helst ytterligare precisering kan begäras in i syfte att verifiera förekomsten av eventuellt oskäliga villkor, anser den hänskjutande domstolen att denna förordning måste förklaras stå i strid med artikel 6.1 FEU och artikel 38 i stadgan.

41. Mot denna bakgrund beslutade den hänskjutande domstolen att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen: ”1) Är en nationell bestämmelse, såsom punkt 4 i den tjugotredje slutbestämmelsen i [civilprocesslagen] – enligt vilken det varken är tillåtet att ge in eller kräva in ett avtal eller uppgift om hur skuldbeloppet är fördelat när svaranden, mot vilken fordran görs gällande, är konsument och det finns indicier på att de belopp som krävs kan vara grundade på oskäliga avtalsvillkor – förenlig med artikel 38 i [stadgan], artikel 6.1 [FEU] och artiklarna 6.1 och 7.1 i direktiv [93/13]? 2) Är det förenligt med artikel 7.2 d i förordning [nr 1896/2006], i fall där fordran görs gällande mot en konsument, att begära att sökanden i punkt 11 i standardformulär A ger en ingående beskrivning av fordran? Är det vidare förenligt med denna bestämmelse att begära att sökanden i samma punkt 11 återger innehållet i de avtalsvillkor som utgör grunden för de belopp som konsumenten krävs på utöver avtalets huvudföremål, för prövningen av huruvida dessa villkor är oskäliga? 3) Om den andra frågan besvaras nekande, är det då enligt förordning nr 1896/2006 i sin aktuella lydelse möjligt att före utfärdandet av ett europeiskt betalningsföreläggande kontrollera huruvida det i konsumentavtalet förekommer oskäliga villkor, och i så fall med stöd av vilken bestämmelse? 4) För det fall det enligt förordning nr 1896/2006 i sin aktuella lydelse inte är möjligt att, innan ett europeiskt betalningsföreläggande utfärdas, ex officio kontrollera huruvida oskäliga villkor föreligger, är då nämnda förordning giltig eller strider den mot artikel 38 i stadgan och artikel 6.1 [FEU]?”

Förfarandet vid EU-domstolen

42. EU-domstolens ordförande beslutade den 6 september 2018 att förena de två målen vad gäller det skriftliga förfarandet. Målet förenades senare även beträffande det muntliga förfarandet och domen.

43. Den spanska, den lettiska och den ungerska regeringen liksom Europeiska kommissionen, rådet och Europaparlamentet inkom med skriftliga yttranden.

44. Eftersom parterna inte begärde förhandling beslutade EU-domstolen, med stöd av artikel 76.2 i domstolens rättegångsregler, att inte hålla någon sådan.

Bedömning

Inledande anmärkningar avseende de rättsakter som är tillämpliga i målet

45. Innan de tolkningsfrågor som har framställts av de hänskjutande domstolarna behandlas, ska det fastställas huruvida direktiv 93/13 och förordning nr 1896/2006 är tillämpliga i förevarande mål.

46. När det gäller direktiv 93/13 är det tillämpligt på avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument (artikel 1.1 i direktivet).

47. Det framgår i förevarande fall av uppgifter i begärandena om förhandsavgörande att tvisterna vid de nationella domstolarna rör fordringar hänförliga till låneavtal som slutits mellan Bondora – en enhet som är att betrakta som en näringsidkare – och konsumenter (Carlos V.C och XY). Direktiv 93/13 är således tillämpligt i de nationella målen.

48. Såvitt avser förordning nr 1896/2006 fastställs dess tillämpningsområde i artikel 2, enligt vilken denna förordning ska tillämpas ”på privaträttens område i gränsöverskridande fall, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om”, med förbehåll för de undantag som räknas upp i punkterna 1, 2 och 3 i samma artikel.

49. I förevarande fall framgår det av uppgifterna i begärandena om förhandsavgörande att de nationella målen rör privaträtten och att de inte omfattas av något av de ovannämnda undantagen. Däremot är det inte klarlagt huruvida dessa tvister är att betrakta som ”gränsöverskridande”, i den mening som avses i artikel 2.1 i förordningen.

50. Denna aspekt tas inte upp i besluten om hänskjutande, av vilka det inte framgår var Bondora har hemvist.

51. Enligt artikel 3.1 i förordning nr 1896/2006 avses med gränsöverskridande fall ett fall där åtminstone en av parterna har sin hemvist eller sin vanliga vistelseort i en annan stat än den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen. Denna hemvist ska avgöras i enlighet med de relevanta bestämmelserna i förordning (EU) nr 1215/2012, ( 7 ) nämligen artiklarna 62 och 63. Där föreskrivs bland annat att avgörandet av var en part har sin hemvist ankommer på den domstol till vilken ansökan getts in.

52. Det är således de hänskjutande domstolarna som har att fastställa att villkoret i artikel 3.1 i förordning nr 1896/2006 är uppfyllt. Vid en första anblick tycks emellertid Bondora vara ett bolag som har säte i Estland och som är inskrivet i registret över juridiska personer i den medlemsstaten. Villkoret i artikel 3.1 verkar således a priori vara uppfyllt.

53. De hänskjutande domstolarna är skyldiga att tillämpa de krav som följer av de av unionens sekundärrättsakter som är tillämpliga förevarande fall. Eftersom förordning nr 1896/2006 och direktiv 93/13 utgör sekundärrättsakter, och närmare bestämt lagstiftningsakter (i den mening som avses i artikel 289 FEUF), vilka har samma rang i normhierarkin, ( 8 ) och eftersom ingen bestämmelse i förordningen uttryckligen utesluter eller begränsar direktivets tillämpning, måste dessa rättsakter jämföras med varandra för att det ska kunna avgöras om en samstämmig tolkning är möjlig.

54. I det följande kommer jag att göra en samlad bedömning av den första och den andra frågan i målen C‑453/18 och C‑494/18 samt den tredje frågan i målet C‑494/18, innan jag därefter behandlar den fjärde frågan i mål C‑494/18.

Den första och den andra frågan i målen C‑453/18 och C‑494/18 samt den tredje frågan i mål C‑494/18

55. Med sina tolkningsfrågor önskar de hänskjutande domstolarna i huvudsak att EU-domstolen ska klargöra – huruvida den nationella domstol som har mottagit en begäran om ett europeiskt betalningsföreläggande som är hänförligt till ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument har rätt att ex officio pröva om det aktuella avtalet innehåller villkor som kan vara oskäliga, vilket krävs enligt artiklarna 6 och 7 i direktiv 93/13 såsom de tolkats av EU-domstolen, med beaktande av artikel 38 i stadgan och artikel 6.1 FEU, och – huruvida denna domstol med stöd av artikel 9.1 jämförd med artikel 7.2 d och e i förordning nr 1896/2006 kan kräva att sökanden återger innehållet i de avtalsvillkor på vilka ansökan grundas, eller tillhandahåller en kopia av det avtal som åberopats till stöd för fordran, i syfte att domstolen ska kunna utföra ovannämnda prövning, och – följaktligen huruvida de ovannämnda bestämmelserna i förordningen utgör hinder för en nationell lagbestämmelse, såsom den som är aktuell i de nationella målen, i vilken det anges att kompletterande handlingar, såsom en kopia av det avtal som ligger till grund för den fordran som gjorts gällande, inte får beaktas.

56. För att besvara denna tredelade fråga är det lämpligt att börja med att undersöka de principer som har slagits fast genom artikel 38 i stadgan, artiklarna 6 och 7 i direktiv 93/13 samt genom EU-domstolens praxis avseende domstolarnas ex officio-prövning, särskilt i samband med ansökningar om betalningsförelägganden enligt nationell rätt. Därefter kommer jag att undersöka införlivandet av dessa principer inom ramen för förordning nr 1896/2006, mot bakgrund av dessa rättsakters lydelse, sammanhang och ändamål. ( 9 )

Principen i artikel 38 i stadgan

57. I artikel 38 i stadgan föreskrivs att en hög nivå i fråga om konsumentskydd ska tryggas i unionens politik. I artikel 6.1 FEU anges att ”[u]nionen ska erkänna de rättigheter, friheter och principer som fastställs i Europeiska unionens stadga” och att denna stadga har samma rättsliga värde som fördragen.

58. Enligt förklaringarna avseende stadgan ( 10 ) har principen i stadgans artikel 38 grundats på artikel 169 FEUF. I den sistnämnda bestämmelsen anges att unionen, ”för att främja konsumenternas intressen och säkerställa en hög konsumentskyddsnivå” bland annat ska bidra till att skydda konsumenternas ekonomiska intressen.

Rättens prövning ex officio mot bakgrund av direktiv 93/13 och EU-domstolens praxis

– Allmänna principer

59. Artiklarna 6 och 7 i direktiv 93/13 anger två målsättningar. Det rör sig dels om att se till så att konsumenter inte blir bundna av oskäliga avtalsvillkor (såsom de definieras i samma direktiv), dels om att avskräcka näringsidkare från att använda sig av den typen av villkor i avtal som de sluter med konsumenter.

60. Dessa bestämmelser har gett upphov till en omfattande rättspraxis under de senaste tjugo åren. Jag finner det lämpligt att kortfattat redogöra för de slutsatser som följer av denna praxis och som är relevanta för bedömningen i förevarande mål. ( 11 )

61. Det framgår av fast rättspraxis sedan år 2000 ( 12 ) att det skyddssystem som införts genom direktiv 93/13 grundar sig på tanken att konsumenten intar en underlägsen ställning i förhållande till näringsidkaren i fråga om såväl förhandlingsförmåga som informationsnivå, vilket får till följd att konsumenten godkänner villkor som näringsidkaren har utformat i förväg, utan att kunna påverka villkorens innehåll.

62. För att säkerställa direktivets skydd har domstolen slagit fast att den ojämlika situationen mellan konsumenten och näringsidkaren endast kan uppvägas av ett faktiskt ingripande från någon annan än de avtalsslutande parterna. ( 13 )

63. Det är mot bakgrund av dessa överväganden som EU-domstolen har funnit att den nationella domstolen, i samband med att den utövar sin befogenhet enligt bestämmelserna i direktiv 93/13, är skyldig att ex officio pröva huruvida ett avtalsvillkor är oskäligt och därigenom kompensera för obalansen mellan konsumenten och näringsidkaren ( 14 ), samt att den ska företa denna prövning så snart som den har kännedom om ”de rättsliga eller faktiska omständigheter som därvid krävs”. ( 15 ) I detta syfte måste domstolen ex officio kunna vidta åtgärder för bevisupptagning för att fastställa huruvida ett villkor i det avtal som är aktuellt i målet som den har att avgöra faller inom tillämpningsområdet för direktiv 93/13. ( 16 )

64. Enligt EU-domstolens praxis måste den nationella domstolens skyldigheter i detta hänseende anses vara nödvändiga för att säkerställa att konsumenter tillförsäkras ett effektivt skydd, mot bakgrund av den inte obetydliga risken för att konsumenten inte känner till sina rättigheter eller har svårigheter att tillvarata dem. ( 17 )

65. EU-domstolen har i detta avseende understrukit att artikel 6.1 i direktiv 93/13 är en tvingande bestämmelse och att den ska anses vara likvärdig med de nationella bestämmelser som inom den nationella rättsordningen utgör tvingande rätt. ( 18 )

– Tillämpning inom ramen för förfaranden för betalningsföreläggande enligt nationell rätt

66. De principer som erinrats om ovan är tillämpliga i samband med påskyndade eller förenklade förfaranden, såsom förfarandet för betalningsföreläggande i nationell rätt. ( 19 )

67. Ett förfarande för betalningsföreläggande är avsett att ge en borgenär möjlighet att snabbt och enkelt erhålla exekutionstitel för obestridda fordringar. De närmare omständigheterna varierar från land till land, men i allt väsentligt rör det sig om ett förfarande som saknar inslag av kontradiktorisk prövning i sak utom när gäldenären genom att bestrida betalningsföreläggandet får till stånd en sådan prövning. Härigenom överflyttas den processrättsliga skyldigheten att ta initiativ till gäldenären – ett slags omvänt förfarande i tvistemål. Detta innebär alltså att den som betalningsföreläggandet riktar sig till måste inleda ett kontradiktoriskt förfarande för att undvika att föreläggandet blir verkställbart. ( 20 )

68. Förfarandet för betalningsföreläggande lägger således ett tungt ansvar på svaranden. Detta omvända förfarande i tvistemål innebär nämligen att det kontradiktoriska förfarandet inför domstol skjuts upp och villkoras – eftersom det är avhängigt av att svaranden aktivt bestrider föreläggandet. Om så inte sker kommer detta domstolsförfarande aldrig äga rum. Även om denna mekanism har betydande fördelar med avseende på effektivitet och snabbhet, försätter det emellertid svaranden i ett processuellt underläge. Detta gäller i än högre grad när svaranden utgör en svagare part, såsom en konsument, som sannolikt är oförberedd på inledandet av ett sådant förfarande. ( 21 )

69. Innan jag övergår till en analys av EU-domstolens praxis på området vill jag göra några inledande påpekanden beträffande de olika typer av förfaranden för betalningsföreläggande som förekommer inom unionen.

70. I medlemsstaterna skiljer man allmänt sett på två typer av förfaranden för betalningsföreläggande ( 22 ), nämligen dokumentbaserade förfaranden (bevismodellen) ( 23 ) och icke dokumentbaserade förfaranden (icke-bevismodellen). ( 24 )

71. Det var i samband med ett nationellt dokumentbaserat förfarande för betalningsföreläggande som EU-domstolen – för första gången – anmodades att uttala sig i frågan huruvida en nationell domstol är skyldig att ex officio pröva förekomsten av oskäliga avtalsklausuler innan det inkommit något bestridande från svaranden. Detta var frågan i målet Banco Español de Crédito. ( 25 )

72. Efter att ha erinrat om de allmänna principer som nämnts ovan, konstaterade EU-domstolen att det i enlighet med principen om medlemsstaternas processuella autonomi ankommer på dessa att i sina interna rättsordningar fastställa de detaljerade regler som ska gälla för nationella förfaranden för betalningsförelägganden. Denna processuella autonomi är emellertid enligt fast rättspraxis underkastad kravet på att likvärdighetsprincipen ( 26 ) och effektivitetsprincipen ( 27 ) iakttas.

73. Såvitt avser effektivitetsprincipen erinrade EU-domstolen om att varje fall måste bedömas med beaktande av den aktuella bestämmelsens funktion i förfarandet som helhet – med beaktande av dess förlopp och särdrag – i de olika nationella rättsinstanserna. ( 28 )

74. Efter att ha analyserat särdragen i det spanska systemet för betalningsföreläggande, och i synnerhet svarandens korta frist för bestridande (20 dagar), konstaterade EU-domstolen att en sådan nationell lagstiftning som gör det omöjligt för den domstol hos vilken det ansökts om betalningsföreläggande att – vare sig vid processens början (in limine lites) eller i något annat skede i förfarandet och trots att den redan har tillgång till alla rättsliga och faktiska omständigheter som är nödvändiga i detta hänseende – ex officio bedöma huruvida villkor som ingår i ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument är oskäliga, såvida konsumenten inte har bestritt betalningsföreläggandet, kan ”äventyra effektiviteten av det skydd som eftersträvas med direktiv 93/13”. ( 29 )

75. EU-domstolen bedömde nämligen att det med hänsyn till det spanska förfarandet för betalningsföreläggandet i dess helhet – med beaktande av dess förlopp och särdrag – finns en inte försumbar risk för att ”den aktuella konsumenten inte inkommer med det nödvändiga bestridandet. Skälet till detta kan vara att den frist som gäller härför är mycket kort, att konsumenten avskräcks från att försvara sig med tanke på de kostnader som en talan vid domstol innebär i förhållande till beloppet av den bestridda skulden, att konsumenten inte känner till eller har en felaktig uppfattning om omfattningen av sina rättigheter, eller att den ansökan om betalningsföreläggande som näringsidkaren gett in är kortfattad och konsumenten således endast har ofullständiga upplysningar.” ( 30 )

76. EU-domstolen utformade sålunda en analysmodell som är särskilt användbar vid fastställandet av risken för att det skydd som direktivet ger konsumenterna äventyras. ( 31 ) Som en följd av denna dom ändrade Spanien sin lagstiftning. Denna reform resulterade i den nuvarande lydelsen av artikel 815.4 i civilprocesslagen, såsom noterats av de hänskjutande domstolarna i förevarande mål.

77. EU-domstolen kompletterade sin analys i målet Finanmadrid, i vilket det slogs fast att direktiv 93/13 ska tolkas så, att det utgör hinder för ”nationella bestämmelser … som inte tillåter den domstol vid vilken talan har väckts om verkställighet av ett betalningsföreläggande att ex officio pröva huruvida ett villkor i ett avtal som ingåtts mellan en näringsidkare och en konsument är oskäligt, när den myndighet vid vilken ansökan om betalningsföreläggande gjorts inte är behörig att pröva detta”. ( 32 )

78. Domen Profi Credit Polska ( 33 ) gav EU-domstolen möjlighet att precisera sin ståndpunkt, inom ramen för ett nationellt förfarande i vilket den hänskjutande domstolen inte förfogade över de faktiska och rättsliga omständigheter som den behövde för att kunna kontrollera huruvida de villkor som låg till grund för anspråket var oskäliga. ( 34 ) En sådan kontroll kunde ske endast om konsumenten inkom med ett bestridande.

79. I denna dom fastställde EU-domstolen att ett effektivt skydd av de rättigheter som följer av direktiv 93/13 endast kan säkerställas om det nationella processrättsliga systemet tillåter en prövning ex officio av huruvida villkoren i det berörda avtalet är oskäliga, ”antingen i samband med förfarandet för utfärdande av betalningsföreläggande eller i samband med förfarandet för verkställighet av betalningsföreläggandet”. ( 35 ) Det nationella förfarande som ifrågasätts måste ”bedömas i sin helhet, inbegripet såväl det första skedet före bestridandet av betalningsföreläggandet som det andra skedet som följer efter bestridandet”. ( 36 )

80. Efter att ha erinrat om principerna om processuell autonomi och effektivitet, betonade EU-domstolen att det för konsumenterna måste finnas ”en möjlighet till … bestridande under rimliga processuella villkor …, så att utövandet av deras rättigheter inte omfattas av villkor, i synnerhet avseende tidsfrister eller kostnader, som inskränker utövandet av de rättigheter som garanteras enligt direktiv 93/13”. ( 37 )

81. Det var mot den bakgrunden som EU-domstolen, efter att ha erinrat om de bedömningskriterier som angetts i punkt 75 i förevarande förslag till avgörande, slog fast att artikel 7.1 i direktiv 93/13 utgör hinder för en nationell lagstiftning ”enligt vilken ett betalningsföreläggande får utfärdas … när den domstol som prövar en ansökan om betalningsföreläggande saknar befogenhet att undersöka om det eventuellt föreligger oskäliga villkor …, med hänsyn till att reglerna för att utöva rätten att bestrida ett sådant betalningsföreläggande inte garanterar att konsumenternas rättigheter enligt detta direktiv iakttas”. ( 38 )

82. Frågan är vilka slutsatser som kan dras av denna rättspraxis.

83. Enligt min mening går det att sluta sig till att en domstolsprövning av (eventuellt) oskäliga avtalsvillkor som en sökande har åberopat till stöd för sin fordran måste kunna göras i samband med granskningen av ansökan om betalningsföreläggande, inbegripet när det rör sig om ett förfarande som inte är dokumentbaserat (icke-bevismodellen), såvida inte svaranden har effektiv tillgång till en domstol som är behörig att pröva ett bestridande från svaranden (med andra ord så länge som de tillämpliga processuella reglerna inte medför en icke försumbar risk för att den berörda konsumenten inte kommer att bestrida föreläggandet), eller såvida inte den verkställande domstolen har befogenhet att utföra en sådan prövning.

84. En prövning ex officio av oskäliga avtalsvillkor av den domstol till vilken ansökan getts in medför inte några konkreta svårigheter i dokumentbaserade förfaranden, eftersom domstolen förfogar över handlingar som borgenären inkommit med till stöd för ansökan.

85. De slutsatser som följer av den rättspraxis som angetts ovan måste emellertid enligt mig även finna tillämpning vad gäller förfaranden inte är dokumentbaserade.

86. Om det vore på annat sätt skulle nämligen de berörda konsumenterna (de som är föremål för sådana förfaranden) berövas de fördelar som de tvingande bestämmelserna i direktiv 93/13 ger dem. Dessa bestämmelser och denna rättspraxis ska därför tolkas teleologiskt, så att deras ändamålsenliga verkan kan säkerställas. Om det saknas såväl effektiv tillgång till domstol som kan pröva bestridandet som en möjlighet att få villkoren prövade av den verkställande domstolen krävs således att det sker en anpassning av de processuella regler som gäller i förfaranden som inte är dokumentbaserade, så att dessa regler medger att den myndighet till vilken en ansökan om betalningsföreläggande getts in anmodar svaranden att inkomma med handlingar som innehåller ”de faktiska och rättsliga omständigheter som krävs” för att det ska kunna säkerställas att de krav som framgår av direktiv 93/13 har iakttagits.

87. Jag ska nu undersöka hur dessa krav kan överföras till förordning nr 1896/2006.

Tillämpning inom ramen för förordning nr 1896/2006

– Anmärkningar beträffande bakgrunden till förordning nr 1896/2006

88. Förordning nr 1896/2006 är frukten av ett långvarigt lagstiftningsarbete. Kommissionens ursprungliga utkast (publicerat år 2004) föreskrev ett ”rent” icke dokumentbaserat förfarande. ( 39 )

89. Den slutliga versionen av förordningen skiljer sig i ett flertal avseenden från detta ursprungliga utkast.

90. Såsom jag kommer att visa i det följande beslutade sig EU-lagstiftaren slutligen för en ”hybridmodell” som kombinerar aspekter från det icke dokumentbaserade förfarandet (såsom avsaknad av skyldighet att initialt inkomma med andra handlingar är formulär A, som är bifogat förordning nr 1896/2006) och aspekter som ligger närmare det dokumentbaserade förfarandet (såsom skyldigheten för den domstol som mottagit ansökan att undersöka huruvida denna förefaller välgrundad – se artikel 8 i den ovannämnda förordningen).

– Undersökning av de väsentliga bestämmelserna i förordning nr 1896/2006

91. Det framgår vid en läsning av skäl 9 och artikel 1i denna förordning att den bland annat har till syfte att i gränsöverskridande fall förenkla och påskynda förfarandena, liksom att sänka de kostnader som är förenade med indrivning av fordringar som inte har bestridits rättsligt. Det är mot bakgrund av dessa syften som förordning nr 1896/2006 ska tolkas. ( 40 )

92. I artikel 7 i den ovannämnda förordningen anges de uppgifter som sökanden ska tillhandahålla med användande av formulär A i samband med ingivandet av ansökan. Dessa uppgifter innefattar: i) grunden för talan, inbegripet en redogörelse för de omständigheter som åberopas till grund för fordran och, i förekommande fall, för den ränta som yrkas (artikel 7.2 d) och ii) en beskrivning av den bevisning som bestyrker fordran (artikel 7.2 e). ( 41 ) Enligt artikel 8 första meningen i förordning nr 1896/2006 ska den domstol till vilken en sådan ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande lämnats in snarast möjligt och på grundval av uppgifterna i nämnda ansökningsformulär pröva om de villkor som anges i (bland annat) artikel 7 är uppfyllda och om fordran förefaller välgrundad.

93. I doktrinen har det – helt riktigt – angetts ”det gör liten skillnad om bevisuppgifterna beskrivs eller om det inte skrivs något alls om desamma”. ( 42 ) Såväl svaranden som den domstol som har mottagit ansökan förfogar alltså över mycket knapphändiga upplysningar. I detta avseende är domstolens prövning, grundad enbart på de uppgifter som angetts i formulär A, vid ett första påseende tämligen ytlig ( 43 ) – vilket knappast tillförsäkrar den berörda konsumenten ett effektivt skydd.

94. Enligt artikel 9.1 i den ovannämnda förordningen ska domstolen, om villkoren i artikel 7 inte är uppfyllda och om fordran inte är uppenbart ogrundad eller ansökan är obefogad, ge sökanden tillfälle att komplettera eller rätta ansökan. ( 44 )

95. I artikel 12 i förordningen anges att denna domstol, om kraven i artikel 8 är uppfyllda, ska utfärda ett europeiskt betalningsföreläggande. ( 45 ) Svaranden har härvidlag rätt att få ta del av vissa upplysningar. ( 46 ) Denne ska särskilt upplysas om sina möjligheter att bestrida betalningsföreläggandet genom att till ursprungsdomstolen lämna in ett bestridande, som ska avsändas inom trettio dagar efter det att svaranden delgetts föreläggandet.

96. Om svaranden inte bestrider betalningsföreläggandet ska det förklaras verkställbart (artikel 18 i förordning nr 1896/2006).

– Behovet av en domstolsprövning vid den initiala granskningen av ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande

97. Som jag redan påpekat (se punkt 83 ovan) måste det, i avsaknad av uttryckliga bestämmelser i detta avseende ( 47 ), fastställas huruvida domstolsprövningen ska äga rum vid (den initiala) granskningen av ansökan om föreläggande eller, tvärtom, om konsumenten har en reell och tillräcklig möjlighet att vända sig till en domstol med behörighet att pröva ett bestridande, eller om den verkställande domstolen i sista hand kan företa en sådan prövning.

98. Till att börja med kan det sistnämnda alternativet avfärdas. Enligt artikel 22.3 i förordning nr 1896/2006 får en omprövning i sak aldrig ske i den verkställande medlemsstaten. ( 48 )

99. Vad gäller möjligheten att vända sig till en domstol med behörighet att pröva ett bestridande ska det noteras att EU:s konsumenträtt förvisso inte avser att uppväga en ”total passivitet hos konsumenten” och att det således inte, i sig, är relevant att konsumenten måste bestrida betalningsföreläggandet för att inleda det andra steget i förfarandet, i vilket rätten prövar ex officio huruvida avtalsvillkor som ligger till grund för ansökan om betalningsföreläggande är oskäliga. ( 49 ) Det måste emellertid kontrolleras om reglerna för att utöva rätten att bestrida ett betalningsföreläggande garanterar att konsumenternas rättigheter enligt bland annat direktiv 93/13 iakttas. ( 50 )

100. Frågan är med andra ord om det är tillräckligt att anförtro uppdraget att ingripa till den domstol som är behörig att pröva bestridandet, utan möjlighet till en kontroll i ett tidigare skede av den domstol till vilken ansökan om föreläggandet gavs in.

101. Härvidlag kan de kriterier som EU-domstolen utformade i domen Banco Español de Crédito ( 51 ) användas för att göra en helhetsbedömning ( 52 ) av det förfarande som inrättades genom förordning nr 1896/2006.

102. Föreligger det en inte försumbar risk för att konsumenten som är föremål för en sådan ansökan om europeiskt betalningsföreläggande låter bli att bestrida föreläggandet på grund av de förfaranderegler som gäller därvidlag?

103. I likhet med kommissionen anser jag att frågan ska besvaras jakande, särskilt av följande skäl: i) fristen för bestridande, ii) risken för att konsumenten inte känner till omfattningen av sina rättigheter och iii) den begränsade mängden upplysningar som denne ges tillgång till.

104. I en mycket allmän mening förefaller man vid utformningen av förordning nr 1896/2006 ha prioriterat överväganden om skyndsamhet och effektivitet i förfarandet framför rättsliga ”skyddsmekanismer” till förmån för svaranden. ( 53 )

105. Vad sålunda gäller fristen för bestridande noteras att det rör sig om en enda frist, på 30 dagar, räknat från delgivningen av betalningsföreläggandet. ( 54 ) Som jämförelse slog EU-domstolen i domen Banco Español de Crédito fast att en frist på 20 dagar var ”mycket kort”. Denna aspekt måste beaktas parallellt med frågan om tillgången till upplysningar för konsumenten (jag återkommer till detta senare, i punkt 107 nedan). Det ska noteras att målet Banco Español de Crédito avsåg ett dokumentbaserat förfarande som – till sin natur – innebär att konsumenten lättare kan ta reda på vilken bevisning som åberopats gentemot honom eller henne, till skillnad från den modell som väsentligen är icke dokumentbaserad och som är den modell som förfarandet för ett europeiskt betalningsföreläggande bygger på.

106. Risken för att konsumenten inte känner till eller förstår omfattningen av sina rättigheter ska dessutom inte underskattas. Frågan huruvida ett villkor i det underliggande avtalet är oskäligt kan visa sig vara komplex, och det är inte säkert att svaret på denna fråga framgår av de uppgifter som konsumenten förfogar över ( 55 ) – än mindre med hänsyn till at konsumenten kanske inte ens känner till det rättsliga begreppet ”oskäligt avtalsvillkor”. Den normalt informerade och skäligen uppmärksamma och medvetna genomsnittskonsumenten är inte skyldig att känna till innehållet i direktiv 93/13 eller, än mindre, alla de avtalsvillkor som kan falla inom detta direktivs tillämpningsområde. ( 56 ) I den meningen är konsumentens möjlighet att bestrida föreläggandet avhängig av att denne redan har haft möjlighet att skaffa sig kännedom om lagen. ( 57 ) Att skaffa sig sådan kännedom om lagen kan vara särskilt problematiskt för redan skuldsatta personer, vilka inte nödvändigtvis har möjlighet att anlita en jurist för att granska avtalet i fråga och utröna om det innehåller några lagstridigheter. ( 58 )

107. Slutligen måste man beakta det begränsade innehållet i ansökan om betalningsföreläggande och de ofullständiga upplysningar som konsumenten förfogar över härvidlag. Som jag påpekat i punkt 93 ovan kan inte det system som valts av unionslagstiftaren, vilket bygger på en icke dokumentbaserad förfarandemodell – modererad genom kravet på ”beskrivning” av bevisningen – garantera att den berörda konsumenten på ett välinformerat sätt kan utöva sin möjlighet att bestrida föreläggandet. De upplysningar som tillhandahålls vid delgivningen av föreläggandet, av svaranden (i formulär A) och av den domstol som har att pröva ansökan, är i själva verket mycket knapphändiga och uppmärksammar inte på något sätt konsumenten på behovet av att säkerställa bland annat att det underliggande kontraktet inte innehåller oskäliga avtalsvillkor. ( 59 ) Jag vill här knyta an till mitt tidigare påpekande beträffande möjligheten att skaffa sig kännedom om lagen, som är ett absolut villkor för att konsumenten på ett välinformerat sätt ska kunna utöva sin rätt att bestrida föreläggandet (eller avstå från denna rättighet).

108. Den omständigheten att bestridandet inte behöver vara motiverat (enligt artikel 16.3 i förordning nr 1896/2006) påverkar inte denna slutsats. ( 60 ) Om konsumenten inte har tillräcklig information om möjligheten att bestrida föreläggandet finns risken att denne avstår detta och betalar det belopp som anges i föreläggandet, av rädsla för att ge sig in i en rättslig process till en svårligen förutsebar kostnad ( 61 ) och med oklar utgång.

109. Sammantaget föreligger det enligt min uppfattning en inte försumbar risk för att konsumenten under dessa förutsättningar avstår från att bestrida föreläggandet.

110. I detta avseende kan (och ska) förordning nr 1896/2006 tolkas på så sätt att den domstol till vilken ansökan om betalningsföreläggande lämnats har befogenhet att ex officio pröva om avtalet innehåller villkor som kan vara oskäliga. Som jag kommer att visa nedan innebär erkännandet av att domstolen har denna befogenhet att det blir möjligt att säkerställa efterlevnaden av kraven i direktiv 93/13, såsom det tolkats av EU-domstolen, utan att man för den sakens skull bortser från ordalydelsen och andemeningen i nämnda förordning. Innan jag går vidare till att visa detta, finner jag det nödvändigt att undersöka i vilken mån den domstol som mottagit ansökan kan skaffa sig ytterligare upplysningar med stöd av denna förordning, så att den kan utöva sin prövningsrätt.

– Omfattningen av prövningsrätten för den domstol till vilken ansökan lämnats

111. Frågan i detta sammanhang är således vilka ytterligare upplysningar som denna domstol borde kunna begära in och huruvida det med stöd av förordning nr 1896/2006 lagligen kan krävas att borgenären inkommer med dessa uppgifter.

112. Under förutsättning att de är korrekt ifyllda gör fälten 6, 7, 8 och 9 i formulär A det möjligt för en uppmärksam domstol att (omgående) upptäcka vissa anomalier. I praktiken är nämligen de oskäliga avtalsvillkor som är vanligast förekommande de som rör sättet att beräkna dröjsmålsränta och de som rör avtalsviten. För att försäkra sig om att det faktiskt rör sig om oskäliga villkor är det emellertid nödvändigt att domstolen får tillgång till den handling där de ifrågavarande villkoren förekommer. Det är precis den situationen som har uppkommit i målen vid de nationella domstolarna och som har gett upphov till förevarande begäranden om förhandsavgörande.

113. Som kommissionen har anfört kan det dessutom förhålla sig så att ett avtal kan innehålla villkor som visar sig vara oskäliga först efter en genomläsning av helheten, på grund av den verkan villkoren får i kombination.

114. I formulär A ges möjlighet att lägga till upplysningar utöver de som formellt ska anges i de fält som anges ovan (se fält 11).

115. Jag anser att det följer av artikel 9.1 i förordning 1896/2006, jämförd med artikel 7.2 d och e ( 62 ) i samma förordning, att den domstol som mottagit ansökan har rätt att anmoda sökanden att komplettera sin ansökan, och återge samtliga avtalsvillkor som åberopats till stöd för fordran, med användande av fält 11 i formulär A.

116. Ett återgivande av avtalet i sin helhet gör det möjligt att undvika att den mindre samvetsgranna borgenären på ett opportunistiskt sätt väljer ut vissa villkor för granskning av domstolen. Ett sådant tillvägagångssätt skulle innebära att det blev omöjligt för domstolen att förstå den övergripande balansen i avtalet och upptäcka huruvida kombinationen av villkor har en oskälig karaktär.

117. Mot den bakgrunden kommer domstolen – för snabbhetens och enkelhetens skull – anmoda svaranden att inkomma med en kopia av avtalet i sin helhet (i stället för att denne ska inkorporera hela avtalstexten i formuläret med hjälp av en ”klipp och klistra”- teknik).

118. Denna tolkning av bestämmelserna i förordning nr 1896/2006 gör det möjligt att säkerställa att det sker en ändamålsenlig prövning av de berörda avtalsvillkoren, i överensstämmelse med artikel 4 i direktiv 93/13, enligt vilken ”frågan om ett avtalsvillkor är oskäligt [ska] bedömas … med hänsyn tagen …till alla övriga villkor i avtalet …” (min kursivering).

119. Om det föreligger tvivel om att ansökan är välgrundad, på grund av att ett visst avtalsvillkor kan vara oskäligt, har domstolen sålunda möjlighet att välja att inte utfärda ett europeiskt betalningsföreläggande, med stöd av artikel 11.1 b i förordning nr 1896/2006, eller utfärda ett partiellt föreläggande, i enlighet med villkoren i artikel 10 i samma förordning. ( 63 )

– Förenlighet med ordalydelsen i och ändamålet med förordning nr 1896/2006 och direktiv 93/13, mot bakgrund av artikel 38 i stadgan

120. Medger ordalydelsen i och ändamålet med förordning nr 1896/2006 och direktiv 93/13 den tolkning som jag föreslagit ovan?

121. Enligt min uppfattning är svaret ja.

122. Det finns förvisso en potentiell motsättning mellan kravet på domstolens aktiva ingripande (som följer av direktiv 93/13 såsom det tolkats av EU-domstolen) och målen att påskynda, förenkla och kostnadsreducera dessa förfaranden, som eftersträvas i förordning nr 1896/2006.

123. Denna motsättning, som beror på förordningens hybridkaraktär och det begränsade kravet på en ”beskrivning” av bevisningen ( 64 ), framhävdes tydligt genom den dom som EU-domstolen meddelade i målet Szyrocka. ( 65 ) Enligt denna dom ska artikel 7 i förordning nr 1896/2006 tolkas så, att den på ett uttömmande sätt reglerar alla villkor som en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande ska uppfylla”. ( 66 )

124. Måste man av detta dra slutsatsen att denna dom utesluter varje möjlighet att kräva in ytterligare upplysningar eller handlingar ( 67 ), i syfte särskilt att pröva huruvida de avtalsvillkor som åberopats till stöd för en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande (eventuellt) är oskäliga?

125. Enligt min uppfattning är en sådan läsning av domen Szyrocka ( 68 ) felaktig.

126. Det underliggande resonemanget i denna dom var nämligen följande: Det syfte som eftersträvas med förordning nr 1896/2006 skulle äventyras om medlemsstaterna i sin nationella lagstiftning generellt kunde uppställa ytterligare krav som en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande skulle uppfylla. Sådana krav skulle nämligen inte enbart innebära att olika medlemsstater skulle ålägga olika villkor för en sådan ansökan, utan även att förfarandet för ett europeiskt betalningsföreläggande skulle bli mer komplicerat, ta längre tid och medföra ökade kostnader. ( 69 )

127. I det nu aktuella fallet, som rör oskäliga avtalsvillkor i avtal som ingåtts med en konsument, har domstolens prövningsrätt implicit och med nödvändighet sin grund i direktiv 93/13, såsom det tolkats av EU-domstolen. Det rör sig således om ett krav som följer direkt av unionsrätten och inte om ett ytterligare krav som en medlemsstat uppställt godtyckligt och som skapar oförenliga skillnader mellan medlemsstaterna. Av samma anledning äventyrar inte ett sådant krav vare sig autonomin hos det förfarande som inrättats genom förordning nr 1896/2006 eller dess förutsebarhet eller enhetlighet. ( 70 )

128. Rätten att begära in en kopia av avtalet äventyrar dessutom inte på något avgörande sätt syftet i artikel 1 i förordning nr 1896/2006 att påskynda, förenkla och kostnadsreducera förfarandet. ( 71 )

129. Den domstol som har att pröva ansökan har befogenhet att begära in ytterligare upplysningar med stöd av artikel 9 i förordning nr 1896/2006. Den befogenheten innefattar rätten att få sig tillsänd en kopia av avtalet. Framför allt komplicerar inte översändande av en kopia av avtalet (i sig) förfarandets gång i någon orimlig utsträckning.

130. I dagens läge finns det (i princip) inte något enklare än att kopiera ett dokument och skicka det med elektronisk post. Med det i åtanke borde borgenären, om denne får sig tillsänd en sådan förfrågan från domstolen som mottagit ansökan, kunna rätta sig efter den utan dröjsmål, utan särskild svårighet och, i princip, utan kostnad. ( 72 ) En sådan lösning är förenlig med en digitalisering av förfarandet. ( 73 )

131. Därtill kommer att eftersom domstolens prövning är strikt begränsad till en kontroll av om de åberopade avtalsvillkoren vid ett första påseende verkar oskäliga (i samband med att den undersöker om ansökan förefaller välgrundad), torde inte en sådan lösning leda till några betydande förseningar i behandlingen av denna ansökan – särskilt inte för en domstol som är van att pröva tvister på konsumenträttens område.

132. Den föreslagna lösningen gör det även möjligt att säkerställa iakttagandet av målen med direktiv 93/13, med beaktande av artikel 38 i stadgan.

133. Med denna lösning tryggas ett effektivt skydd av konsumenten, genom att domstolen ges möjlighet att neka till att utfärda ett betalningsföreläggande (eller ett partiellt sådant) när de åberopade avtalsvillkoren, vid ett första påseende, verkar kunna vara oskäliga. ( 74 ) Denna lösning uppfyller även det avskräckande syftet i artikel 7.1 i direktiv 93/13, genom att den motverkar hänsynslösa affärsmetoder.

134. Jag anser, i likhet med kommissionen, att en annan tolkning av de två aktuella rättsakterna skulle leda till det oavsiktliga resultatet att mindre samvetsgranna borgenärer skulle kunna kringgå den tvingande ordning som fastställs i direktiv 93/13, ( 75 ) genom att använda sig av det förenklade förfarandet i förordning nr 1896/2006. ( 76 ) Med en sådan lösning skulle man inte kunna trygga den höga nivå i fråga om konsumentskydd som avses i artikel 38 i stadgan ( 77 ), särskilt inte vad gäller konsumenternas ekonomiska intressen. ( 78 )

135. I målen vid de nationella domstolarna skulle ett sådant resultat, såsom kommissionen korrekt påpekat, vara särskilt absurt, eftersom förfarandet för betalningsföreläggande enligt nationell rätt ger konsumenten ett bättre skydd än det europeiska förfarande som infördes genom förordning nr 1896/2006 (i den mån som detta nationella förfarande – som ändrades till följd av domen Banco Español de Crédito ( 79 ) – innefattar en domstolsprövning ex officio i samband med granskningen av ansökan om betalningsföreläggande). ( 80 )

136. Den sålunda föreslagna lösningen gör det möjligt att återställa den av unionslagstiftaren önskade jämvikten mellan näringsidkare och konsumenter ( 81 ) – en jämvikt som annars riskerar att rubbas av det omvända förfarande i tvistemål som karaktäriserar det förfarande som föreskrivs i förordning nr 1896/2006, och som innebär att det blir ännu viktigare att domstolen och svaranden/konsumenten får tillgång till adekvata upplysningar. ( 82 )

137. Slutligen, som en sista notering, ska det även påpekas att det framgår av artiklarna 8 och 11 i förordning nr 1896/2006 att den domstol till vilken ansökan lämnats endast uttalar sig om huruvida denna ansökan förefaller välgrundad när den godtar eller avvisar ansökan.

138. En eventuell avvisning av ansökan (på grund av att det, till exempel, föreligger tvivel om huruvida de åberopade avtalsvillkoren är oskäliga) hindrar naturligtvis med andra ord inte borgenären från att försöka få betalt för sin fordran genom att använda sig av andra rättsmedel. ( 83 ) Detta bekräftas uttryckligen i artikel 1.2 och artikel 11.3 i förordning nr 1896/2006. ( 84 )

Slutsats

139. Den första och andra frågan i målen C‑453/18 och C‑494/18 och den tredje frågan i målet C‑494/18 ska enligt mig besvaras jakande.

140. Den nationella domstol som granskar en ansökan om ett europeisk betalningsföreläggande som rör ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument har sålunda befogenhet att ex officio pröva huruvida det i det aktuella avtalet finns villkor som kan vara oskäliga, i enlighet med de krav som följer av artiklarna 6 och 7 i direktiv 93/13, med beaktande av artikel 38 i stadgan och artikel 6.1 FEU.

141. Den nationella domstolen kan därför, med stöd av artikel 9.1, jämförd med artikel 7.2 d och e i förordning nr 1896/2006, begära att sökanden lämnar in det avtal som åberopats till stöd för fordran, utan att ha några andra skäl härför än att kunna göra den prövning som anges ovan.

142. Följaktligen utgör de ovannämnda bestämmelserna i förordningen och direktivet hinder för en nationell lagstiftning såsom den som är aktuell i de nationella målen, enligt vilken domstolen inte får beakta kompletterande handlingar som ges in av en sökande, som till exempel en kopia av avtalet som ligger till grund för den fordran som gjorts gällande.

Den fjärde frågan i mål C‑494/18

143. Den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida förordning nr 1896/2006 är giltig och, mer specifikt, huruvida den är förenlig med artikel 38 i stadgan (och artikel 6 FEU), för det fall de frågor som behandlats ovan besvaras nekande.

144. Eftersom dessa frågor enligt min uppfattning ska besvaras jakande saknas skäl att ta ställning till denna fråga.

145. Den tolkning av förordning nr 1896/2006 som jag har föreslagit ovan innebär nämligen att denna förordning är förenlig med den tvingande ordning som fastställts genom direktiv 93/143, och att den höga skyddsnivå i fråga om konsumentskydd som föreskrivs i artikel 38 i stadgan kan garanteras.

Förslag till avgörande

146. Med hänsyn till vad som har anförts ovan föreslår jag att domstolen besvarar frågorna från Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (Förstainstansdomstol nr 11 i Vigo) och från Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (Förstainstansdomstol nr 20 i Barcelona) på följande sätt: I samband med granskningen av en ansökan om betalningsföreläggande, som getts in med stöd av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1896/2006 av den 12 december 2006 om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande och som avser en fordran som grundar sig på ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument, har den domstol till vilken ansökan lämnats befogenhet att ex officio pröva huruvida villkor i detta avtal kan vara oskäliga, i överensstämmelse med artiklarna 6 och 7 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal, med beaktande av artikel 38 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och artikel 6.1 FEU. Den domstol som mottagit ansökan kan därför, med stöd av artikel 9.1 jämförd med artikel 7.2 d och e i den ovannämnda förordningen, begära att sökanden lämnar in det avtal som åberopats till stöd för fordran, utan att ha några andra skäl härför än att kunna göra den prövning som anges ovan. Artiklarna 7 och 9 i förordning nr 1896/2006, jämförda med artiklarna 6 och 7 i direktiv 93/13, utgör hinder för en nationell lagstiftning såsom den som är aktuell i de nationella målen, enligt vilken den domstol till vilken ansökan lämnats inte får beakta kompletterande handlingar som ges in av sökanden, som till exempel en kopia av avtalet som ligger till grund för den fordran som gjorts gällande gentemot konsumenten.

( 1 ) Originalspråk: franska.

( 2 ) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1896/2006 av den 12 december 2006 om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande (EUT L 399, 2006, s. 1).

( 3 ) Rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 1993, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169).

( 4 ) BOE nr 7 av den 8 januari 2000.

( 5 ) Dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).

( 6 ) Den hänskjutande domstolen har särskilt hänvisat till dom av den 17 maj 2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320).

( 7 ) I artikel 3.2 i förordning nr 1896/2006 hänvisas till artiklarna 59 och 60 i förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1) som då var i kraft. Denna förordning har därefter ersatts och upphävts av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1).

( 8 ) Se även, i detta avseende, A. Berthe, L’injonction de payer, Bryssel, Larcier, 2017, s. 378.

( 9 ) Jag avser här de tolkningskriterier som domstolen traditionellt använder sig av. Se dom av den 7 februari 2018, American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, punkt 54 och där angiven rättspraxis).

( 10 ) EUT C 303, 2007, s. 17.

( 11 ) För en detaljerad redogörelse för relevant rättspraxis och doktrin på detta område, se A. Beka, The Active Role of Courts in Consumer Litigation. Applying EU Law of the National Courts’ Own Motion, Cambridge, Intersentia, 2018.

( 12 ) Se dom av den 27 juni 2000, Océano Grupo Editorial och Salvat Editores (C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, punkt 25), dom av den 26 oktober 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, punkt 25), och dom av den 17 maj 2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punkt 26 och där angiven rättspraxis).

( 13 ) Dom av den 17 maj 2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punkt 28 och där angiven rättspraxis).

( 14 ) Dom av den 26 oktober 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, punkt 38) och dom av den 17 maj 2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punkt 29 och där angiven rättspraxis).

( 15 ) Dom av den 4 juni 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, punkt 35).

( 16 ) Se dom av den 9 november 2010, VB Pénzügyi Lízing (C‑137/08, EU:C:2010:659, punkterna 51 och 56) och dom av den 21 februari 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, punkt 24).

( 17 ) Min kursivering. Dom av den 21 november 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, punkt 33) och dom av den 17 maj 2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punkt 31 och där angiven rättspraxis).

( 18 ) Se dom av den 17 maj 2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punkterna 34 och 35 och där angiven rättspraxis). EU-domstolen klargjorde att detta ska anses gälla för alla de bestämmelser i direktivet som är oundgängliga för att uppnå det syfte som eftersträvas med artikel 6 i detta direktiv.

( 19 ) Dom av den 13 september 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 43 och där angiven rättspraxis).

( 20 ) Förslag till avgörande av generaladvokaten Szpunar i målet Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2015:746, punkt 27). Angående begreppet ”omvänt förfarande i tvistemål”, se även H. Boularbah, Requête unilatérale et inversion du contentieux, Bruxelles, Larcier, 2010, s. 214 och följande sidor.

( 21 ) Se M. Szpunar, ”Quelques aspects procéduraux de la protection des consommateurs contre les clauses abusives: le contrôle d’office dans le cadre des procédures accélérées et simplifiées”, i L’Europe au présent. Liber amicorum Melchior Wathelet, Bryssel, Bruylant, 2018, s. 690.

( 22 ) Europeiska kommissionen, Grönbok om ett Europeiskt betalningsföreläggande och om åtgärder för att förenkla och påskynda handläggningen av tvister om mindre värden (KOM(2002) 746 slutlig), punkt 3.1.1.

( 23 ) Ibidem. Den dokumentbaserade modellen kräver att sökanden förebringar skriftlig bevisning för fordran (till exempel de avtalshandlingar som stöder denna). Denna modell gör det möjligt för domstolen att göra en (begränsad) kontroll av dessa handlingar, så att den kan avvisa yrkanden som inte stöds av bevisning eller som är ogrundade och skydda svaranden mot sådana yrkanden.

( 24 ) Ibidem. Icke-bevismodellen kännetecknas av en total avsaknad av prövning i sak av den aktuella fordran vid den domstol vid vilken ansökan om betalningsföreläggande har anhängiggjorts. Om en ansökan är giltig och uppfyller de grundläggande formkraven utfärdar denna domstol ett betalningsföreläggande utan någon vidare prövning av huruvida yrkandet är välgrundat. Eftersom denna modell inte förutsätter någon prövning av huruvida anspråket är välgrundat, finns det inte något behov av att styrka fordran med skriftliga bevis (vars enda syfte är att möjliggöra en sådan prövning). Vanligen ges svaranden en dubbel frist för att bestrida fordran, i syfte att kompensera för detta summariska förfarande ”utan bevis”.

( 25 ) Dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).

( 26 ) Dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkterna 46 och 47). I detta mål konstaterade EU-domstolen att den inte hade tagit del av ”några omständigheter som ger anledning att tvivla på att den lagstiftning som är aktuell … är förenlig med [likvärdighetsprincipen]”.

( 27 ) Dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 46). Enligt effektivitetsprincipen får inte de regler som införs i nationell rätt göra det ”i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som konsumenterna har enligt unionsrätten”.

( 28 ) Dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 49).

( 29 ) Dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 53).

( 30 ) Dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 54) (min kursivering).

( 31 ) Denna uppställning av kriterier är emellertid inte uttömmande, så frågan som rör rätten att få en invändning prövad av domstol måste underkastas en helhetsbedömning. Se även, för ett motsvarande synsätt, A. Berthe, L’injonction de payer, Bryssel, Larcier, 2017, s. 171.

( 32 ) Se dom av den 18 februari 2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, punkt 55). Min kursivering.

( 33 ) Dom av den 13 september 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711).

( 34 ) Dom av den 13 september 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkterna 45–47).

( 35 ) Dom av den 13 september 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 44 och där angiven rättspraxis).

( 36 ) Dom av den 13 september 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 54). Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Kokott i målet Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:293, punkt 28).

( 37 ) Dom av den 13 september 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 63).

( 38 ) Dom av den 13 september 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711) (domslutet). Min kursivering.

( 39 ) Den domstol som tog emot ansökan skulle ”inte göra en materiell prövning av den aktuella fordran” (skäl 12 i Europaparlamentets och rådets förordning om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande, KOM(2004) 173 slutlig). För en detaljerad redogörelse för bakgrunden till förordningen, se A. Berthe, L’injonction de payer, Bryssel, Larcier, 2017, s. 230–238.

( 40 ) Se, för ett liknande resonemang, C. Crifo, Cross-Border Enforcement of Debts in the European Union, Alphen aan den Rijn, Kluwer Law International, 2009, s. 111.

( 41 ) I skäl 13 framhålls, i detta sammanhang, behovet av att det lämnas upplysningar som är tillräckliga för att fordran och grunden för denna ska kunna identifieras, så att svaranden kan göra ett välgrundat val att antingen bestrida fordran eller att lämna den obestridd.

( 42 ) A. Berthe, L’injonction de payer, Bryssel, Larcier, 2017, s. 273. Se även, för ett motsvarande synsätt, G. Payan, ”La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité ”, Ius et Actores, 2014, s. 264.

( 43 ) Se M. Lopez de Tejada och L. d’Avout, ”Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer”, Revue critique de droit international privé, 2007, s. 729, liksom E. Guinchard, ”Réforme législative adoptée pour le règlement [instituant une procédure européenne de règlement des petits litiges] et réforme jurisprudentielle à venir pour le règlement [instituant une procédure européenne d’injonction de payer]?”, Revue trimestrelle de droit européen, 2016, s. 435 och följande sidor.

( 44 ) I detta avseende kan det till att börja med noteras att borgenären/käranden – i standardformulär A – är skyldig att initialt uppge huruvida dennes avtalspart är en konsument. I fält 11 i detta formulär A kan ytterligare uppgifter anges (vilket möjliggör, exempelvis, återgivandet av vissa bestämda avtalsvillkor).

( 45 ) I artikel 10.1 i förordning nr 1896/2006 anges att om kraven i artikel 8 är uppfyllda endast för en del av fordran, ska den domstol som mottagit ansökan informera sökanden om detta, varvid denne uppmanas att godta (eller avvisa) ett förslag om ett europeiskt betalningsföreläggande för det belopp som domstolen angett. Om sökanden godtar domstolens förslag, ska domstolen utfärda ett europeiskt betalningsföreläggande för den del av fordran som godtagits av sökanden. Konsekvenserna med avseende på den återstående delen av den ursprungliga fordran ska regleras av nationell lagstiftning (se artikel 10.2).

( 46 ) Se även punkt 107 i förevarande förslag till avgörande.

( 47 ) Såsom EU-domstolen vid upprepade tillfällen har erinrat om harmoniserar inte unionsrätten förfarandena för bedömning av avtalsvillkor som påstås vara oskäliga, varför sådana förfaranden omfattas av medlemsstaternas interna rättsordningar, med förbehåll för att principerna om likvärdighet och effektivitet iakttas, se dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 46) och dom av den 13 september 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 57). Enligt min mening är detta konstaterande applicerbart, i tillämpliga delar, på förfarandet för ett europeiskt betalningsföreläggande, eftersom förordning nr 1896/2006 inte innehåller någon uttrycklig bestämmelse som hindrar tillämpningen av direktiv 93/13 eller som slår fast detaljerade regler för hur kontrollen av eventuellt oskäliga villkor (i den mening som avses i detta direktiv) ska gå till i detta sammanhang.

( 48 ) Det var särskilt av den anledningen som generaladvokaten Szpunar i målet Finanmadrid konstaterade att det ”lege ferenda … vore önskvärt att ändra förordning nr 1896/2006, som potentiellt är tillämplig på fordringar härrörande från konsumentavtal, genom att uttryckligen föreskriva att en prövning med avseende på förekomst av oskäliga avtalsvillkor ska göras ex officio i samband med att ett europeiskt betalningsföreläggande meddelas”. Se, i denna fråga, förslag till avgörande av generaladvokaten Szpunar i målet Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2015:746, fotnot 20).

( 49 ) Se, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokaten Kokott i målet Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:293, punkt 73 och där angiven rättspraxis).

( 50 ) Dom av den 13 september 2018A, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 71).

( 51 ) Dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).

( 52 ) Se punkterna 73 och 79 i förevarande förslag till avgörande.

( 53 ) Se, för ett liknande resonemang, M. Lopez de Tejada och L. d’Avout, ”Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer”, Revue critique de droit international privé, 2007, s. 723–724. Se även punkt 93 i förevarande förslag till avgörande.

( 54 ) Det europeiska förfarandet skiljer sig således från flertalet av de icke dokumentbaserade förfarandena, vilka på sätt och viss kompenserar avsaknaden av styrkande handlingar genom en dubbel frist för bestridande av fordringen, vilket är mer förmånligt för svaranden – jag tänker särskilt på Mahnverfahren i tysk rätt.

( 55 ) Även om vissa vitesklausuler eller klausuler om dröjsmålsränta kan vara oskäliga i sig, förhåller det sig annorlunda i andra mer subtila fall, där avtalet är oskäligt som en följd av olika samverkande klausuler.

( 56 ) Detta gäller (i än högre grad) när avtalet i fråga regleras av lagstiftningen i en annan medlemsstat än konsumentens medlemsstat. Se, för ett liknande resonemang, femte skälet i direktiv 93/13.

( 57 ) Se, för ett liknande resonemang, C. Chainais, ”L’injonction de payer française, modèle d’une protection juridictionnelle monitoire”, i Justices et droit du procès. Du légalisme procédural à l’humanisme processuel, Paris, Dalloz, 2010, s. 646, nr 51.

( 58 ) P. Rott, ”Case Note on Banco Español de Crédito”, European Review of Contract Law, 2012, s. 470–480.

( 59 ) Se punkt 95 i förevarande förslag till avgörande. Här kan man enligt min mening föra ett resonemang i analogi med domen Pannon GSM – konsumenten måste på förhand göras uppmärksam på att ett avtalsvillkor eventuellt kan vara oskäligt för att denna ska kunna göra ett välgrundat val att inte utöva sina rättigheter härvidlag, se dom av den 4 juni 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, punkt 33).

( 60 ) Jag noterar också att antalet bestridanden av europeiska betalningsförelägganden i praktiken är få (vilket verkar ge stöd för uppfattningen att nämnda omständighet saknar betydelse för bestridandet av ett föreläggande). Som exempel lämnades 96 procent av de förelägganden som utfärdades i Österrike år 2012 obestridda av gäldenären. Se, i detta ämne, Rapport från kommissionen till Europaparlamentet, rådet och Europeiska sociala kommittén om tillämpningen av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1896/2006 om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande (COM(2015) 495 final), avsnitt 3.7).

( 61 ) I förordning nr 1896/2006 fastställs blott ett tak för domstolsavgifterna. Artikel 25 anger följande: ”Domstolsavgifterna för ett förfarande för europeiskt betalningsföreläggande och det ordinarie civilrättsliga förfarande som följer på detta vid ett bestridande … får sammantaget inte överstiga domstolsavgifterna för ett ordinarie civilrättsligt förfarande som inte har föregåtts av ett förfarande för europeiskt betalningsföreläggande i den medlemsstaten.” Dessa domstolsavgifter omfattar avgifter som ska erläggas till domstolen och vars storlek fastställs i enlighet med nationell lagstiftning. Enbart dessa avgifter kan ibland överstiga den aktuella fordringens belopp. Om konsumenten är välinformerad kommer vederbörande fatta sitt beslut även med beaktande av kostnaderna för ett eventuellt rättsligt ombud (advokatarvode) och, i förekommande fall, den lagstadgade ränta som fortsätter att löpa under förfarandet.

( 62 ) Jag erinrar om att dessa bestämmelser avser grunden för talan (inbegripet en redogörelse för de omständigheter som åberopas till grund för fordran och, i förekommande fall, för den ränta som yrkas) respektive beskrivningen av den bevisning som bestyrker fordran.

( 63 ) Se punkt 95 i förevarande förslag till avgörande. Så är fallet bland annat om den domstol som har att pröva föreläggandet hyser tvivel beträffande den ränta som lagligen kan utkrävas eller det belopp som ska betalas enligt ett avtalsvillkor om vite.

( 64 ) Se lydelsen av artikel 7.2 e i förordning nr 1896/2006.

( 65 ) Dom av den 13 december 2012, Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794).

( 66 ) Dom av den 13 december 2012, Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794, domslutet).

( 67 ) Se, för ett motsvarande synsätt, G. Payan, ”La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité ”, Ius et Actores, 2014, s. 263 och 264.

( 68 ) Dom av den 13 december 2012, Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794).

( 69 ) Dom av den 13 december 2012, Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794, punkt 31, min kursivering). Enligt samma linje fäste generaladvokaten Mengozzi uppmärksamheten på att lika tillgång till det aktuella förfarandet, för alla borgenärer och gäldenärer i unionen, är avhängigt av att kraven i förordning nr 1896/2006 är förutsebara och enhetliga, så att det blir möjligt att upprätthålla detta förfarandes oberoende. Se förslag till avgörande av generaladvokaten Mengozzi i målet Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:400, punkterna 33–36).

( 70 ) Jag hänvisar härvidlag till de omständigheter som framhölls i generaladvokaten Mengozzis förslag till avgörande i målet Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:400, punkterna 33–36).

( 71 ) Med en parafras på domen Szyrocka (som nämnts ovan) konstaterar jag att utövandet av en sådan rätt inte skulle innebära att ”förfarandet för ett europeiskt betalningsföreläggande skulle bli mer komplicerat, ta längre tid och medföra ökade kostnader.”

( 72 ) Jag är naturligtvis medveten om den kostnad för översättning av avtalet som kan bli aktuell. Det förefaller mig emellertid som om detta problem snarast är teoretiskt. Det är nämligen rimligt att anta att detta avtal har upprättats på det språk som vanligtvis används av gäldenären (eftersom han eller hon har undertecknat avtalet). Detta språk kommer i majoriteten av alla fall även vara det språk som används av den domstol som har att pröva ansökan (på grund av behörighetsregeln i artikel 6.2 i förordning nr 1896/2006, där det anges att ”om… svaranden är konsumenten, skall … endast domstolarna i den medlemsstat där svaranden har sitt hemvist … vara behöriga”).

( 73 ) Enligt artikel 7.5 i förordning nr 1896/2006 är det möjligt att lämna in en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande på elektronisk väg. Artikel 8 i samma förordning medger också att prövningen får genomföras med hjälp av ett ”automatiskt förfarande”. EU-lagstiftaren tycks sålunda ha velat uppmuntra en digitalisering av förfarandet. Se även, för ett motsvarande synsätt, G. Payan, ”La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité”, Ius et Actores, 2014, s. 265.

( 74 ) Den domstol till vilken ansökan lämnats avgör nämligen inte frågan i sak och upphäver inte de ifrågasatta avtalsbestämmelserna. Den avstår helt enkelt från att utfärda en exekutionstitel inom ramen för förordning nr 1896/2006, med hänvisning till att det vid första anblicken förefaller föreligga rättslig grund härför – utan att detta påverkar borgenärens rättigheter, vilka måste prövas vid ett kontradiktoriskt förfarande vid den domstol som har att avgöra målet i sak. Se även punkterna 137 och 138 i förevarande förslag till avgörande.

( 75 ) Se punkt 65 i detta förslag till avgörande och där angiven rättspraxis.

( 76 ) Jag vill även påpeka att Europaparlamentet, i sin resolution av den 1 december 2016 om tillämpningen av det europeiska betalningsföreläggandet (2016/2011/INI), angav följande: ”Förfarandets enkla struktur innebär inte att det kan missbrukas för att tillämpa oskäliga avtalsvillkor, eftersom domstolen enligt artikel 8 i förordning [nr 1896/2006] uppmanas att pröva om fordran är välgrundad på grundval av tillgängliga uppgifter och på detta sätt säkerställa förenlighet med relevant rättspraxis från EU-domstolen i denna fråga” (se skäl J i denna resolution).

( 77 ) För fullständighetens skull ska det även noteras att artikel 12 FEUF slår fast att detta krav på en hög nivå i fråga om konsumentskydd är av tvärgående natur, på så sätt att ”konsumentskyddskraven ska beaktas när unionens övriga politik och verksamhet utformas och genomförs”. Denna tvärgående natur utgör även den ett stöd för en tolkning av förordning nr 1896/2006 i överensstämmelse med kravet i artikel 38 i Stadgan, liksom artiklarna 6 och 7 i direktiv 93/13.

( 78 ) Se artikel 169 FEUF och punkt 58 i detta förslag till avgörande.

( 79 ) Dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349). Se även punkt 76 i detta förslag till avgörande.

( 80 ) Se artikel 815.4 i civilprocesslagen (punkt 26 i detta förslag till avgörande).

( 81 ) Detta är tillika syftet med den tvingande ordning som infördes genom direktiv 93/13. Det mål som eftersträvas med artikel 6 i direktivet skulle nämligen inte kunna uppnås om konsumenterna var skyldiga att själva göra gällande att ett villkor är oskäligt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 juni 2000, Océano Grupo Editorial och Salvat Editores, C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, punkt 26). Det är emellertid precis detta som skulle hända om konsumenten var tvungen att lämna in ett bestridande för att kunna få till stånd en rättslig prövning av eventuellt oskäliga avtalsvillkor och förhindra tillämpningen av dessa. Se även punkterna 62, 63 och 99 i förevarande förslag till avgörande och där angiven rättspraxis.

( 82 ) För ett mer ingående resonemang kring detta, se L. Sinopoli, ”Le droit au procès équitable à l’ombre de l’inversion du contentieux. À propos de quelques décisions de la Cour de justice en droit judiciaire européen”, Revue de droit commercial belge, 2015, s. 7–18.

( 83 ) Med förbehåll för de behörighetsbestämmelser som anges i förordning nr 1215/2012. Artiklarna 17–19 i denna förordning föreskriver nämligen skyddsbestämmelser i fråga om behörig domstol när en av parterna i en avtalstvist är en konsument.

( 84 ) Som angetts ovan finns det, enligt artikel 1.2 i förordningen, ingenting som hindrar sökanden från att ”driva in en … fordran … genom att använda något annat förfarande som finns tillgängligt enligt lagstiftningen i en medlemsstat eller enligt gemenskapsrätten”. I artikel 11.3 anges att ”beslut om att avvisa en ansökan [inte] skall … hindra en sökande från att göra gällande fordran genom en ny ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande eller något annat förfarande som finns tillgängligt enligt lagstiftningen i en medlemsstat”.