Förslag till avgörande av generaladvokat Léger föredraget den 24 oktober 2002. - T. Port GmbH & Co. KG mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Bananer - Gemensam organisation av marknaden - Förordning (EG) nr478/95 - System med exportlicenser - Skadeståndstalan - Bevisning om skadan och orsakssambandet. - Mål C-122/01 P.



Rättsfallssamling 2003 s. I-04261



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Förevarande överklagande har ingetts av bolaget T. Port GmbH & Co. KG (nedan kallat bolaget) och gäller Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 1 februari 2001 i målet T. Port mot kommissionen. I domen ogillade förstainstansrätten bolagets talan om ersättning för den skada som bolaget påstod sig ha åsamkats till följd av det system med exportlicenser som hade införts genom förordning (EG) nr 478/95.

I - Tillämpliga bestämmelser

2. De bestämmelser som är tillämpliga i tvisten kan sammanfattas på följande sätt.

3. Genom rådets förordning (EEG) nr 404/93 av den 13 februari 1993 om den gemensamma organisationen av marknaden för bananer har en gemensam ordning för handeln med tredje land införts. I artikel 17 första stycket i förordningen föreskrivs att bananer endast får importeras till gemenskapen efter uppvisande av en importlicens, vilken skall utfärdas av medlemsstaterna.

4. I den ursprungliga lydelsen av artikel 18.1 i förordning nr 404/93 föreskrevs att det varje år skulle öppnas en tullkvot på 2 miljoner ton (nettovikt) för import av bananer från andra tredje länder än staterna i Afrika, Västindien och Stilla havet (AVS) och icke traditionell import av bananer från AVS-stater. Bananer från tredje land som importerades inom ramen för tullkvoten omfattades av en tull på 100 ecu per ton medan import av icke traditionella AVS-bananer inte skulle beläggas med någon tull.

5. Genom artikel 19.1 i förordning nr 404/93 fördelades tullkvoten på så sätt att den öppnades med 66,5 procent till de aktörer som hade salufört bananer från tredje land och/eller icke traditionella AVS-bananer (kategori A), med 30 procent till de aktörer som hade salufört gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer (kategori B) och med 3,5 procent till de aktörer etablerade i gemenskapen som sedan år 1992 hade börjat saluföra andra bananer än gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer (kategori C).

6. Denna ordning omprövades inom ramen för Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT).

7. I mars år 1994 ingick gemenskapen sålunda ett avtal kallat ramavtal om bananer med flera latinamerikanska länder, nämligen Republiken Colombia, Republiken Costa Rica, Republiken Nicaragua och Republiken Venezuela. I ramavtalet fastställs den sammanlagda bastullkvoten till 2 100 000 ton för år 1994 och till 2 200 000 ton för år 1995 och de följande åren samt procentsatserna för tullkvotens fördelning mellan Colombia, Costa Rica, Nicaragua och Venezuela.

8. I punkt 6 i ramavtalet fastställs att dessa länder "kan utfärda särskilda exportlicenser för en kvantitet på upp till 70 procent av deras kvot" och att "dessa licenser är en förutsättning för gemenskapens utfärdande av licenser för import av bananer från dessa länder för aktörer i 'kategori A' och 'kategori C'". I punkt 7 i ramavtalet fastställts dessutom tullsatsen för kvoten till 75 ecu per ton.

9. Den 22 december 1994 fattade rådet på gemenskapens vägnar beslut om antagande av ramavtalet. Den 1 mars 1995 antog kommissionen förordning nr 478/95 som innehåller de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra ramavtalet. I artikel 3.2 i denna förordning föreskrivs att för varor med ursprung i Colombia, Costa Rica eller Nicaragua skall ansökningar om importlicens för kategorierna A och C åtföljas av en giltig exportlicens som utfärdats av de behöriga myndigheterna i något av de ovan nämnda länderna.

10. Genom dom av den 10 mars 1998 upphävde domstolen delvis beslut 94/800 med hänvisning till att beslutet, genom att undanta aktörer i kategori B från systemet med exportlicenser, stred mot principen om icke-diskriminering enligt artikel 40.3 i EG-fördraget (nu artikel 34.2 EG i ändrad lydelse). Domstolen har även ogiltigförklarat förordning nr 478/95 på samma grunder.

II - Förfarandet vid förstainstansrätten

11. Genom ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 4 januari 1999, väckte bolaget, med stöd av artikel 178 och artikel 215 andra stycket i EG-fördraget (nu artikel 235 EG och artikel 288 andra stycket EG) talan om skadestånd.

12. Bolaget begärde ersättning för den skada som bolaget, i egenskap av aktör i kategori A, hade lidit till följd av att en skyldighet att förvärva exportlicenser för att importera och saluföra bananer med ursprung i Costa Rica hade införts genom förordning nr 478/95.

13. Bolaget yrkade att förstainstansrätten skulle förplikta gemenskapen att till bolaget utge dels 828 337,10 tyska mark (DEM), vilket motsvarade priset för de exportlicenser som bolaget hade tvingats förvärva, dels 126 356,80 DEM, vilket motsvarade kostnaderna för förvärvet av nämnda licenser.

III - Den överklagade domen

14. I den överklagade domen ogillade förstainstansrätten talan av följande skäl:

"42. Gemenskapens skadeståndsansvar enligt artikel 215 andra stycket i fördraget ... förutsätter att flera villkor är uppfyllda, nämligen att det handlande som läggs gemenskapsinstitutionerna till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan institutionens handlande och den åberopade skadan ...

43. I förevarande fall skall villkoren beträffande förekomsten av en skada och av orsakssambandet undersökas tillsammans.

...

55. Förstainstansrätten erinrar om att det, enligt fast rättspraxis, ankommer på den part som gör gällande att gemenskapen är skadeståndsansvarig att anföra övertygande bevisning om förekomsten eller omfattningen av den skada som parten åberopar ...

56. I förevarande fall består den påstådda skadan av två delar. För det första utgörs den av sökandens utgifter för att förvärva exportlicenser för bananer med ursprung i Costa Rica. För det andra utgörs skadan av bankräntan på de belopp som i syfte att förvärva dessa licenser belastade en kredit som banken hade ställt till dess förfogande.

57. Vad för det första avser skadans första del har sökanden uppvisat ett intyg från sin auktoriserade revisor, vilken däri förklarar att bolaget, från och med år 1996 till och med år 1998, betalade 828 337,10 DEM för att förvärva exportlicenser för bananer från Costa Rica. Av sökandens handlingar och av dess förklaringar vid förhandlingen framgår att sökanden anser att de i intyget nämnda utgifterna i sig utgör den skada som den har lidit och att det inte är relevant att undersöka vilken verkan som utgifterna faktiskt har haft på lönsamheten för motsvarande affärsverksamhet. Det ankommer således inte på sökanden att tillhandahålla ytterligare klargöranden eller bevis.

58. En sådan ståndpunkt kan inte godtas av flera skäl.

59. För det första innehåller ovannämnda intyg ingen uppgift som gör det möjligt att kontrollera huruvida utgifterna för att förvärva exportlicenser var motiverade.

60. För det andra har det inte alls bevisats, även för det fall att det inte kan ifrågasättas att nämnda belopp var motiverat, att sökanden själv verkligen har utnyttjat alla exportlicenser som motsvarar detta belopp för att importera bananer till gemenskapen. En sådan bevisning måste läggas fram eftersom, såsom kommissionen har påpekat och vilket inte har bestritts av sökanden, de exportlicenser som en aktör hade i praktiken kunde säljas vidare till en annan aktör eller bytas ut mot importlicenser.

61. Det kan i detta hänseende inte anses att de två intygen från den auktoriserade revisorn, som har fogats till repliken, är övertygande. Däri anges nämligen endast att sökanden åren 1996, 1997 och 1998 betalade 767 225,38 DEM, 489 029,36 DEM respektive 1 419,11 DEM för importtullar avseende import av bananer med ursprung i Costa Rica. Det kan inte med tillräcklig säkerhet fastslås att de kvantiteter bananer med ursprung i Costa Rica som sökanden importerade till gemenskapen mellan åren 1996 och 1998 motsvarar de kvantiteter bananer för vilka den förvärvade exportlicenser i detta land, eftersom det inte finns någon uppgift om vare sig de kvantiteter bananer som nämnda sammanlagda belopp eller det ovannämnda beloppet 828 337,10 DEM avser eller om de kriterier som den auktoriserade revisorn har använt för att komma fram till dessa belopp. Det kan inte heller under några förhållanden uteslutas att en del av de importtullar som sökanden har betalat avser bananer som har importerats till gemenskapen med hjälp av importlicenser avseende kategori B, för vilka en exportlicens inte behövde uppvisas. Förstainstansrätten konstaterar i detta hänseende att det i det ena av de ovannämnda intygen anges att sökanden har förvärvat ytterligare licenser för import av bananer från Costa Rica, utan att det där finns någon uppgift om vilken kategori som dessa licenser avser.

62. Sökanden borde i ännu högre grad ha försäkrat sig om att tillhandahålla upplysningar i dessa olika avseenden, eftersom kommissionen, såväl i sitt svaromål som i sin duplik, uttryckligen hade uppmärksammat sökanden på att dessa upplysningar var nödvändiga för att fastställa förekomsten och omfattningen av den påstådda skadan. Trots dessa påpekanden valde sökanden bestämt att inte tillhandahålla upplysningarna, vilket den medgav vid förhandlingen som svar på en fråga från förstainstansrätten.

63. För det tredje kan sökandens metod för att bestämma skadan genom att likställa denna med de uppkomna kostnaderna inte godtas, inte ens om sökanden för egen räkning skulle ha utnyttjat alla exportlicenser som den har förvärvat.

64. För det första kan det, såsom kommissionen har anfört, inte uteslutas att sökanden delvis eller helt har övervältrat sina kostnader för att förvärva exportlicenser på konsumenterna genom att ta ut högre försäljningspriser. Detta antagande framstår som ännu rimligare med beaktande av att en väsentlig andel av tullkvoten utgjordes av de kvantiteter bananer för vilka utfärdandet av en exportlicens var en förutsättning för att de skulle kunna importeras till gemenskapen.

65. Sökanden har varken ifrågasatt möjligheten att företa en sådan övervältring eller förnekat att den har gjort så i detta fall. Sökanden har endast invänt att det var först vid förhandlingen som kommissionen åberopade detta argument för första gången och att förstainstansrätten följaktligen inte kan beakta detsamma. Rätten finner att invändningen inte kan godtas, eftersom kommissionen i sina handlingar uttryckligen har framhållit att det är nödvändigt att ha tillgång till uppgifter om de kostnadsposter som hänger samman med systemet med exportlicenser och de omständigheter under vilka bananerna i fråga har importerats. Kommissionen kan rimligen inte förebrås för att mera utförligt ha preciserat vissa delar av sin kritik vid förhandlingen, eftersom sökanden frivilligt valde att vara särskilt återhållsam när det gäller att lägga fram bevis.

66. För det andra verkar det inte saknas grund för kommissionens argument, enligt vilket den nackdel som det innebar för aktörerna i kategorierna A och C att dessa tvingades förvärva exportlicenser åtminstone delvis vägdes upp av de två andra åtgärder som man samtidigt hade kommit överens om i ramavtalet, det vill säga att öka tullkvoten med 200 000 ton och att minska tullen på import av bananer från tredje land inom ramen för denna kvot med 25 ecu per ton. Åtgärderna kom visserligen även aktörerna i kategori B till godo, eftersom en del av tullkvoten också förbehölls dem. Det var emellertid endast i mindre utsträckning som de senare utnyttjade tullkvoten, eftersom deras andel endast uppgick till 30 procent medan aktörerna i kategorierna A och C utnyttjade resterande 70 procent.

67. Av det ovan anförda följer att endast den omständigheten att en aktör har drabbats av ytterligare kostnader vid sina affärstransaktioner, om den antas vara fastställd, inte nödvändigtvis innebär att han har lidit en motsvarande förlust. Sökanden har i detta fall endast grundat sin talan på att den har haft vissa utgifter, och det kan följaktligen inte anses att den i tillräcklig utsträckning har bevisat att den verkligen har lidit en skada."

15. I punkterna 68-74 i den överklagade domen undersökte förstainstansrätten bolagets yrkande avseende den andra delen av den åberopade skadan (det vill säga kostnaderna för förvärvet av exportlicenser). Förstainstansrätten ansåg att de bevis som bolaget hade lagt fram inte var övertygande.

16. I punkterna 76-80 i den överklagade domen ansåg förstainstansrätten dessutom att bolaget inte hade bevisat att det fanns ett orsakssamband mellan det rättsstridiga handlande som det hade lastat kommissionen för och den påstådda skadan.

17. Förstainstansrätten ogillade följaktligen talan om skadestånd.

IV - Överklagandet

18. Genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 18 mars 2001, har bolaget ingett förevarande överklagande. Bolaget har yrkat att domstolen delvis skall upphäva den överklagade domen och förplikta gemenskapen att till bolaget utge 828 337,10 DEM.

19. Bolaget har till stöd för sitt överklagande åberopat följande fem grunder för ogiltigförklaring:

- felaktig rättstillämpning vid definitionen av begreppet skada,

- åsidosättande av principen compensatio lucri cum damno,

- åsidosättande av motiveringsskyldigheten,

- felaktig rättstillämpning vid tolkningen av bolagets argument om användningen av exportlicenser, och

- felaktig rättstillämpning vid bedömningen av orsakssambandet mellan institutionernas rättsstridiga handlande och den skada som åsamkats bolaget.

20. Jag kommer att utreda dessa grunder i den ordning som bolaget har presenterat dem. I den mån som de två första grunderna berör förstainstansrättens resonemang i punkterna 63-67 i den överklagade domen skall de undersökas samtidigt.

A - De två första grunderna

21. I den första grunden har bolaget gjort gällande att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fastställde att bolaget har kunnat övervältra kostnaderna för exportlicenser på försäljningspriset på bananerna. Enligt bolaget saknar frågan om övervältrande av skadan betydelse för bedömningen av skadans omfattning. Förstainstansrätten borde ha fastställt att skadan motsvarade kostnaderna för de omtvistade exportlicenserna.

22. I den andra grunden har bolaget ifrågasatt förstainstansrättens bedömning att vissa åtgärder i ramavtalet (nämligen ökningen av tullkvoten och sänkningen av tullsatser) har kompenserat den nackdel som tvånget att förvärva exportlicenser innebar för aktörerna. Enligt bolaget är principen compensatio lucri cum damno endast tillämplig när den kompenserande fördelen beror på samma rättsliga åsidosättande som den uppkomna skadan. I förevarande fall utgör ökningen av tullkvoten och sänkningen av tullsatser emellertid inte något rättsligt åsidosättande.

23. Det skall erinras om att domstolen, i enlighet med fast rättspraxis, inte godtar några invändningar gällande överflödiga domskäl i en dom meddelad av förstainstansrätten. Domstolen anser att sådana invändningar, i den mån domslutet i förstainstansrättens dom i första hand grundar sig på andra domskäl, inte kan leda till att domen upphävs och att invändningarna därför är verkningslösa.

24. I förevarande mål syftar emellertid de två första grunderna just till att ifrågasätta en motivering som, i förhållande till den motivering som ges i punkterna 59-62 i den överklagade domen, är överflödig.

25. I punkterna 58-67 i den överklagade domen undersökte förstainstansrätten bolagets argument avseende den första delen av den åberopade skadan, det vill säga beloppet 828 337,10 DEM. Förstainstansrätten utvecklade sin argumentation i två led.

26. Argumentets första led avser bevisvärdet av de bevis som bolaget lagt fram. I punkterna 59-62 fastställde förstainstansrätten att bolaget inte hade styrkt förekomsten av skada på grund av att 1) intygen från den auktoriserade revisorn inte var övertygande och 2) att det inte hade visats att bolaget använt exportlicenserna för egen räkning.

27. Det andra ledet av argumentet angår definitionen av begreppet skada. I punkterna 63-67 i den överklagade domen fastställde förstainstansrätten att skadan inte kan anses motsvara kostnaderna för exportlicenserna "även för det fall att det inte kan ifrågasättas att (beloppet 828 337,10 DEM) var motiverat" och "inte ens om sökanden för egen räkning skulle ha utnyttjat alla exportlicenser". Förstainstansrätten ansåg nämligen att bolaget hade kunnat övervältra kostnaderna för licenserna på försäljningspriset på bananerna och att vissa åtgärder i ramavtalet hade kompenserat den nackdel som det innebar för aktörerna att tvingas köpa de omtvistade licenserna.

28. Det framgår av dessa omständigheter att motiveringen beträffande definitionen av begreppet skada (punkterna 63-67 i den överklagade domen) är av andrahandskaraktär i förhållande till den bevisning som lagts fram av bolaget (punkterna 59-62 i den överklagade domen). Förstainstansrätten utvecklade sin bedömning utifrån en hypotes som den uttryckligen hade avslagit, nämligen att bolaget med tillräcklig styrka hade bevisat sin skada.

29. Under dessa omständigheter anser jag att de två första grunderna är verkningslösa. Dessa grunder kan inte leda till att den överklagade domen ogiltigförklaras, eftersom detta under alla omständigheter skulle kräva att bolaget visade att motiveringen vad gäller bolagets bevisning (punkterna 59-62 i den överklagade domen) är felaktig.

30. Jag föreslår således att domstolen ogillar de två första grunderna.

B - Den tredje grunden

31. I den tredje grunden har bolaget gjort gällande att den överklagade domen inte är tillräckligt motiverad. Bolaget har understrukit att förstainstansrätten i punkt 59 i den överklagade domen har underkänt det första intyget från den auktoriserade revisorn utan att förklara på vilket sätt intyget var otillräckligt för att styrka att bolaget verkligen lidit skada.

32. Det skall erinras om att bolaget för att styrka sin skada har lagt fram tre intyg vid förstainstansrätten. Av det första intyget, som återfinns i bilagan till ansökan, framgår att "[bolaget], från och med år 1996 till och med år 1998, [har betalat] 828 337,10 DEM för att förvärva exportlicenser för bananer från Costa Rica". I de två andra intygen som återfinns i bilagan till repliken understryks att bolaget under åren 1996, 1997 och 1998 har betalat 767 225,38 DEM, 489 029,36 DEM respektive 1 419,11 DEM för "importtullar avseende import av bananer med ursprung i Costa Rica".

33. Till skillnad från vad bolaget har gjort gällande har förstainstansrätten emellertid redogjort för skälen till att dessa tre intyg inte kan anses vara av sådant slag att de bevisar den påstådda skadan.

34. I punkt 61 i den överklagade domen påpekade nämligen förstainstansrätten att "[d]et ... inte med tillräcklig säkerhet [kan] fastslås att de kvantiteter bananer med ursprung i Costa Rica som sökanden importerade till gemenskapen mellan åren 1996 och 1998 motsvarar de kvantiteter bananer för vilka den förvärvade exportlicenser i detta land, eftersom det inte finns någon uppgift om vare sig de kvantiteter bananer som nämnda sammanlagda belopp (om 767 225,38 DEM, 489 029,36 DEM och 1 419,11 DEM) eller det ovannämnda beloppet om 828 337,10 DEM avser eller om de kriterier som den auktoriserade revisorn har använt för att komma fram till dessa belopp".

35. I punkt 62 i den överklagade domen tillade förstainstansrätten att "[s]ökanden borde i ännu högre grad ha försäkrat sig om att tillhandahålla upplysningar i dessa olika avseenden, eftersom kommissionen ... uttryckligen hade uppmärksammat sökanden på att dessa upplysningar var nödvändiga för att fastställa förekomsten och omfattningen av den påstådda skadan. Trots dessa påpekanden valde sökanden bestämt att inte tillhandahålla upplysningarna, vilket den medgav vid förhandlingen som svar på en fråga från förstainstansrätten."

36. Detta betyder att förstainstansrätten redogjorde för skälen till att det första intyget som bolaget lade fram inte kan anses utgöra tillräcklig bevisning. Enligt förstainstansrätten är det inte tillräckligt att ange vilka utgifter som uppkommit till följd av förvärvet av exportlicenserna. Bolaget borde framför allt ha preciserat vilka kriterier som låg till grund för beräkningen av dessa kostnader och särskilt vilka kvantiteter bananer som kostnaderna avsåg.

37. Jag anser följaktligen att förstainstansrätten har uppfyllt det formella motiveringskravet. Jag föreslår således att domstolen ogillar den tredje grunden.

C - Den fjärde grunden

38. Den fjärde grunden avser punkt 60 i den överklagade domen. Bolaget har kritiserat förstainstansrätten för att ha fastställt att det inte på något sätt hade bevisats att bolaget själv har använt samtliga exportlicenser motsvarande det belopp som bolagets revisor har intygat (828 337,10 DEM).

39. Bolaget anser att förstainstansrätten har gjort en felaktig bedömning av bolagets argument. Enligt bolaget bevisar betalningen för importtullar, såsom den intygats genom den auktoriserade revisorn, att bolaget verkligen har använt exportlicenserna och genomfört de omtvistade importerna i gemenskapen. Bolaget har förevisat en förteckning över de importerade kvantiteterna bananer och kostnaderna för förvärv av exportlicenser under åren 1996, 1997 och 1998. Bolaget har preciserat att den importerade kvantiteten bananer kan dras av från beloppet för importtullar som skall betalas på grundval av tullsatsen på 75 ecu eller 146,69 DEM per ton samt att priset för licenserna uppgår till 96,61 DEM per ton.

40. Det skall erinras om att domstolen enligt fast rättspraxis varken är behörig att fastställa vilka faktiska omständigheter som är relevanta eller, i princip, att bedöma den bevisning som förstainstansrätten godtog till stöd för dessa omständigheter. När dessa bevis har frambringats på rätt sätt och när allmänna rättsgrundsatser och processregler avseende bevisbördan och företeende av bevisning har följts, är endast förstainstansrätten behörig att avgöra bevisvärdet av den bevisning som har förelagts den. När dessa omständigheter inte har missuppfattats utgör denna bedömning således inte en rättsfråga som i sig kan prövas av domstolen.

41. I förevarande mål syftar den fjärde grunden emellertid just till att ifrågasätta förstainstansrättens bedömning av de bevis som bolaget har lagt fram. Bolaget har, till skillnad från vad förstainstansrätten fastställt, gjort gällande att de intyg som bolaget lagt fram vid förstainstansrätten innehöll samtliga upplysningar som var nödvändiga för att fastställa att bolaget verkligen hade använt de omtvistade licenserna. Bolaget har emellertid inte styrkt eller ens gjort gällande att förstainstansrätten har missuppfattat de bevis som bolaget lagt fram.

42. Under dessa omständigheter är det uppenbart att den fjärde grunden skall avvisas.

D - Den femte grunden

43. I den sista grunden har bolaget gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid undersökningen av orsakssambandet mellan institutionernas rättsstridiga handlande och den skada som bolaget lidit. Till skillnad från vad förstainstansrätten har fastställt i punkterna 76-80 i den överklagade domen, anser bolaget att det förhållandet att bolaget i enlighet med ramavtalet har importerat bananer med ursprung i Costa Rica ensamt visar att det föreligger ett sådant orsakssamband.

44. Det skall erinras om att aktualiserandet av gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar enligt fast praxis är beroende av att det föreligger en grupp förutsättningar som avser rättsstridigheten av det agerande som läggs institutionerna till last, förekomsten av skadan och ett orsakssamband mellan institutionens agerande och den åberopade skadan. Det är likaledes ostridigt att dessa olika villkor är kumulativa, vilket medför att då ett av dessa villkor inte är uppfyllt är gemenskapen inte ansvarig.

45. I förevarande mål kan emellertid inte, vilket redan har konstaterats, någon av de fyra grunder som syftar till att bevisa att den skada som bolaget påstår sig ha lidit verkligen föreligger godtas.

46. Under dessa omständigheter är den femte grunden verkningslös. Även om den femte grunden skulle anses vara välgrundad, kan den inte medföra att den överklagade domen ogiltigförklaras, eftersom domen i vilket fall som helst rättfärdigas genom andra domskäl avseende avsaknaden av skada.

V - Förslag till avgörande

47. Med hänsyn till vad som anförts ovan föreslår jag således att domstolen skall ogilla överklagandet samt förplikta T. Port GmbH & Co. KG att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.