Förslag till avgörande av generaladvokat Cosmas föredraget den 6 juli 1999. - Konungariket Nederländerna och Gerard van der Wal mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Tillgång till information - Kommissionens beslut 94/90/EKSG, EG, Euratom - Räckvidden av undantaget avseende skydd för det allmänna samhällsintresset - Otillräcklig motivering - Artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna - Principerna om likabehandling av parterna och rätten till försvar. - Förenade målen C-174/98 P och C-189/98 P.



Rättsfallssamling 2000 s. I-00001



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1 De överklaganden som skall prövas i dessa mål har getts in av Konungariket Nederländerna (i mål C-174/98 P) och av Gerard van der Wal (i mål C-189/98 P). De avser Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 19 mars 1998 i målet van der Wal mot kommissionen(1) (nedan kallad den överklagade domen). I den överklagade domen har Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt avslagit Gerard van der Wals talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 29 mars 1996 (nedan kallat det tvistiga beslutet), vilket avslog klagandens framställan om tillgång till brev som generaldirektoratet för konkurrensfrågor har skickat till nationella domstolar i enlighet med meddelandet 93/C 39/05 om samarbete mellan kommissionen och de nationella domstolarna vid tillämpningen av artiklarna 85 och 86 i EEG-fördraget.(2)

II - Tillämpliga bestämmelser

2 Till slutakten till Fördraget om Europeiska unionen, undertecknat i Maastricht den 7 februari 1992, fogade medlemsstaterna en förklaring (nr 17) om rätten till tillgång till information.(3) Efter denna deklaration har kommissionen publicerat meddelande 93/C 156/05 av den 5 maj 1993, vilket riktats till rådet, parlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén, om allmänhetens tillgång till institutionernas handlingar.(4) Den 2 juni 1993 har kommissionen antagit meddelandet 93/C 166/04 om öppenhet i gemenskapen.(5)

3 Inom ramen för de första stegen mot genomförandet av principen om öppenhet, har rådet och kommissionen den 6 december 1993 godkänt en uppförandekodex för allmänhetens tillgång till rådets och kommissionens handlingar(6) (nedan kallad uppförandekodexen), i vilken principerna om tillgång till de handlingar som finns hos dessa institutioner fastställs.

4 För att säkerställa genomförandet av detta åtagande har kommissionen den 8 februari 1994 med stöd av artikel 162 i EG-fördraget (nu artikel 218 EG) antagit beslut 94/90/EKSG, EG, Euratom av den 8 februari 1994 om allmänhetens tillgång till kommissionens handlingar(7) (nedan kallat beslut 94/90). Genom artikel 1 i detta beslut antas formellt uppförandekodexen, vilken är bifogad beslutet.

5 Uppförandekodexen, såsom den har antagits av kommissionen, ger uttryck för följande allmänna princip:

"Allmänheten skall ha största möjliga tillgång till kommissionens och rådets handlingar."

6 Uppförandekodexen räknar upp de förhållanden som kan åberopas av en institution som grund för att vägra lämna ut en handling enligt följande:

"Institutionerna skall vägra tillgång till en handling om ett offentliggörande kan skada

- skyddet för det allmänna samhällsintresset (allmän säkerhet, internationella förbindelser, monetär stabilitet, rättsliga förfaranden, inspektioner och undersökningar),

- skyddet för den enskilde och privatlivet,

- skyddet för företagshemligheter,

- skyddet av gemenskapens finansiella intressen,

- skyddet för den förtrolighet som begärts av den fysiska eller juridiska person som tillhandahållit informationen eller som krävs av lagstiftningen i den medlemsstat som tillhandahållit informationen.

De får också vägra tillgång för att skydda institutionens intresse med avseende på sekretess vid dess överläggningar."

7 Dessutom har kommissionen publicerat meddelandet 94/C 67/03 om att förbättra tillgången till handlingar(8), vari följande anges:

"... Kommissionen kan bedöma att tillgång till en handling skall vägras, eftersom dess offentliggörande skulle kunna skada det allmänna samhällsintresset eller den enskildes privatliv eller institutionens goda förvaltning ...

Någon automatik föreligger inte i fråga om undantagen, utan varje ansökning om tillgång till handlingar skall bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet ..."

8 År 1993 antog kommissionen meddelande 93/C 39/05.(9) I detta meddelande anges särskilt, å ena sidan, den information som de nationella domstolarna kan efterfråga hos kommissionen, och, å andra sidan, gränserna för kommissionens skyldighet att besvara frågorna.(10)

III - Bakgrund och förfarande

9 I den överklagade domen har underinstansen lämnat följande bakgrund:

I Den XXIV:e rapporten om konkurrenspolitiken (1994) (nedan kallad den XXIV:e rapporten) anges att de nationella domstolarna har ställt ett antal frågor till kommissionen med tillämpning av det förfarande som beskrivs i meddelandet 93/C 39/05.(11)

10 Sökanden begärde genom skrivelse av den 23 januari 1996, i egenskap av advokat och delägare i en byrå som behandlar ärenden som rör konkurrensfrågor på gemenskapsnivå, kopior av vissa svar som kommissionen har lämnat med avseende på sådana frågor, det vill säga:

1) Skrivelsen från generaldirektören för generaldirektoratet för konkurrens (GD IV) av den 2 augusti 1993 till Oberlandesgericht i Düsseldorf med avseende på frågan huruvida ett försäljningsavtal är förenligt med kommissionens förordning (EEG) nr 1983/83 av den 22 juni 1983 om tillämpningen av artikel 85.3 i fördraget på de grupper av avtal som rör ensamrätt till försäljning.(12)

2) Skrivelsen från Karel van Miert, ledamot av kommissionen, av den 13 september 1994 till Tribunal d'instance de Saint-Brieuc om tolkningen av rådets förordning nr 26/62 av den 4 april 1962 om tillämpning av vissa konkurrensbestämmelser på produktion av och handel med jordbruksprodukter.(13)

3) Kommissionens skrivelse som sändes under det första kvartalet år 1995 till Cour d'appel i Paris, vilken hade anmodat kommissionen att uttala sig angående de försäljningsvillkor som gäller motorfordonsagenturer med avseende på artikel 85.1 i EG-fördraget (nu artikel 81.1 EG) och kommissionens förordning (EEG) nr 123/85 av den 12 december 1984 om tillämpning av artikel 85.3 i EG-fördraget på vissa grupper av försäljnings- och serviceavtal för motorfordon.(14)

11 Generaldirektören för GD IV avslog genom skrivelse av den 23 februari 1996 sökandens ansökan, med anledning av att spridningen av de ifrågavarande skrivelserna skulle komma att skada "skyddet av det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)". Denne förklarade därvid följande:

"... Då kommissionen besvarar frågor som har ställts till den av en nationell domstol vid vilken en tvist är anhängig i syfte att lösa denna, handlar kommissionen i egenskap av sakkunnig. Den skall agera med viss reservation, inte bara vad avser godkännande av det sätt på vilket de avsända frågorna har framställts till den utan även vad avser hur den behandlar svaren på ovannämnda frågor.

Jag anser att svaren när de väl har sänts i väg utgör en del av förfarandet och att den domstol som har ställt frågan fritt kan förfoga över dem. De uppgifter, såväl rättsliga som faktiska, som svaren innehåller skall bedömas mot bakgrund av förfarandet i fråga, såsom en del av den nationella domstolens handlingar i ärendet. Kommissionen har sänt svaren till den nationella domstolen, och frågan om huruvida dessa uppgifter skall offentliggöras och/eller ställas till tredje mans förfogande omfattas framför allt av den behörighet som den nationella domstol till vilken detta svar är riktat har.

..."

Generaldirektören har även åberopat behovet av att upprätthålla förtroendet mellan gemenskapens verkställande organ och medlemsstaternas nationella domstolar. Sådana överväganden, vilka är av relevans under alla omständigheter, är av desto större vikt i de fall då de mål om vilka kommissionen har tillfrågats inte ännu har varit föremål för dom.

12 Sökanden ingav en bekräftande ansökan till kommissionens generalsekretariat genom skrivelse av den 29 februari 1996, i vilken han bland annat anförde att han inte kunde förstå hur förfarandena vid de nationella domstolarna kunde ta skada av att tredje man fick kännedom om uppgifter av icke konfidentiell art som kommissionen hade tillhandahållit den nationella domstolen i samband med tillämpningen av gemenskapsrättsliga bestämmelser avseende konkurrens.

13 Kommissionens generalsekreterare bekräftade genom det tvistiga beslutet det beslut som GD IV hade fattat "med anledning av att en spridning av svaren kunde skada skyddet av det allmänna samhällsintresset, i synnerhet skyddet av en god rättskipning". Han fortsatte enligt följande:

"... spridningen av de efterfrågade svaren vilka innehåller rättsliga analyser riskerar att påverka förhållandet mellan kommissionen och de nationella domstolarna och det nödvändiga samarbetet mellan dessa. Det är uppenbart att en domstol som har ställt en fråga till kommissionen, som dessutom avser ett fortfarande anhängigt mål, inte skulle uppskatta att det svar som den har erhållit sprids.

..."

Generalsekreteraren tillade att ifrågavarande förfarande på ett avsevärt sätt skiljer sig från det förfarande som avses i artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG), till vilket sökanden hänvisade i sin bekräftande ansökan.

14 Det var mot denna bakgrund som Gerard van der Wal den 29 maj 1996 väckte talan om ogiltigförklaring av det tvistiga beslutet. Klaganden åberopade som grund därför såväl beslut 94/90 som artikel 190 i EG-fördraget (nu artikel 253 EG).

15 Genom den överklagade domen ogillade förstainstansrätten Gerard van der Wals talan med bland annat följande motivering:

"41. Förstainstansrätten erinrar om att beslut 94/90 är en akt som ger medborgarna rätt till tillgång till kommissionens handlingar (den ovannämnda domen i mål WWF UK mot kommissionen, punkt 55).(15) Det följer av systematiken i detta beslut att det på ett allmänt sätt är tillämpligt på ansökningar om tillgång till handlingar och att var och en kan ansöka om tillgång till alla kommissionens handlingar utan att det är nödvändigt att motivera ansökan (se i detta avseende meddelande 93/C 156/05 till vilket det hänvisas ovan i punkt 2).(16) Undantagen från denna rätt till tillgång skall tolkas och tillämpas restriktivt, så att tillämpningen av den allmänna princip som har slagits fast i beslutet inte undergrävs.

42. Två kategorier undantag infördes genom beslut 94/90. Det första undantaget är avfattat i tvingande ordalag och har följande lydelse: 'Institutionerna skall vägra tillgång till en handling om ett offentliggörande kan skada [... bland annat] skyddet för det allmänna samhällsintresset (... rättsliga förfaranden)' (se ovan punkt 8). Av detta följer att kommissionen är skyldig att vägra tillgång till handlingar som omfattas av detta undantag, när detta förhållande har bevisats (ovannämnda dom i målet WWF UK mot kommissionen, punkt 58).

43. Det följer av att verbet kunna används att kommissionen - för att styrka att en spridning av de handlingar som har samband med ett rättsligt förfarande kan skada det allmänna samhällsintresset, något som krävs enligt rättspraxis (se ovanstående punkt) - i förhållande till varje efterfrågad handling är tvungen att före det att den beslutar i fråga om en ansökan om tillgång till sådana handlingar, granska om spridningen av de uppgifter som den förfogar över faktiskt sett skulle kunna skada något av de allmänna samhällsintressen som skyddas genom den första gruppen av undantag. Om så är fallet, skall kommissionen vägra tillgång till ifrågavarande handlingar (se ovan punkt 42).

44. Det skall således granskas om kommissionen har rätt att åberopa - och i förekommande fall i vilken omfattning - undantaget avseende skyddet av det allmänna samhällsintresset, för att vägra tillgång till de handlingar som den sänder till en nationell domstol som svar på en förfrågan från denna inom ramen för ett samarbete som är baserat på kommunikation, även då kommissionen inte är part i det rättsliga förfarande som är anhängigt vid den nationella domstolen och som har givit upphov till denna domstols förfrågan.

45. Det skall i detta avseende erinras om att artikel 6 i Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter (nedan kallad EKMR) föreskriver att envar skall vara berättigad till opartisk rättegång. För att säkerställa denna rätt skall saken bland annat prövas 'inför en oavhängig och opartisk domstol' (artikel 6 EKMR).

46. Enligt fast rättspraxis utgör de grundläggande rättigheterna en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vilkas iakttagande domstolen skall säkerställa (se bland annat domstolens yttrande 2/94 av den 28 mars 1996, REG 1996, s. I-1759, punkt 33, förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1997 i de förenade målen T-213/95 och T-18/96, SCK och FNK mot kommissionen, REG 1997, s. II-1739, punkt 53). I detta hänseende tar domstolen och förstainstansrätten intryck av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner samt den vägledning som ges i de internationella dokument som rör skyddet för de mänskliga rättigheterna och som medlemsstaterna har medverkat, eller anslutit sig, till. I detta avseende är EKMR av särskild betydelse (se bland annat domstolens dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston, REG 1986, s. 1651, punkt 18; svensk specialutgåva, volym 8, s. 597). Enligt lydelsen av artikel F 2 i Fördraget om Europeiska unionen, som trädde i kraft den 1 november 1993, skall för övrigt '[u]nionen som allmänna principer [i] gemenskapsrätten respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i (EKMR) och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner'.

47. Varje enskild persons rätt till en opartisk rättegång inför en oavhängig domstol innebär bland annat att såväl de nationella domstolarna som gemenskapens domstolar måste vara fria att tillämpa sina processuella regler i fråga om domstolens behörighet, förfarandets förlopp i allmänhet samt handlingarnas konfidentialitet i synnerhet.

48. Undantaget från den allmänna principen om tillgång till kommissionens handlingar, vilket är motiverat med anledning av skyddet av det allmänna samhällsintresset då ifrågavarande handlingar har samband med ett rättsligt förfarande, vilket anges i beslut 94/90, är avsett att säkerställa att denna grundläggande rättighet iakttas i alla fall. Undantagets räckvidd kan därför inte begränsas till att skydda parternas intressen i ett särskilt rättsligt förfarande, utan det omfattar även de nationella domstolarnas och gemenskapens domstolars ovannämnda fristående förfaranden (se ovanstående punkt).

49. Undantagets räckvidd skall således vara sådan att det är möjligt för kommissionen att använda undantaget även då den inte själv är part i ett rättsligt förfarande vilket i ifrågavarande fall berättigar ett skydd av det allmänna samhällsintresset.

50. Det skall i detta avseende göras åtskillnad mellan, å ena sidan, de handlingar som kommissionen upprättar uteslutande med avseende på ett särskilt rättsligt förfarande, såsom är fallet i fråga om skrivelserna i detta fall och, å andra sidan, andra handlingar, som har upprättats oberoende av ett sådant förfarande. Tillämpningen av undantaget om skydd av det allmänna samhällsintresset kan endast berättigas med avseende på den första gruppen handlingar, och det är den ifrågavarande nationella domstolen som ensam skall besluta huruvida tillgång till sådana handlingar skall beviljas, i överensstämmelse med den bakomliggande motiveringen till undantaget om skydd av det allmänna samhällsintresset i samband med ett rättsligt förfarande (se ovan punkt 48).

51. Då en nationell domstol i samband med ett rättsligt förfarande som är anhängigt vid denna begär att få vissa uppgifter från kommissionen med anledning av det samarbete som beskrivs i meddelandet, lämnas emellertid kommissionens svar uttryckligen med avseende på det ifrågavarande rättsliga förfarandet. Under dessa omständigheter krävs det för skyddet av det allmänna samhällsintresset att kommissionen vägrar tillgång till sådana uppgifter, och följaktligen till de handlingar som innehåller uppgifterna, då det endast är den ifrågavarande nationella domstolen som har att fatta beslutet om tillgång till dem i enlighet med nationell processrätt, så länge som det rättsliga förfarande som har givit upphov till att uppgifterna förekommer i en av kommissionens handlingar är anhängigt.

52. Sökanden har i detta fall ansökt om att få tillgång till tre skrivelser som samtliga rörde anhängiga rättsliga förfaranden, beträffande vilka sökanden inte har gjort gällande att innehållet var begränsat till uppgifter som annars var tillgängliga med stöd av bestämmelserna i beslut 94/90. Det skall i detta avseende för övrigt påpekas att den första skrivelsen avsåg frågan huruvida ett försäljningsavtal var förenligt med förordning nr 1983/83, den andra avsåg tillämpningen av förordning nr 26/62, och den tredje skrivelsen avsåg tolkningen av förordning nr 123/85 (se ovan punkt 11). Dessa skrivelser rörde således rättsfrågor som har uppkommit i samband med särskilda anhängiga förfaranden.

53. Det är såsom kommissionen redan har påpekat av ringa betydelse i detta avseende huruvida de tre ifrågavarande handlingarna innehöll företagshemligheter, då kommissionens vägran att sprida dessa svarsskrivelser var berättigad av ovanstående skäl (se ovan punkterna 45-52).

..."

IV - Parternas yrkanden

16 Den överklagade domen delgavs Konungariket Nederländerna den 24 mars 1998 och Gerard van der Wal den 19 mars 1998. Klagandena, Konungariket Nederländerna och Gerard van der Wal, har till domstolens kansli den 11 maj 1998 (mål C-174/98 P) respektive den 19 maj 1998 (mål C-189/98 P) ingett var sitt överklagande.

17 Konungariket Nederländerna yrkar att domstolen skall upphäva den överklagade domen och ogiltigförklara det tvistiga beslutet (och, i andra hand, att domstolen skall återförvisa målet till förstainstansrätten för handläggning i enlighet med domstolens dom) och att domstolen skall förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

18 Gerard van der Wal yrkar likaså att domstolen skall upphäva den överklagade domen och ogiltigförklara det tvistiga beslutet. I andra hand yrkar han att målet skall återförvisas till förstainstansrätten för handläggning i enlighet med domstolens dom. Slutligen yrkar han att domstolen skall förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

19 Kommissionen yrkar (i målen C-174/98 P och C-189/98 P) att domstolen skall ogilla nämnda överklaganden och förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.

V - Anförda grunder till stöd för överklagandena

20 Konungariket Nederländerna anför två grunder till stöd för sitt överklagande av förstainstansrättens dom: dels att överträdelse har skett av beslut 94/90 , dels att överträdelse har skett av artiklarna 33 och 46 i EG-stadgan för domstolen vad gäller lagligheten av den överklagade domen och domskälens fullständighet. Till stöd för sitt överklagande åberopar Gerard van der Wal förutom de två första grunder som Konungariket Nederländerna har åberopat, två andra grunder, dels att överträdelse har skett av den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad konventionen), dels att åsidosättande har skett av principen om parts självbestämmanderätt och rätten till försvar.

21 Samtliga dessa grunder avser det resonemang som förstainstansrätten har fört i sina domskäl, i synnerhet vad gäller tolkningen av de i den ifrågavarande tvisten tillämpliga rättsreglerna. De anförda grunderna för överklagandena rör förstainstansrättens tolkning av beslut 94/90 om allmänhetens tillgång till kommissionens handlingar, närmare bestämt tolkningen av det tvistiga undantaget från huvudregeln om fri tillgång till kommissionens handlingar, vilket grundar sig på "skyddet för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)". Det är denna tolkning som angrips genom såväl grunden avseende att överträdelse har skett av artikel 6 i konventionen som grunden avseende den överklagade domens domskäl, då det är tolkningen av detta undantag som är avgörande för en nöjaktig och välgrundad bedömning av gränserna för granskningen i enlighet med domskälen. Vidare rör grunden avseende att överträdelse har skett av principen om parts självbestämmanderätt och skyddet av rätten till försvar tolkningen av det tvistiga undantaget. Närmare bestämt anför klagandena, vad avser denna grund, att förstainstansrätten genom att hänvisa till artikel 6 i konventionen har gått utöver ramen för tvisten och ersatt skälen till det tvistiga beslutet med egna materiella skäl.

22 För sammanhangets skull skall de åberopade grunderna granskas i följande ordning: först grunden avseende att överträdelse har skett av artikel 6 i konventionen (A), därefter grunden avseende att överträdelse har skett av beslut 94/90 (B), därefter grunden avseende domskälen i den överklagade domen (C), och slutligen grunden avseende parts självbestämmanderätt och rätten till försvar (D). För att begränsa risken för upprepning då det i de två förenade överklagandena åberopas gemensamma grunder, uppdelade i ett stort antal delgrunder, som vilar på påståenden och argument som överlappar varandra och ofta upprepas, synes det lämpligt att i jämförelsesyfte gruppera dessa påståenden och argument, varvid dock de skillnader som förekommer mellan de två överklagandena skall påpekas.

A - verträdelse av konventionen

a) Parternas argument

23 Enligt Gerard van der Wal har förstainstansrätten i den överklagade domen gjort en felaktig och svårbegriplig tolkning av de principer som följer av artikel 6 i konventionen, vilket utgör en överträdelse av gemenskapsrätten.

24 Enligt klaganden har förstainstansrätten, vad gäller respekten för de grundläggande rättigheterna, vilka har definierats i punkt 46 i den överklagade domen, förklarat sig vara bunden av den tolkning av tillämpningsområdet och innehållet i de skyddade rättigheterna som Europeiska kommissionen för mänskliga rättigheter och Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter i Strasbourg har gjort. Med hänsyn till denna skyldighet anser Gerard van der Wal att artikel 6 i konventionen och nämnda instansers rättspraxis inte ger stöd för förstainstansrättens ståndpunkt att det föreligger en princip om nationella domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor. Gerard van der Wal anför vidare att det inte är rätt att använda artikel 6 i konventionen för att skydda en nationell domstols intressen eller för att bestämma dess ställning i förhållande till andra rättsliga instanser utan hänsyn till skyddet för parternas enskilda rättigheter i målet. I punkterna 47 och 48 i den överklagade domen har förstainstansrätten fört ett resonemang i strid med syftet med artikel 6, vilket är skyddet för medborgarnas enskilda intressen i förhållande till staten. Förstainstansrätten synes anse att artikel 6 i konventionen ger rättigheter åt domstolen. Genom att till listan av rättigheter i artikel 6 i konventionen lägga en ny princip, nämligen den om självbestämmanderätt för de nationella domstolarna och gemenskapens domstolar i processuella frågor, som inte finner stöd vare sig i Europadomstolens rättspraxis eller i doktrinen, har förstainstansrätten överträtt gemenskapsrätten.

25 Enligt klaganden skall förstainstansrättens resonemang i punkt 47 i den överklagade domen underkännas även om resonemanget skulle antas innebära att förstainstansrätten har ansett att principen om självbestämmanderätt i processuella frågor skall anses vara inbegripen i begreppet oavhängig domstol i den mening som avses i artikel 6 i konventionen (domstolen skall kunna fatta sitt beslut genom att fritt bilda sig en uppfattning om föreliggande omständigheter och rättsliga grunder, utan att vara det minsta bunden av hänsyn till parterna eller till andra myndigheter och utan att dess beslut kan underkastas prövning av en instans som inte är oavhängig). Dessutom har förstainstansrätten, med hänvisning till den nationella domstolens ställning i förhållande till gemenskapens domstolar, troligen syftat på den förras oberoende i förhållande till kommissionen, men kommissionen är inte en domstol i den mening som avses i artikel 6 i konventionen. Härav följer, enligt Gerard van der Wal, att artikel 6 i konventionen inte på något sätt ger stöd för principen om nationella domstolars och gemenskapens domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor.

26 Kommissionen gör gällande att domstolen och förstainstansrätten inte formellt är bundna av den rättspraxis som har utvecklats av Europeiska kommissionen för mänskliga rättigheter och Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter även om denna rättspraxis är av stor betydelse för tolkningen av konventionen. Domstolen och förstainstansrätten tillämpar inte konventionen men väl gemenskapens allmänna rättsprinciper. Gemenskapen har inte tillträtt konventionen och är därför inte bunden av de bestämmelser som de rättsliga instanserna i Strasbourg tillämpar.

27 Kommissionen understryker att Gerard van der Wal har invänt mot att förstainstansrätten har gått mycket långt i tolkningen av den rättspraxis som är att hänföra till i artikel 6 i konventionen. Härvidlag anmärker kommissionen att tolkningen av denna artikel i konventionen inte utesluter att det i andra nationella rättsordningar eller i den europeiska rättsordningen skapas ett utvidgat skydd.

28 Enligt kommissionen är punkt 47 i den överklagade domen övertygande vad gäller principen om självbestämmanderätt i processuella frågor. Vidare har förstainstansrätten i denna punkt använt sig av gemenskapens allmänna rättsprinciper för att tolka beslut 94/90, varför det inte kan vara fråga om oförenlighet med konventionen eller om en felaktig tolkning av densamma.

29 Kommissionen anför slutligen att förstainstansrättens resonemang inte heller är oförenligt med det grundläggande syftet med artikel 6. Det föreligger inte någon konflikt mellan domstolens oavhängighet och skyddet för de medborgerliga rättigheterna. Domstolens oavhängighet som inbegriper dess självbestämmanderätt i processuella frågor tar sikte just på att säkerställa skyddet av dessa grundläggande rättigheter.

b) Min bedömning

30 Domstolen har upprepade gånger understrukit, att enligt fast rättspraxis "utgör de grundläggande rättigheterna en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vilkas iakttagande domstolen skall säkerställa. I detta hänseende har domstolen tagit intryck av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner samt av den vägledning som ges i de internationella dokument som rör skyddet för de mänskliga rättigheterna och som medlemsstaterna har medverkat eller anslutit sig till. I detta avseende är konventionen av särskild betydelse. Såsom domstolen även har angivit, följer det av konventionen att det inom gemenskapen skall vara förbjudet att vidta åtgärder som strider mot iakttagandet av de således erkända och säkerställda mänskliga rättigheterna (se bland annat dom av den 18 juni 1991 i mål C-260/89, ERT, REG 1991, s. I-2925, punkt 41; svensk specialutgåva, volym 11, s. 209)".(17)

31 Såsom för övrigt mycket riktigt framhålls i den överklagade domen,(18) utgör såväl bestämmelserna i konventionen som medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner en inspirationskälla för gemenskapens allmänna rättsprinciper.(19) Dessa regler tillmäts särskild betydelse av domstolen, vilken, inom gränserna för nämnda rättspraxis, å ena sidan, tar på sig rollen som uttolkare av konventionen,(20) och, å andra sidan, inte får tolka gemenskapsrätten på ett sätt som strider mot respekten för de mänskliga rättigheterna, såsom de är erkända och skyddade av konventionen. Så länge Europeiska unionen inte har tillträtt konventionen kan det inte anses att domstolen och förstainstansrätten är formellt bundna av avgörandena från Europeiska kommissionen och Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter, även om det är logiskt och relevant att analogt hänvisa till dessa avgöranden(21).

32 Med beaktande av dessa överväganden anser jag att talan inte kan vinna bifall på den grunden att en överträdelse har skett av artikel 6 i konventionen och därmed av gemenskapsrätten, genom att den överklagade domen avviker från den tolkning av tillämpningsområdet för artikel 6 som Europeiska kommissionen och Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter i Strasbourg har gjort.

33 Denna grund bör för övrigt tillbakavisas under alla förhållanden. Det är nämligen inte visat att förstainstansrättens tolkning i den överklagade domen strider mot de av artikel 6 i konventionen erkända och skyddade rättigheterna, i vilken det anges att varje person har rätt att få sin sak prövad i en rättvis förhandling inför en oavhängig domstol. Det är således på intet sätt visat att nämnda tolkning strider mot den som hittills har gjorts av Europeiska kommissionen och Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter.

34 För det första förs, tvärtemot vad klaganden påstår, i den överklagade domen inte något resonemang att domstolarna skall ges en rättighet som strider mot parternas enskilda intressen. Skyddet för de senare omfattas under alla förhållanden av förstainstansrättens resonemang i punkterna 47 och 48 i den överklagade domen. Genom att hela tiden argumentera utifrån allmänna gemenskapsrättsliga principer har förstainstansrätten tolkat räckvidden av begreppet rätt till en rättvis förhandling inför en oavhängig domstol så, att det omfattar nationella domstolars och gemenskapens domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor. Förstainstansrätten har således med rätta konstaterat att undantaget från den allmänna principen om fri tillgång till kommissionens handlingar, till skydd för det allmänna samhällsintresset då ifrågavarande handlingar har samband med ett rättsligt förfarande, avser att säkerställa denna rättighet. Förstainstansrätten anför därefter att räckvidden av detta undantag "därför inte [kan] begränsas till skydd för parternas intressen i ett särskilt rättsligt förfarande, utan det omfattar även de nationella domstolarnas och gemenskapens domstolars ovannämnda fristående förfarande".(22) Härav följer "varje enskild persons rätt till en opartisk rättegång inför en oavhängig domstol".(23) Av detta resonemang framgår klart att förstainstansrätten, förutom att den är medveten om att artikel 6 i konventionen är avsedd att säkerställa en enskild rättighet, formellt ser på principen om nationella domstolars och gemenskapens domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor som en institutionell garanti för att parternas intressen skyddas.

35 För det andra skall understrykas att, tvärtemot vad klaganden påstår, det är med rätta som denna institutionella garanti går hand i hand med förekomsten av en "oavhängig domstol". Det är nämligen svårt att föreställa sig en helt "oavhängig" domstol som inte har befogenhet att tillämpa sina egna processuella regler (den nationella processrätten när det gäller nationella domstolar) och inte heller fritt kan avgöra processuella frågor i allmänhet och frågor som rör sekretess för rättegångsinlagor i synnerhet.

36 Dessutom synes denna överlappning av självbestämmanderätten i processuella frågor och domstolens oavhängighet inte stå i strid med vare sig konventionens anda eller med den uppfattning som hittills har förespråkats i doktrin eller i den rättspraxis som har utvecklats av instanserna i Strasbourg när det gäller räckvidden av begreppet "oavhängig domstol" i artikel 6 i konventionen.

Enligt konventionens anda innebär domstolens oavhängighet framför allt ett krav på att det genom föreskrifter rörande organisationen, verksamheten och personalen säkerställs att all inblandning av den verkställande eller lagstiftande makten eller av all annan form av "makt" (politiska, ekonomiska, sociala, kulturella eller andra påtryckningsgrupper) eller av parterna själva i utövandet av den rättsliga verksamheten förhindras.(24) Med hänsyn till att Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter har slagit fast att, när det gäller domstolarnas oavhängighet i den mening som avses i artikel 6 i konventionen, särskild vikt skall läggas vid huruvida objektiv oavhängighet är för handen,(25) måste det anses att förbudet mot inblandning i domstolarnas dömande verksamhet till och med innefattar risken för sådan inblandning.

Med beaktande av ovanstående visar det sig att när det i en tvist uppkommer processuella frågor eller därmed förbundna frågor, såsom frågor om sekretess och om spridning av handlingar i målet, innebär det inblandning att ersätta den behöriga domstolen med ett överordnat organ för att pröva detta fall. I vart fall ger ett sådant förfarande upphov till en risk för eller en misstanke om inblandning i domstolens dömande verksamhet. Vad gäller detta skall påpekas att domstolens dömande verksamhet inte inskränker sig till bedömningen av rättsliga frågor eller omständigheter som rör målet i sak utan att den även innefattar regleringen av alla processuella frågor. Om det antas att rättigheten i artikel 6 i konventionen inte omfattar beslut i processuella frågor, måste det anses att inblandningen som sker inom ramen för denna typ av beslut innebär en risk för och medför misstanke om inblandning i avgörandet av målet i sak. Med andra ord utgör säkerställandet av att varje domare åtnjuter självbestämmanderätt i processuella frågor, eller i vart fall möjligheten att vid en fri tillämpning av de förfaranderegler som gäller för hans domstol själv avgöra de processuella frågorna, en väsentlig garanti och, under alla förhållanden, ett avgörande mått på hans oavhängighet, såsom den säkerställs av artikel 6 i konventionen och har tolkats av Europadomstolen i Strasbourg.(26) För att stärka det argument enligt vilket det är tillräckligt att det finns en viss risk för domstolens oavhängighet vill jag endast påpeka att, som domstolen nämner i punkt 43 i den överklagade domen, det tvistiga undantaget, som grundar sig på "skyddet för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)", påbjuder att kommissionens handlingar inte lämnas ut om spridningen av dem kan skada det allmänna samhällsintresset.

37 Även om det skulle antas att det i doktrinen och rådande rättspraxis i fråga om artikel 6 i konventionen inte klart slogs fast en princip om domstols självbestämmanderätt i processuella frågor, innebär detta inte enligt min mening att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till någon överträdelse av konventionen. Det handlar om en extensiv tolkning av räckvidden av denna bestämmelse, som EG-domstolen och förstainstansrätten kan utföra eftersom de vid utvecklingen av gemenskapsrättens allmänna principer inte enbart tar intryck av Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter.

38 Med beaktande av ovanstående anser jag att talan inte kan vinna bifall på den grunden att överträdelse av gemenskapsrätten har skett genom överträdelse av artikel 6 i konventionen då denna grund är ovidkommande eller i vart fall obefogad.

B - verträdelse av beslut 94/90

39 Konungariket Nederländerna anser att förstainstansrättens tolkning av beslut 94/90 i princip är riktig.(27) Inte desto mindre anser Konungariket Nederländerna att bestämmelserna i detta beslut har åsidosatts vid tillämpningen av denna, i och för sig riktiga, tolkning av undantaget till skydd för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden). Konungariket Nederländernas grund i detta hänseende utgörs av flera delar.(28) Den första delgrunden framhåller undantagets teoretiska grund, och i synnerhet principen om nationella domstolars "självbestämmanderätt i processuella frågor" (a). Den andra, tredje och fjärde delgrunden rör kriterier för tillämpningen och omfattningen av tolkningen av nämnda undantag (b). Den femte delgrunden handlar om denna tolknings konsekvenser för en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten (c).

a) Första delgrunden

aa) Parternas argument

40 Konungariket Nederländerna anser att det var felaktigt av förstainstansrätten att från principen om självbestämmanderätt i processuella frågor härleda att den som har upprättat en handling som har getts in i ett visst förfarande inte har möjlighet att besluta att densamma lämnas ut, i vart fall så länge förfarandet i fråga pågår, när ett sådant utlämnande står i strid med det allmänna samhällsintresset. Enligt Konungariket Nederländerna rör principen om självbestämmanderätt i processuella frågor, såsom den har fastställts i domstolens rättspraxis, på vilken förstainstansrätten uppenbarligen har grundat sig, det sätt på vilket gemenskapsrättens regler som har direkt effekt tillämpas av den nationella domstolen inom den nationella rättsordningen, och, i kraft av denna princip, bestäms det nationella förfarandets förlopp enbart av den nationella rätten så länge denna uppfyller vissa villkor.(29) Enligt klaganden är denna fråga inte intressant. Av intresse är i stället att veta om kommissionen är tvungen att samtycka till att dess egna handlingar lämnas ut, vilket inte på något sätt påverkar den nationella domarens förpliktelser och inte kränker hans självbestämmanderätt. Det var därför enligt klagandens mening fel av förstainstansrätten att anse att undantaget till skydd för det allmänna samhällsintresset i beslut 94/90 särskilt skulle kunna åberopas till skydd för nationella domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor.(30)

41 Jämsides härmed anför Konungariket Nederländerna att förstainstansrätten inte har beaktat samtliga följder av denna felaktiga bedömning. Då tillgången till handlingarna hos domstolen i ett rättsligt förfarande särskilt är en fråga för den nationella rättsordningen finns det enligt klaganden inte någon anledning att begränsa principen om den nationella domarens självbestämmanderätt i processuella frågor till att endast gälla handlingar som är upprättade i nämnda förfarande(31) och att endast gälla så länge ett sådant förfarande pågår.(32)

42 Vidare har enligt Konungariket Nederländerna förstainstansrätten inte gjort den nödvändiga kontrollen av huruvida rätten till tillgång till de tvistiga handlingarna faktiskt påverkar den nationella domstolens självbestämmanderätt i processuella frågor. I synnerhet har den inte gjort den nödvändiga kontrollen av huruvida den nationella domstolen kan bevilja tillgång till handlingarna i målet och om kommissionen utifrån nationell rätt hade möjlighet att bevilja tillgång till desamma.

43 Enligt Gerard van der Wal finns det inte något skäl att vidgå att undantagen uppräknade i uppförandekodexen och i beslut 94/90 avser att, för rådets och kommissionens del, säkerställa nationella domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor. Enligt Gerard van der Wal avser undantagen under rubriken "rättsliga förfaranden" endast skyddet för parternas intressen inom ramen för det särskilda förfarandet i den nationella domstolen.

44 Gerard van der Wal anför slutligen att begreppet oavhängig domstol i artikel 6 i konventionen inte omfattar principen om självbestämmanderätt i processuella frågor.

45 Kommissionen anser att den första grundens första del grundar sig på en felaktig tolkning av vad förstainstansrätten avser med principen om processuell självbestämmanderätt.

46 Enligt kommissionen påstår Konungariket Nederländerna på ett något oklart sätt att då förstainstansrätten åberopar denna princip syftar den på domstolens rättspraxis i domen i målet Rewe.(33) Denna dom har emellertid varken omnämnts i det skriftliga respektive muntliga förfarandet i förstainstansrätten eller i den överklagade domen. Kommissionen å sin sida menar att det framgår av den rättspraxis som har åberopats i förstainstansrätten(34), att det uteslutande ankommer på den nationella domstolen att utifrån den nationella processrätten bestämma om, när och under vilka förutsättningar som kommissionens svar skulle kunna lämnas ut till tredje man.

47 När det gäller argumentet att förstainstansrätten därefter skulle ha brustit i omdöme genom att begränsa tillämpningen av nämnda princip till handlingar särskilt upprättade i ett visst rättsligt förfarande och endast när nämnda förfarande pågår, anför kommissionen för det första att de delar av den överklagade domen som rör sådana handlingar som upprättats utan samband med förfarandet och dess utgång endast utgör obiter dicta, i vilka förstainstansrätten inte är så kategorisk som Konungariket Nederländerna har gjort gällande. Detta är för övrigt logiskt, eftersom denna typ av handlingar inte har varit föremål för prövning vare sig i det omtvistade beslutet eller i tvisten i förstainstansrätten.

48 Vad gäller argumentet att å ena sidan de nationella domstolarnas samtycke till att tredje man får tillgång till nämnda handlingar i enlighet med tillämpliga nationella bestämmelser inte på något sätt påverkar deras självbestämmanderätt i processuella frågor och å andra sidan att förstainstansrätten måste granska ett sådant utlämnande, anser kommissionen att denna uppfattning är klart oförenlig med den nationella domstolens självbestämmanderätt. Detta skulle nämligen innebära att kommissionen, i stället för att överlåta åt den nationella domstolen att svara, skulle sätta sig i den nationella domstolens ställe för att fatta ett beslut utifrån sin egen tolkning av den nationella rätten, vilket skulle strida mot den nationella domstolens självbestämmanderätt i processuella frågor vilket förstainstansrätten med all rätt har konstaterat.

49 Vad slutligen gäller Gerard van der Wals ståndpunkt att undantaget "rättsliga förfaranden" endast kan tillämpas för att skydda parternas intressen, understryker kommissionen, efter att först ha ifrågasatt att detta slags påståenden kan tas upp till sakprövning,(35) att beslut 94/90 hänvisar till det "allmänna samhällsintresset" och till "rättsliga förfaranden" som sådana och att förstainstansrättens resonemang inte bortser från skyddet av sådana intressen.(36)

ab) Min bedömning

ab1. Upptagande till sakprövning

50 Enligt kommissionen kan den av Gerard van der Wal åberopade grunden om tolkningen av undantaget till skydd för det "allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)" inte tas upp till prövning eftersom den saknar stöd och inte är tillräckligt preciserad. Kommissionen, som hänvisar till vissa uttryck i överklagandet såsom "enligt klaganden",(37) anser att klaganden åberopar denna delgrund av rent personliga skäl och utan att anföra några rättsliga argument till stöd härför.

Enligt domstolens rättspraxis, "skall överklagandet innehålla de rättsliga grunder som åberopas ... i ett överklagande skall klart anges på vilka punkter domen ifrågasätts och de rättsliga grunder som åberopas till stöd för yrkandet om upphävande".(38)

Mot bakgrund av denna rättspraxis finner jag inte kommissionens påstående övertygande. Vad gäller grunden avseende förstainstansrättens oprecisa tolkning av beslut 94/90, närmare bestämt av det tvistiga undantaget, anför klaganden att varken detta beslut eller någon annan rättsregel kan utgöra grund för förstainstansrättens tolkning i punkt 48 i den överklagade domen. Efter att ha angett vilken del av den överklagande domen som klaganden har invändningar emot, försöker han tolka beslut 94/90 genom att allmänt hänvisa till syftet med detta (punkt 25 i överklagandet) liksom till den tidigare gällande rättsliga ordningen (punkt 26 i överklagandet). Han drar slutsatsen att det tvistiga undantaget uteslutande är avsett att skydda parternas intressen och inte att upprätthålla principen om nationella domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor, vilket han påpekar att han kommer att återkomma till i sitt överklagande. Jag anser att denna framställning, även om den är kortfattad och allmänt hållen inte står i strid med domstolens rättspraxis och att den innehåller - om än i minsta möjliga grad - de nödvändiga uppgifterna för att rättsligt kunna kvalificera denna grund. Härvid har särskilt beaktats den särskilda karaktären hos denna grund, genom vilken det görs gällande att förstainstansrättens tolkning saknar allt rättsligt stöd. Denna särskilda karaktär rättfärdigar i stort fåordigheten i denna del av grunden. Vidare bör medges att uttryck såsom "enligt klaganden..." eller "klaganden anser att..." helt enkelt uttrycker en ståndpunkt och är att hänföra till stilfrågor som inte i sig påverkar innehållet i den berörda skrivelsen, vare sig på ett positivt eller negativt sätt.

Mot bakgrund härav föreslår jag att domstolen ogillar kommissionens invändning om rättegångshinder och i sak prövar denna del av grunden avseende överträdelse av beslut 94/90.

ab2. Prövning i sak

51 Först skall anges att förutsättningen för förstainstansrättens resonemang, sådant det återges i punkterna 41-43 i den överklagade domen inte har ifrågasatts. Förstainstansrätten har således korrekt erinrat om att beslut 94/90 är en rättsakt som har gett medborgarna en rätt till tillgång till kommissionens handlingar,(39) och att undantagen från denna rättighet måste tolkas och tillämpas restriktivt, för att inte motarbeta detta besluts huvudregel. På goda grunder har förstainstansrätten gjort åtskillnad mellan fakultativa och obligatoriska undantag. Den senare kategorin innefattar det tvistiga undantaget som ger institutionerna rätt att vägra lämna ut en handling vars spridning skulle kunna skada det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden). Förstainstansrätten har slutligen korrekt konstaterat att kommissionen är tvungen att vägra lämna ut handlingar i ett rättsligt förfarande om kommissionen, med hänsyn till de upplysningar som den förfogar över, för varje efterfrågad handling(40) fastslår att spridningen verkligen kan skada något av de allmänna samhällsintressen som skyddas av den första kategorin undantag.(41)

52 Klagandena anför att förstainstansrätten på ett felaktigt sätt har tillämpat den förutsättning som den tidigare har skapat inom ramen för tolkningen och tillämpningen av det tvistiga undantaget, med beaktande av de faktiska omständigheterna i det enskilda fallet. Såsom framgår nedan kan, trots att de argument som klagandena grundar sin uppfattning på inte kan påverka giltigheten av den överklagade domen, samma uppfattning användas för att ifrågasätta att denna dom är korrekt, eftersom förstainstansrätten inte har begärt av kommissionen att den skall klargöra den nationella domstolens ståndpunkt för att säkerställa att det tvistiga undantaget kan tillämpas på ett restriktivt sätt, som sig bör.

53 Först bör Konungariket Nederländernas påstående, att förstainstansrätten felaktigt har åberopat de nationella domstolarnas självbestämmanderätt i processuella frågor, vilket inte rör frågan huruvida kommissionen var skyldig att samtycka till att dess egna handlingar lämnas ut, tillbakavisas. I själva verket grundar sig detta påstående på en missuppfattning av principen om självbestämmanderätt i processuella frågor såsom den används i den överklagade domen.

Hänvisningen i överklagandet till domen i målet Rewe rör, såsom klaganden själv nämner, den självbestämmanderätt i processuella frågor som medlemsstaterna har vid tillämpningen av gemenskapsrättsliga bestämmelser med direkt effekt. Detta är en självbestämmanderätt som har sitt ursprung i gemenskapsrättens ofullständiga natur och gemenskapsrättens avsaknad av systematik inom processrättens område.(42) Denna betydelse av självbestämmanderätt i processuella frågor sammanfaller inte, av två skäl, med nationella domstolars och gemenskapens domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor som den överklagade domen anspelar på. Förutom att den överklagade domen inte hänvisar till domen i det ovannämnda målet Rewe, rör, för det första, den självbestämmanderätt i processuella frågor som denna dom avser inte den nationella rättsordningen men väl själva domstolarna. Med andra ord rör den inte så mycket fastställandet av tillämplig rätt som fastställandet av behörigheten och villkoren för tillämpningen av denna rätt. Genom att särskilt hänvisa till den oavhängighet som varje domstol har, anger förstainstansrätten i den överklagade domen att "domstolarna ... måste vara fria att tillämpa sina processuella regler".(43) Vidare berör principen om självbestämmanderätt i processuella frågor, i den mening som avses i den överklagade domen, inte endast nationella domstolar utan "såväl de nationella domstolarna som gemenskapens domstolar".(44) Då underinstansen i sin dom åberopar rätten för domstolarna att tillämpa "sina processuella regler" förstås härmed följaktligen inte de nationella processuella regler som avses i domen i målet Rewe. I förstainstansrättens dom avses processuella regler som tillämpas i alla domstolar, såväl i de nationella domstolarna som i gemenskapens domstolar. Principen om självbestämmanderätt i processuella frågor, om vilken fråga är i den överklagade domen är således knuten till omsorgen om varje domstols oavhängighet och medför att denna är processens herre, det vill säga domstolen är ensam behörig att avgöra varje fråga som rör tillämpningen av processuella regler utan att utsättas för yttre påtryckningar och utan att det föreligger risk för eventuella påtryckningar.(45)

54 De överväganden som har utvecklats inom ramen för analysen av grunden avseende överträdelse av konventionen tillåter mig att även tillbakavisa Gerard van der Wals påståenden att beslut 94/90 uteslutande rör skyddet för parternas intressen och att begreppet oavhängighet inte omfattar principen om självbestämmanderätt i processuella frågor. Såsom kommissionen mycket riktigt har anfört visar lydelsen av det tvistiga undantaget, som nämner "skyddet för det allmänna samhällsintresset" och "rättsliga förfaranden", tydligt att rådet och kommissionen inte endast syftar på parternas intressen. Det är såsom redan har framgått uppenbart att den överklagade domen inte förnekar att det tvistiga undantaget syftar till att skydda parternas intressen och att den också i principen om de nationella domstolarnas och gemenskapens domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor formellt ser en institutionell garanti för tillgodoseende av parternas intressen.(46) Dessutom finns det inte något som leder till slutsatsen att nämnda princip inte innefattar begreppet oavhängighet i den mening som avses i artikel 6 i konventionen. Tvärtom utgör denna princip en grundläggande garanti för eller i vart fall ett avgörande tecken på sådan oavhängighet(47).

55 Jag anser dessutom att det finns skäl att såsom ovidkommande förkasta grunden avseende riktigheten i förstainstansrättens resonemang om å ena sidan åtskillnaden, som görs i punkt 50 i den överklagade domen, mellan handlingar som upprättas uteslutande med avseende på ett visst rättsligt förfarande och handlingar som har upprättats oberoende av ett sådant förfarande och, å andra sidan, hänvisningen till kommissionens skyldighet att vägra lämna ut de tvistiga handlingarna medan det rättsliga förfarandet pågår. Det är nämligen otvistigt att var och en av de omtvistade handlingarna i detta fall har upprättats uteslutande med avseende på ett särskilt rättsligt förfarande i vilket kommissionen inte är part och vilket pågick när denna tvist uppkom. För att ge rättsligt och logiskt stöd åt förstainstansrättens argumentering är det således tillräckligt att anföra att tolkningen i den överklagade domen framför allt gäller de handlingar som är att hänföra till rättsfrågor inom ramen för särskilda pågående förfaranden.

56 Under alla förhållanden anser jag att dessa båda invändningar saknar allt stöd och inte kan leda till bifall på den åberopade grunden.

Upprätthållandet av åtskillnaden mellan de två kategorierna av handlingar härrör från nödvändigheten av att visa ett orsakssamband mellan spridningen av handlingar och äventyrandet av det allmänna samhällsintresset genom att den behöriga domstolens självbestämmanderätt i processuella frågor inskränks. Då, som i detta fall, kommissionen inte är part i det särskilda domstolsförfarandet, skulle denna självbestämmanderätt kunna kränkas endast vad avser handlingarna i detta förfarande. Det är endast när detta strikt formella kriterium avseende handlingar upprättade med avseende på ett särskilt rättsligt förfarande är uppfyllt som det är befogat att betrakta dem som rättegångshandlingar och att låta deras eventuella spridning beslutas av den behöriga domstolen, som känner till nämnda förfarande. Däremot bör det motsatta gälla när det gäller handlingar som har upprättats oberoende av ett rättsligt förfarande. Det är sannolikt att anta att dessa handlingar inte är att hänföra till det rättsliga förfarandet utan endast innehåller - i form av ett klargörande av de faktiska omständigheterna - upplysningar vilka de berörda parterna har tillgång till genom andra källor. Även om de tvistiga handlingarna utgör eller har utgjort rättegångshandlingar, bör det anses att de inte är direkt knutna till de delar av förfarandet vars konfidentialitet det ankommer på den behöriga domstolen att ta ställning till. Det finns därför inte något skäl att hänföra dessa handlingar till undantaget för denna domstols självbestämmanderätt i processuella frågor. Om detta undantag skulle omfatta sådana handlingar skulle det röra sig om en otillåten extensiv tolkning av detsamma.

Konungariket Nederländerna anför att undantaget rör pågående rättsliga förfaranden. Oaktat tillåtligheten av en eventuell utvidgning av tillämpningsområdet till förfaranden som inte längre pågår,(48) grundar sig detta argument på en felaktig förutsättning. I själva verket medger inte punkt 51, vilken är citerad i överklagandet, i större utsträckning än någon annan punkt i den överklagade domen, slutsatsen att förstainstansrätten ovillkorligen skulle ha begränsat principen om domstolarnas självbestämmanderätt i processuella frågor till att gälla endast pågående rättsliga förfaranden. Tvärtom synes förstainstansrättens resonemang, i punkt 51, begränsa sig till omständigheterna i det enskilda fallet, vilket gäller handlingar hänförliga till ett pågående rättsligt förfarande.

57 Till skillnad från de påståenden som vi just har granskat, kan invändningen, nämnd i det föregående, att förstainstansrätten inte har inhämtat nödvändiga uppgifter i enlighet med beslut 94/90, äventyra giltigheten av den överklagade domen.

58 De argument som i detta fall har framförts av klagandena synes inte övertygande. Varken kommissionen eller förstainstansrätten själv har haft möjlighet att självständigt tolka gällande nationell processrätt utan att åsidosätta principen om de behöriga nationella domstolarnas självbestämmanderätt i processuella frågor. Som jag har angett i det föregående handlar det i detta fall om att fastställa behörigheten att avgöra frågan om de tvistiga handlingarna skall lämnas ut eller inte och inte om innehållet i svaret på denna fråga. Dessutom måste man, för att besvara nämnda fråga, inte endast känna till tillämplig nationell processrätt utan också, för att kunna tillämpa denna rätt, klart känna till omständigheterna i varje rättsligt förfarande för att kunna bedöma om utlämnandet av de tvistiga handlingarna verkligen skulle kunna få negativa konsekvenser för det fortsatta förfarandet. Ur denna synvinkel är det uppenbart att varken kommissionen eller förstainstansrätten på ett självständigt sätt skulle kunna göra denna bedömning utan att ge intryck av att blanda sig i den nationella domstolens dömande verksamhet.(49)

59 Jag anser emellertid, mot bakgrund av andemeningen i beslut 94/90 och av nödvändigheten att upprätthålla beslutets ändamålsenliga verkan, att det ankommer på kommissionen att under överinseende av förstainstansrätten klargöra den behöriga nationella domstolens ståndpunkt i frågan och inte att självständigt bedöma om den enligt nationell rätt har rätt att lämna ut de tvistiga handlingarna. Med andra ord ankommer det på kommissionen att begära att den behöriga nationella domstolen tar ställning till huruvida det tvistiga brevet kan lämnas ut och fråga huruvida den ger sitt samtycke därtill. Den nationella domstolens ställningstagande, som har tvingande rättsverkningar, är då avgörande för kommissionens beslut om huruvida den skall lämna ut de tvistiga handlingarna eller ej.(50)

En mängd skäl talar för en sådan tolkning av kommissionens skyldigheter enligt beslut 94/90. För det första står denna tolkning inte i strid med principen om nationella domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor. Den nationella domstolen förblir ensam behörig att besluta om utlämnandet av de tvistiga handlingarna. Vidare skyddar den än bättre ändamålet med den allmänna principen om största möjliga tillgång till handlingar vilken har införts genom beslut 94/90. Det är nämligen så, vilket i detta fall visar sig även vid granskningen av de andra delarna av grunden som avser tolkningen av beslut 94/90, att förfarandet att inhämta den nationella domstolens uppfattning i detta fall leder till en lämplig restriktiv tillämpning av det tvistiga undantaget avseende "skyddet för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)".(51) För det tredje bidrar omnämnandet av ett nekande svar från den nationella domstolen i detta fall till att ge laga stöd för motiveringen till ett negativt beslut av kommissionen. Rent allmänt gör detta att skälen för kommissionens beslut blir mer fullständiga då kommissionen mer utförligt kan motivera sitt beslut genom att hänvisa till ett uttalat ställningstagande av den behöriga nationella domstolen - eller, i förekommande fall, till avsaknaden av ett ställningstagande från den nationella domstolens sida.(52) För det fjärde innebär förfarandet att inhämta den behöriga nationella domstolens uppfattning att man upprätthåller respekten för principen om god förvaltningssed som i detta fall ålägger kommissionen att å ena sidan göra allt som står i dess makt för att omsätta rätten till tillgång till dess handlingar i praktiken, ett viktigt arbete oavsett utfallet av det, och å andra sidan att inte begränsa sig till att rent allmänt förklara sig ha behörighet samtidigt som den hänvisar gemenskapsmedborgaren till olika ibland långvariga och kostsamma nationella rättsliga förfaranden där det ankommer på de nationella domstolarna att avgöra varje särskild begäran.(53) Slutligen avviker denna tolkning av kommissionens skyldigheter inte från den långtgående kompetens som kommissionen har getts och den synes inte vara alltför betungande, eftersom det finns en öppen kommunikation med de nationella domstolarna till följd av det samarbete som har kommit till stånd mellan kommissionen och de nationella domstolarna vid tillämpningen av artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget (nu artiklarna 81 EG och 82 EG).

60 Med beaktande av dessa senare överväganden, av vilka vissa kommer att utvecklas närmare i det följande, anser jag att förstainstansrättens dom bör upphävas, eftersom förstainstansrätten har gjort en felaktig tolkning av beslut 94/90 vad avser kommissionens skyldigheter vid tillämpningen av undantaget avseende "skyddet av det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)" och, följaktligen, inte inhämtat nödvändiga upplysningar när det gäller iakttagandet av dessa skyldigheter inom ramen för granskningen av kommissionens beslut att inte lämna ut de tvistiga handlingarna.(54)

I gengäld föreslår jag att domstolen tillbakavisar klagandenas påståenden till stöd för den första delen av den grund som rör överträdelse av beslut 94/90 då dessa saknar grund.

b) Andra, tredje och fjärde delgrunden

ba) Parternas argument

61 Vad gäller den första grundens andra del anser Konungariket Nederländerna att förstainstansrätten för att bedöma om utlämnandet av en efterfrågad handling kan skada det allmänna samhällsintresset felaktigt har grundat sitt ställningstagande på mottagarens egenskaper, det vill säga på den omständigheten att det handlar om en handling som har sänts till en nationell domstol. Enligt klaganden är det avgörande kriteriet enligt beslut 94/90 det slag av information som handlingen innehåller, vilket mycket riktigt har preciserats i punkt 43 i den överklagade domen.

62 Vidare har förstainstansrätten enligt klaganden underlåtit att, beträffande varje handling, granska om utifrån dess faktiska innehåll ett utlämnande skulle vara berättigat, vilket för övrigt har sin förklaring i att de ifrågavarande handlingarna inte har upprättats under förfarandet i första instans.(55)

63 Beträffande första grundens tredje del påstår Konungariket Nederländerna att förstainstansrättens tolkning av beslut 94/90 medför att kommissionen aldrig skulle kunna lämna ut en handling som har upprättats med avseende på ett särskilt rättsligt förfarande så länge detta förfarande pågår. Enligt klaganden får denna tolkning till följd att en hel kategori av handlingar i själva verket har utestängts från tillämpningsområdet för beslut 94/90 utan att det föreligger någon laga grund därför. På grund härav anser klaganden att förstainstansrättens tolkning står i strid med beslut 94/90.

64 Beträffande första grundens fjärde del anser Konungariket Nederländerna att undantagen från den allmänna principen om tillgång till kommissionens handlingar, införd genom beslut 94/90, skall tolkas och tillämpas restriktivt. Enligt klaganden medför förstainstansrättens extensiva tolkning av undantaget att samtliga handlingar upprättade av kommissionen med avseende på ett särskilt förfarande utestängs från tillämpningsområdet för denna princip, oavsett handlingarnas innehåll, vilket är oförenligt med beslut 94/90 och står i strid med ändamålet med detta beslut då det omöjliggör att intentionen om insyn i kommunikationen mellan kommissionen och den nationella domstolen förverkligas.(56)

65 Vad gäller den första grundens andra del har kommissionen, för att bemöta Gerard van der Wals påståenden i detta hänseende,(57) bland annat framställt en invändning om rättegångshinder, eftersom det i beslut 94/90, som nämner "skyddet för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)", inte anges att själva arten av innehållet i upplysningarna i handlingen skall beaktas för att säkerställa detta skydd. Enligt kommissionen har förstainstansrätten i punkterna 45-52 i den överklagade domen tillräckligt utförligt angett de skäl som kan ligga till grund för ett beslut om avslag för att skydda det allmänna samhällsintresset. Närmare bestämt anser kommissionen att punkt 53 i denna dom understryker att det inte endast handlar om att ta reda på om de ifrågavarande handlingarna innehåller företagshemligheter. Slutligen framgår det enligt kommissionen av punkt 52 i den överklagade domen att förstainstansrätten har granskat varje handling för sig. Kommissionen anser att Konungariket Nederländernas kritik mot resultatet av förstainstansrättens granskning inte beror på att granskning av varje handling för sig inte har skett på ett tydligt sätt utan har sin grund i att klaganden inte godtar förstainstansrättens föregående resonemang i punkterna 45-52 i domen.

66 Vad gäller första grundens tredje del anser kommissionen, som i fråga om Konungariket Nederländernas påståenden i detta avseende har framställt en invändning om rättegångshinder,(58) likaså att förstainstansrättens tolkning inte utesluter de tvistiga handlingarna från tillämpningsområdet för beslut 94/90, utan dessa handlingar omfattas helt enkelt av ett av de fall då kommissionen måste vägra lämna ut handlingarna.

67 I fråga om första grundens fjärde del anför kommissionen att förstainstansrättens tolkning är riktig. Det framgår enligt kommissionen i själva verket tydligt av lydelsen i beslut 94/90 att det räcker att utlämnandet av en handling kan skada det allmänna samhällsintresset, särskilt vid rättsliga förfaranden, för att kommissionen skall vara skyldig att vägra lämna ut denna handling.

bb) Min bedömning

bb.1 Upptagande till sakprövning

68 Kommissionen anför att Gerard van der Wal inte preciserar gentemot vilka punkter i den överklagade domen han riktar sitt påstående att förstainstansrätten inte för varje handling har granskat huruvida utlämnandet av handlingen skulle kunna skada det allmänna samhällsintresset och att den har ansett att kommissionen inte var skyldig att göra en sådan granskning. Beträffande denna delgrund skulle det föreligga rättegångshinder i enlighet med domstolens rättspraxis.

Som jag tidigare har angett skall enligt domstolens rättspraxis "överklagandet innehålla de rättsliga grunder som åberopas ... i ett överklagande skall klart anges på vilka punkter domen ifrågasätts och de rättsliga grunder som åberopas till stöd för yrkandet om upphävande".(59)

Jag anser att det sätt på vilket Gerard van der Wal har utformat sitt överklagande inte står i strid med denna rättspraxis. I själva verket anför Gerard van der Wal att förstainstansrätten i punkt 43 i den överklagade domen vidgår att kommissionen är tvungen att företa en granskning handling för handling. Gerard van der Wal anser emellertid att det inte av den överklagade domen framgår att förstainstansrätten har undersökt huruvida kommissionen verkligen har utfört en sådan granskning. Med beaktande av att klagandens kritik riktar sig mot en underlåten prövning kan det knappast krävas att klaganden exakt skulle ange de punkter i vilka förstainstansrätten skulle ha brustit i sin granskningsskyldighet.

Mot bakgrund härav föreslår jag att domstolen prövar huruvida Gerard van der Wals överklagande kan bifallas på denna grund.

69 Kommissionen har gjort gällande att det föreligger rättegångshinder även vad gäller första grundens tredje del. Enligt kommissionen upprepar Konungariket Nederländerna de argument som har framförts i punkterna 16-32 i dess interventionsinlaga till förstainstansrätten.

Enligt domstolens tidigare citerade rättspraxis skall den grund avvisas som endast innebär ett ordagrant återgivande av de grunder som har anförts i förstainstansrätten utan att det klart anges på vilka punkter domen ifrågasätts samt vilka rättsliga grunder som åberopas till stöd för överklagandet.(60) Ett sådant överklagande utgör nämligen endast en begäran om omprövning av den inlaga som klaganden har gett in till förstainstansrätten, vilket enligt artikel 49 i EG-stadgan för domstolen faller utanför domstolens behörighet.

Jag anser i detta fall att Konungariket Nederländernas utformning av detta argument inte står i strid med denna rättspraxis, även om liknande argument har framförts i första instans av samma klagande. Under alla förhållanden föranleder nämnda argument tillsammans med andra påståenden framförda av klagandena frågor som bör granskas i det förevarande målet.

I förstainstansrätten har Konungariket Nederländerna anfört att kommissionens tolkning av beslut 94/90 skulle kunna få till följd att en kategori av handlingar utesluts från tillämpningsområdet för ifrågavarande beslut. I sitt överklagande (punkt 18), vidhåller Konungariket Nederländerna att det rör sig om en sådan feltolkning, och upprepar därmed sitt tidigare framförda rättsliga argument. Denna gång hänför den sig dock uttryckligen till den överklagade domen (och särskilt till punkt 50 i domskälen). Oberoende av likheten mellan dessa två argument, berör det argument som har framförts i överklagandet (andra grundens tredje del) i tillräcklig grad de tvistiga punkterna i den överklagade domen. För övrigt vidhåller jag att detta argument, enligt en systematisk tolkning, inte på något avgörande sätt skiljer sig från dem som har framförts i samma grunds andra delar (extensiv tolkning och tillämpningsområdet av det tvistiga undantaget). Å andra sidan kan konstateras att den granskning av den allmänna problematiken kring tolkningen av det tvistiga undantaget som görs i andra instans är annorlunda än den som görs i första instans. Som de två klagandena har anfört, har förstainstansrätten tolkat nämnda undantag genom att som förutsättning för sitt resonemang ange envars rätt "till en opartisk rättegång", till vilken parterna inte hade tagit ställning i första instans. Mot bakgrund av dessa båda anmärkningar medger jag att granskningen av detta tvistiga argument, som utgör en integrerad del av en mycket större grund, i vart fall inte slutligen leder till endast en omprövning av den skrivelse som har lämnats in till förstainstansrätten. På grund härav föreslår jag att domstolen ogillar kommissionens invändning om rättegångshinder och således i sak prövar anförda påståenden och argument.

bb2. Prövning i sak

70 Klagandenas påståenden rörande andra grundens andra, tredje och fjärde del rör tolkningen och tillämpningen av det tvistiga undantaget, "skyddet för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)". Oaktat de sätt på vilka klagandenas olika argument har framförts, kan den överklagade domen upphävas av det skälet att förstainstansrätten inom ramen för tolkningen av beslut 94/90 inte anger att den var skyldig att granska om kommissionen hade gjort allt som stod i dess makt för att få klarhet i den nationella domstolens ståndpunkt.

71 När det för det första handlar om tolkningen av beslut 94/90 anser jag mig nödgad att understryka att förstainstansrätten inte har misstagit sig när den har bedömt att den i detta fall, vid bedömningen av om ett utlämnande av de tvistiga handlingarna skulle kunna skada skyddet för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden), inte endast skall utgå ifrån "om de tre ifrågavarande handlingarna innehöll företagshemligheter" utan även har att beakta skälen till att handlingarna har upprättats och vilken mottagaren är samt, mer allmänt, att "dessa skrivelser [således rörde] rättsfrågor som har uppkommit i samband med särskilda anhängiga förfaranden".(61)

72 Beslut 94/90 stadgar att institutionerna skall vägra lämna ut varje handling "vars spridning kan skada skyddet" för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden). Förutsättningen för att tillämpa undantaget, det vill säga förutsättningen för att fastställa risken för att det allmänna samhällsintresset skadas återfinns i de troliga följderna av utlämnandet. Det är uppenbart att ett utlämnande oftast innebär en risk för att det allmänna samhällsintresset skadas på grund av innehållet i och arten av de upplysningar som de tvistiga handlingarna innehåller.(62) Det finns emellertid inte något som utesluter att risken beroende på omständigheterna i det enskilda fallet är avhängig andra omständigheter såsom varför handlingarna upprättades och till vem de har skickats. Dessa omständigheter ger för övrigt oftast uttolkaren en möjlighet att göra en första bedömning av de tvistiga handlingarnas innehåll.

73 Mot bakgrund av de särskilda omständigheterna var det således i detta fall korrekt av förstainstansrätten att nöja sig med att fastställa ovan nämnda omständigheter, vilka för övrigt inte har bestridits av parterna. Den omständigheten att det var fråga om handlingar rörande frågor som hade uppkommit inom ramen för pågående särskilda förfaranden framgår tillräckligt tydligt, eftersom de ifrågavarande handlingarna var handlingar som hade upprättats med avseende på vissa särskilda förfaranden, var ställda till den nationella domstolen och utgjorde en del av handlingarna i målet i domstolen. När det gäller räckvidden av den företagna granskningen, är det uppenbart att fastställandet av innehållet i handlingarna, formellt omnämnt i punkt 52 i den överklagade domen, kan ske indirekt och i begränsad omfattning. För att kommissionen skall vara skyldig(63) - såsom föreskrivs i beslut 94/90 - att inte lämna ut handlingar är det tillräckligt att fastställa att detta utlämnande innebär en risk för att skyddet för det allmänna samhällsintresset, vilket i detta fall innefattar den behöriga nationella domstolens självbestämmanderätt i processuella frågor, kan skadas. Vid sådant förhållande finns det inte någon anledning att göra en mer utförlig granskning av innehållet i handlingarna och, a fortiori, inte heller något skäl att förete dessa inför förstainstansrätten. Att ålägga kommissionen skyldigheten att företa en fördjupad granskning (till exempel att utifrån det särskilda innehållet i handlingarna ange om det fortsatta rättsliga förfarandet skulle kunna påverkas av att handlingarna lämnades ut) innebär tvärtom en risk för inblandning av kommissionen och förstainstansrätten i den nationella domstolens angelägenheter.(64)

74 Det är således klart att kommissionen inte har använt sig av ett felaktigt kriterium vid tillämpningen av det tvistiga undantaget samt att den har granskat handlingarnas innehåll, vilket krävs vid en riktig tillämpning av undantaget. I detta avseende står det klart att även förstainstansrätten har förfarit korrekt när den granskat tillämpningen av detta undantag, eftersom den har behandlat handlingarna var och en för sig, vilket klart framgår av punkterna 52 och 53 i den överklagade domen.

75 Det står samtidigt klart, vilket kommissionen också anför, att förstainstansrätten inte har uteslutit de tvistiga handlingarna från tillämpningsområdet för beslut 94/90. Förstainstansrätten har nämligen ansett att handlingarna omfattas av ett av de stadgade undantagen, som medför skyldighet för kommissionen att vägra lämna ut dem. Dessutom synes i detta fall argumentet om att en hel kategori av dokument har uteslutits snarare vara att hänföra till en vacker retorik än till en genomtänkt grund. Så länge handlingarna har granskats var och en för sig och det har funnits identiska skäl för att förbjuda att de lämnas ut, är det följdenligt att skälen för att vägra lämna ut dessa handlingar - och granskningen av dessa skäl - är gemensamma. Detsamma skulle gälla om det handlade om tillämpningen av något annat undantag hänförligt exempelvis till en serie handlingar som samtliga innehåller företagshemligheter. Utgör förbudet mot att lämna ut handlingar som innehåller företagshemligheter ett orättfärdigt uteslutande av en hel kategori handlingar från tillämpningsområdet för beslut 94/90, eller är det endast en praktisk formulering av en gemensam tolkning och tillämpning av undantaget på situationer som har granskats var och en för sig och visat sig vara klart analoga? Det skall slutligen påpekas att om förstainstansrätten har använt sig av en tolkning som utesluter tillgång till vissa handlingar med hänsyn till de ovannämnda kriterierna, innebär det inte med automatik att tolkningen och tillämpningen av detta undantag har varit otillbörligt extensiva,(65) så länge dessa ur juridisk och logisk synvinkel görs korrekt.

76 Jag kan inte heller dela klagandens uppfattning att förstainstansrättens tolkning och tillämpning av det tvistiga undantaget står i strid med ändamålet med beslut 94/90 på grund av att de hindrar att det särskilda syftet avseende insyn i förhållandet mellan kommissionen och den nationella domaren uppnås. Det finns ingen gemenskapsrättslig bestämmelse som nämner förekomsten av ett "särskilt syfte" avseende insyn i förhållandet mellan kommissionen och den nationella domstolen. Det som förekommer är principen om öppenhet som tar sig uttryck i rätten till tillgång till kommissionens arkiv. Denna rättighet har tillkommit genom beslut 94/90 som, vilket jag tidigare har angett, införde ett undantag från principen om öppenhet med hänsyn till skyddet för nationella domstolars och gemenskapens domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor. De nationella rättsordningarna har i vissa fall ett särskilt syfte avseende insyn i förfarandet vid de nationella domstolarna. I frånvaron av gemenskapsrättsliga bestämmelser i detta avseende och med hänsyn till medlemsstaternas självbestämmanderätt i processuella frågor faller granskningen och fastställandet av detta syfte utanför domstolens behörighet. Även om man antog att det "särskilda syftet" med insyn i förhållandet mellan kommissionen och de nationella domstolarna skulle utgöra en grundläggande garanti för att kommissionen inte blandar sig i nämnda domstolars angelägenheter, som grundar sig på envars rätt till en rättvis förhandling inför en oavhängig och opartisk domstol, bör man beakta följande två faktorer: dels säkerställs insynen i det rättsliga förfarandet av att kommissionens svar delges parterna, dels omfattas, enligt gemenskapsrättens nuvarande ståndpunkt, förfarandet för att bevilja tredje man större insyn i förfarandet av medlemsstaternas, nationella domstolars och gemenskapens domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor. Följaktligen tjänar det inte något till att åberopa detta "särskilda syfte" som invändning mot tolkningen i den överklagade domen. Slutligen bestäms i detta fall förhållandet mellan kommissionen och de nationella domstolarna vid tillämpningen av artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget (nu artiklarna 81 EG och 82 EG) av domstolens rättspraxis,(66) liksom av meddelandet 93/C 39/05.(67) Vare sig denna rättspraxis eller nämnda meddelande synes erbjuda ett "särskilt syfte" avseende insyn i ifrågavarande förhållande. Däremot skall frågan rörande formen och villkoren för samarbetet mellan kommissionen och de nationella domstolarna bedömas enligt den nationella processrätten.(68) Vidare bör det förtroende som följer av artikel 5 i EG-fördraget (nu artikel 10 EG) och som måste finnas mellan kommissionen och de nationella rättsliga organen, snarare föranleda kommissionen att iaktta försiktighet då den lämnar ut handlingar.

77 Även om klagandenas ovannämnda påståenden saknar grund bör det inte desto mindre anföras att skyldigheten att restriktivt tolka det tvistiga undantaget, vilket grundar sig på "skyddet för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)", den skyldighet till vilken den överklagade domen hänvisar(69) och vilken klagandena menar har åsidosatts av förstainstansrätten, inte tillbörligt har beaktats av nämnda domstol då den har bedömt kommissionens handlande. Närmare bestämt skulle i själva verket, av omsorg om verksamhetens effektivitet och för att inte äventyra idén med att skydda rätten till tillgång till kommissionens handlingar, tilldelad genom beslut 94/90, den restriktiva tillämpningen av det tvistiga undantaget medföra en skyldighet för kommissionen att, utan att gå utöver sin behörighet, inta en ståndpunkt som skulle begränsa möjligheten att vägra att lämna ut handlingar till ett minimum genom att i praktiken endast åberopa och tillämpa det tvistiga undantaget i absolut nödvändiga fall.(70) I detta mål borde kommissionen ha intagit ståndpunkten att nationella domstolars åsikt i frågan om utlämnandet av handlingarna skall inhämtas för varje handling för sig. Om samtycke fås från var och en av de nationella behöriga domstolarna borde kommissionen lämna ut den efterfrågade handlingen. Kommissionen var således tvungen att vidta alla möjliga åtgärder för att klargöra dessa domstolars åsikt. Det spektrum av åtgärder som är möjliga i detta avseende, som inte bör inkräkta på området för de upplysningar som kommissionen med hänsyn till sin behörighet normalt har tillgång till, innefattar möjligheten att ställa frågor till nationella domstolar med vilka redan har inletts ett samarbetsförfarande vid tillämpningen av artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget (nu artiklarna 81 EG och 82 EG).(71)

78 Jag anser mot bakgrund härav att den överklagade domen kan upphävas och, vilket jag visar i det följande,(72) att den skall upphävas. Förstainstansrätten har nämligen genom att i detta fall felaktigt tolka och tillämpa skyldigheten att restriktivt tillämpa undantaget till "skydd för allmänintresset (rättsliga förfaranden)", underlåtit att vederbörligen granska om kommissionen har vidtagit alla nödvändiga och ändamålsenliga åtgärder för att begränsa nödvändigheten av att tillämpa nämnda undantag till ett minimum. Denna avsaknad av granskning är av det slaget att den på ett avgörande sätt har påverkat utgången i målet så till vida att om förstainstansrätten hade utfört denna granskning och därvid funnit att kommissionen inte hade vidtagit erforderliga åtgärder hade den kunnat upphäva kommissionens beslut.

c) Femte delgrunden

ca) Parternas argument

79 Enligt Konungariket Nederländerna har tolkningen att det ankommer på den nationella domstolen ensam, i vart fall så länge förfarandet i den nationella domstolen pågår, att utifrån den nationella processrätten besluta om utlämnandet av handlingar, till följd att tillgången till kommissionens handlingar skiljer sig åt mellan medlemsstaterna, vilket äventyrar den enhetliga tillämpningen av gemenskapsrätten och särskilt av beslut 94/90.

80 Kommissionen å sin sida menar att den överklagade domen inte alls leder till en olikartad tillämpning av beslut 94/90. Kommissionen bör alltid vägra lämna ut svar som den har sänt till nationella domstolar inom ramen för den decentraliserade tillämpningen av konkurrensrätten. Det förhållandet att domstolarna i vissa medlemsstater samtycker till att dessa handlingar lämnas ut men inte i andra har inte något att göra med en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten.

cb) Min bedömning

81 Jag anser att varken förstainstansrättens tolkning av beslut 94/90 eller den tolkning som jag föreslår domstolen(73) hindrar en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten och särskilt inte av nämnda beslut. Räckvidden av den i detta fall tillämpliga gemenskapsrätten är följande: den nationella domstolens självbestämmanderätt i processuella frågor innebär att den nationella domstolen ensam är behörig att uttala sig om utlämnandet av handlingarna i dess mål och att kommissionen är tvungen att vägra lämna ut dessa efter att först ha inhämtat nödvändiga upplysningar om den nationella domstolens åsikt. Räckvidden av det gemenskapsrättsliga regelverket i ämnet kan leda till en enhetlig tolkning även om - enligt respektive lands nationella processrätt, som dock inte får medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som grundas på gemenskapsrätten(74) - identiska handlingar kan utelämnas i en medlemsstat men inte i en annan. Såsom kommissionen mycket riktigt har påpekat beror den avsaknad av homogenitet som kan föreligga när det gäller möjligheten att lämna ut en särskild handling inom den europeiska unionen inte på ovan beskrivna tolkning av regelverket om skyddet för det "allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)". Denna eventuella avsaknad av homogenitet beror i stället på en avsaknad av harmonisering på gemenskapsrättslig nivå av den nationella processrätten och den därmed förbundna principen om medlemsstaternas självbestämmanderätt i processuella frågor,(75) vilken för övrigt Konungariket Nederländerna i sitt överklagande(76) menar har vunnit erkännande i rättspraxis.

82 Mot bakgrund härav skall Konungariket Nederländernas påståenden till stöd för första grundens femte del avseende den enhetliga tillämpningen av gemenskapsrätten tillbakavisas då de saknar grund.

C - verträdelse av artiklarna 33 och 46 i EG-stadgan för domstolen

a) Parternas argument

83 Enligt Konungariket Nederländerna är den överklagade domen inte tillräckligt motiverad då förstainstansrätten inte har angett(77) skälen till varför artikel 6 i konventionen - på vilken principen om nationella domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor grundar sig - har överträtts när kommissionen beslutar att lämna ut handlingar som har upprättats med avseende på ett särskilt rättsligt förfarande.

84 Vidare skulle enligt klaganden den överklagade domen vara obegriplig i det avseendet att förstainstansrätten å ena sidan erkänner de nationella rättsliga instansernas frihet att tillämpa sina förfaranderegler när det gäller domstolens behörighet, förfarandets förlopp och sekretessbedömningen av handlingarna i målet(78), å andra sidan begränsar principen om nationella domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor till handlingar upprättade av kommissionen med avseende på ett särskilt rättsligt förfarande och till att gälla endast så länge detta förfarande pågår.(79) Vad gäller det senare anmärker Konungariket Nederländerna att det inte förstår varför självbestämmanderätten i processuella frågor endast omfattar vissa handlingar i målet i den nationella domstolen och inte heller varför reglerna i den nationella processrätten om offentliggörande av handlingar i målet skulle vara överspelade då förfarandet inte längre pågår.

85 Genom att hänvisa till de anmärkningar som han har framfört inom ramen för första grundens andra, tredje och fjärde del (vilka har redogjorts för i det föregående), invänder Gerard van der Wal att den överklagade domens motivering är otillräcklig, att förstainstansrätten inte, beträffande varje handling för sig, har granskat om kommissionen med hänsyn till de upplysningar som de innehåller hade rätt att åberopa skyddet för det allmänna samhällsintresset till stöd för att vägra lämna ut handlingarna. Han tillägger att den överklagade domen inte har motiverats när det gäller skälet till varför förstainstansrätten i punkt 45 i den överklagade domen har gjort en prövning enligt artikel 6 i konventionen och när det gäller förstainstansrättens slutsats att principen om självbestämmanderätt i processuella frågor härrör från rätten till en rättvis bedömning av en oavhängig och opartisk domstol. En noggrann motivering i detta avseende är än mer nödvändig då denna tes är avgörande för domskälens utformning om en rättighet som har lyfts fram av förstainstansrätten och som inte har åberopats av parterna.

86 Enligt kommissionen förvanskar Konungariket Nederländerna förstainstansrättens resonemang. I de ifrågavarande punkterna i den överklagade domen besvarar förstainstansrätten klagandens första argument om att undantaget om rättsliga förfaranden endast berör förfaranden i vilka kommissionen är part. Förstainstansrätten förkastar invändningen (punkt 49 i den överklagade domen) genom att tolka beslut 94/90 (punkt 48 i den överklagade domen) så, att det tvistiga undantaget som infördes genom beslutet omfattar skyddet för nationella domstolars och gemenskapens domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor. Den överklagade domen berör inte frågan huruvida artikel 6 i konventionen har överträtts. Hänvisningen till denna artikel har som enda syfte att ge principen om självbestämmanderätt i processuella frågor en teoretisk grund. Om punkterna 45 och 46, som hänvisar till konventionen, skulle utelämnas förblir innehållet i den överklagade domen detsamma.

87 Enligt kommissionen är det inte avgörande huruvida förstainstansrätten har fört ett tillräckligt resonemang beträffande en eventuell överträdelse av artikel 6 i konventionen, utan det som skall fastställas är huruvida förstainstansrätten tillräckligt har motiverat sin tolkning av undantaget till skydd för det allmänna samhällsintresset eller, snarare, om förstainstansrätten med tillräcklig motivering har underkänt den av klaganden i första instans anförda första grunden om ogiltigförklaring av beslutet, enligt vilken nämnda undantag i beslut 94/90 inte avser andra förfaranden än dem i vilka kommissionen är part. Mot denna bakgrund anser kommissionen att den överklagade domen är tillräckligt tydlig med beaktande av de resonemang som förstainstansrätten har fört och att punkt 47 är övertygande när det gäller principen om självbestämmanderätt i processuella frågor, som utgör en viktig beståndsdel av domstolarnas oavhängighet.

88 Kommissionen vidhåller slutligen argumentet att de delar av förstainstansrättens dom som avser handlingar som har upprättats oberoende av ett särskilt förfarande eller av den situation som har blivit föremål för det rättsliga förfarandet som de upprättade handlingarna avser, enbart utgör obiter dicta och att Gerard van der Wal inte kan vinna framgång genom att åberopa dessa.

b) Min bedömning

89 Frågan huruvida motiveringen till en dom av förstainstansrätten är motsägelsefull eller otillräcklig utgör en rättsfråga och kan därför åberopas inom ramen för ett överklagande.(80) De argument som klagandena har anfört om den överklagade domens motivering skall emellertid avvisas därför att de saknar relevans eller grund.

Först bör, såsom irrelevanta, förkastas argumenten om avsaknad av en korrekt motivering till nödvändigheten av att tolka artikel 6 i konventionen, till konventionens förhållande till principen om nationella domstolars och gemenskapens domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor liksom till överträdelsen av nämnda artikel 6. Dessa argument kan inte leda till att domen upphävs. Även om de skulle vara grundade och om man skulle anse att förstainstansrättens motivering som den är utformad inte är lämplig eller är otillräcklig skulle det i vart fall, vilket har redogjorts för ovan(81), stå klart att förstainstansrättens olika slutsatser beträffande den rättighet som följer av artikel 6 i konventionen är korrekta i rättsligt och logiskt hänseende. I enlighet härmed har domstolen angett att om motiveringen till en dom av förstainstansrätten innebär en överträdelse av gemenskapsrätten är denna överträdelse inte av det slaget att den leder till att den överklagade domen skall upphävas om domslutet är korrekt på andra rättsliga grunder.(82)

Under alla förhållanden skall klagandenas argument med hänvisning till artikel 6 i konventionen om motiveringen till den överklagade domen förkastas då de saknar grund. I själva verket var det, vilket jag har antytt tidigare genom att beröra gemenskapsrättens allmänna rättsprinciper, helt korrekt av förstainstansrätten att hänvisa till den rättighet som stadgas i artikel 6 i konventionen och att koppla den till principen om självbestämmanderätt i processuella frågor.(83) Förstainstansrätten har således på ett riktigt och tillräckligt sätt motiverat tolkningen av det tvistiga undantaget som grundar sig på "skyddet för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)",(84) då den har bemött den anförda grunden genom sin bedömning att "undantagets räckvidd skall således vara sådant att det gör det möjligt för kommissionen att använda det även då den inte själv är part i ett rättsligt förfarande vilket i ifrågavarande fall berättigar ett skydd av det allmänna samhällsintresset".(85) Dessutom har förstainstansrätten i sin argumentation som den har utvecklat utifrån gemenskapsrättens allmänna rättsprinciper aldrig gjort gällande att någon överträdelse av artikel 6 i konventionen har skett.

90 Likaså bör argumenten om brister i motiveringen, eller en felaktig motivering till tillämpningen av principen om självbestämmanderätt i processuella frågor enbart på handlingar som har upprättats med avseende på ett särskilt förfarande och därvid endast pågående förfarande, förkastas, då de saknar relevans och under alla förhållanden saknar grund. För att få stöd för denna ståndpunkt räcker det att återgå till tidigare analyser.(86) Härvid anger jag helt enkelt att motiveringen till tillämpningen av principen om självbestämmanderätt i processuella frågor på handlingar som har upprättats oberoende av ett rättsligt förfarande och inom ramen för förfaranden som inte längre pågår inte var oundgänglig för den tvist som förstainstansrätten hade att lösa eller för att grunda domslutet i den överklagade domen.(87)

91 Slutligen tillbakavisar jag relevansen av argumentet om brister i domskälen i det avseendet att förstainstansrätten inte för varje handling för sig, utifrån de upplysningar som handlingarna innehöll, skulle ha granskat om kommissionen som skäl för att vägra lämna ut handlingarna hade rätt att åberopa skyddet för det allmänna samhällsintresset. I själva verket har förstainstansrätten, vilket jag tidigare har nämnt, i punkt 52 i den överklagade domen vederbörligen, beträffande varje handling för sig, granskat de beståndsdelar som var oundgängliga för att, med beaktande av de möjliga följderna av ett utlämnande, bedöma om det fanns någon risk för att det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden) skulle skadas.(88) Sålunda kan, även om det antas att detta motsäger punkt 43 i den överklagade domen som i sin nederländska version(89) nämner bedömning av upplysningarna i de tvistiga handlingarna, en sådan motsägelse inte leda till att domen upphävs. Trots den felaktiga översatsen i förstainstansrättens resonemang vad gäller de faktorer som måste beaktas, är nämligen undersatsen och slutsatsen i denna syllogism inte felaktiga i rättsligt eller logiskt hänseende.(90)

92 Motiveringen till den överklagade domen är inte desto mindre bristfällig när det gäller den granskning som förstainstansrätten borde ha företagit av kommissionens tillämpning av det tvistiga undantaget. Även om förstainstansrätten i allmänna ordalag särskilt nämner att samtliga undantag måste tolkas och tillämpas restriktivt,(91) tolkar och tillämpar den inte det tvistiga undantaget på ett riktigt sätt. Förstainstansrätten har inte infordrat nödvändiga upplysningar och följaktligen inte lagenligt och tillräckligt motiverat den omständigheten att den slutligen har bedömt kommissionens tillämpning av nämnda undantag vara riktig.(92) Med beaktande av omständigheterna i detta fall skulle, vilket jag tidigare har angett, förstainstansrätten, för att bemöta påståendena om att kommissionen felaktigt har tolkat det tvistiga undantaget avseende "skydd för det allmänna samhällsintresset (rättsliga förfaranden)"(93), ha utrett om kommissionen hade vidtagit alla nödvändiga och ändamålsenliga åtgärder, för att till ett minimum begränsa tillämpningsområdet för vägran att lämna ut handlingar, och i sina domskäl ha redovisat resultatet av denna utredning. Motiveringen till den överklagade domen är således otillräcklig då den saknar en sådan av den underordnade instansen gjord utredning, vilket orsakats av en felaktig tolkning av beslut 94/90, vad gäller kommissionens skyldigheter vid tillämpningen av undantagen från principen om fri tillgång till handlingar. Närmare bestämt har förstainstansrätten då den har granskat den tvistiga akten inte lagenligt och tillräckligt angett skälen till att kommissionen skulle ha tillämpat det tvistiga undantaget på ett riktigt och därmed restriktivt sätt. Av detta skäl skall förstainstansrättens dom upphävas på grund av att den är otillräckligt motiverad.

D - sidosättande av principen om parternas självbestämmanderätt och rätten till försvar

a) Parternas argument

93 Enligt Gerard van der Wal har förstainstansrätten, i punkterna 45-51 i den överklagade domen, gjort sig skyldig till åsidosättande av å ena sidan principen om parternas självbestämmanderätt såsom den tillämpas i gemenskapens processrätt, en princip som i medlemsstaternas rättsordningar ibland benämns principen om domstolens passivitet eller dispositionsprincipen och, å andra sidan, principen om skyddet av rätten till försvar. Enligt klaganden har förstainstansrätten gjort sig skyldig till åsidosättande av denna princip på grund av det sätt på vilket den i den överklagade domen grundar sin bedömning på artikel 6 i konventionen,(94) utan att denna bestämmelse har åberopats av parterna i målet(95) och med beaktande av den omständigheten att den har avgett en helt otillräcklig motivering för detta. Förstainstansrättens resonemang har till följd att kommissionens agerande gentemot klaganden har rättfärdigats och värderats i efterhand av förstainstansrätten, av skäl som kommissionen själv inte har framfört. Förstainstansrätten har vidare åsidosatt rätten till försvar i det avseendet att klaganden inte har framfört argumentet rörande konventionen, eftersom inga sådana argument framförts vare sig i det tvistiga beslutet eller i förstainstansrätten. Senare har det visat sig att dessa argument var avgörande för förstainstansrättens bedömning.

94 Kommissionen anför att det är felaktigt att påstå att förstainstansrätten "grundar" sin bedömning på artikel 6 i konventionen, liksom det skulle vara fel att påstå att förstainstansrätten har gått utöver vad parterna har yrkat. Kommissionen har vägrat att ge klaganden tillgång till tre handlingar genom att åberopa undantaget avseende "skydd för samhällsintresset (rättsliga förfaranden)" och mot bakgrund av att nationella domstolar ensamma är behöriga att utifrån den nationella processrätten besluta om och, i ifrågavarande fall, när och på vilka villkor som kommissionens svar på en av den nationella domstolen ställd fråga kan delges tredje man. Kommissionens ståndpunkt svarar således i allt väsentligt mot principen om nationella domstolars självbestämmanderätt i processuella frågor. Förstainstansrätten har bekräftat denna princip och denna tolkning av beslut 94/90, varför klaganden till sitt försvar inför förstainstansrätten har kunnat framföra samtliga grunder och argument som han har velat. Hänvisningen till konventionen utgör inte något annat än ett doktrinärt klargörande av grunderna för principen om självbestämmanderätt i processuella frågor. För övrigt har Gerard van der Wal inte lyckats visa på vilket sätt hans försvar i förstainstansrätten skulle ha sett annorlunda ut om det särskilt hade varit fråga om konventionen.

b) Min bedömning

95 Jag medger visserligen att förstainstansrätten inte kan döma utöver vad som har yrkats av parterna (ultra petita), så till vida att den i princip skall hålla sig inom ramen för tvisten såsom den har avgränsats av parterna, men anser att den inte heller har gjort så i detta fall. Som jag tidigare har visat har förstainstansrätten inte grundat sin dom på artikel 6 i konventionen utan på tolkningen av undantaget om "rättsliga förfaranden". Denna tolkning grundar sig på en analys av gemenskapsrättens allmänna rättsprinciper, vari innefattas talan enligt artikel 6 i konventionen. En talan enligt denna artikel är inte oberättigad, utgör inte någon överträdelse av gemenskapsrätten och innebär inte att den överklagade domen har motiverats på ett otillräckligt sätt. Jag menar i detta avseende att parterna, genom den första grunden om ogiltigförklaring av domen som de har åberopat i första instans liksom för övrigt argumenten på denna punkt,(96) formellt har begärt en tolkning av detta undantag i uppförandekodexen. Det är således uppenbart att hänvisningen till artikel 6 i konventionen inte utgör en ny teori utformad av förstainstansrätten utan en utveckling av nämnda domstols resonemang i anledning av de av klaganden anförda argumenten. I enlighet med domstolens praxis är detta enda skäl tillräckligt för att fastställa att förstainstansrätten inte har överskridit ramen för detta och inte har dömt utöver vad som har yrkats av parterna (ultra petita).(97) Under alla förhållanden skulle det inte vara möjligt att hävda att domstolen, för att utröna tillämpliga rättsliga bestämmelsers egentliga innebörd och särskilt dem som har åberopats av parterna, är tvungen att först redovisa varje rättsligt argument som ligger till grund för dess resonemang. Lagtolkningen ligger inte inom ramen för dispositionsprincipen. Denna synpunkt motsägs inte av skyldigheten som tillkommer domstolen att inte döma utöver vad som har yrkats av parterna (ultra petita), då denna teori tvärtom innebär en allvarlig risk för avgörande som grundar sig på felaktiga rättsliga överväganden.(98)

96 Detta leder vidare till de faktorer som gjorde att förstainstansrätten inte var tvungen att delge parterna sin avsikt att på sätt som gjordes företa en prövning enligt artikel 6 i konventionen eller att infordra parternas ståndpunkt i denna fråga. Förstainstansrätten har uppenbarligen iakttagit den kontradiktoriska principen och principen om skyddet av rätten till försvar eftersom parterna har haft tillfälle att framföra sina argument till stöd för grunden om ogiltigförklaring av beslutet och till stöd för de av parterna framförda teorierna inom den ram som förstainstansrätten har dömt. Vidare har, vilket kommissionen med rätta har understrukit, klaganden inte på något sätt lyckats visa på vilket sätt hans försvar i förstainstansrätten skulle ha sett annorlunda ut om artikel 6 i konventionen hade tagits upp till diskussion redan från början.

97 Jag anför återigen att förstainstansrättens domskäl inte