Domstolens beslut (andra avdelningen) den 18 juli 2002. - Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi Snc mot Europeiska atomenergigemenskapen. - Överklagande - Skadeståndstalan - Utomobligatoriskt skadeståndsansvar - Översvämning - Stopp i uppsamlingsanordning för avloppsvatten - Preskriptionstid - Preskriptionsavbrott har inte gjorts. - Mål C-136/01 P.



Rättsfallssamling 2002 s. I-06565



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Skadeståndstalan - Preskriptionsfrist - Utgångspunkt

(EG-fördraget, artikel 215 andra stycket (nu artikel 288 andra stycket EG); EG-stadgan för domstolen, artikel 43; Euratomstadgan för domstolen, artikel 44)

2. Skadeståndstalan - Preskriptionsfrist - Avbrott - Villkor - Skadeståndstalan eller begäran om bevisupptagning vid en nationell domstol - Omfattas inte

(EG-fördraget, artikel 215 andra stycket (nu artikel 288 andra stycket EG); EG-stadgan för domstolen, artiklarna 43 och 46 första stycket; Euratomstadgan för domstolen, artiklarna 44 och 47 första stycket)

Sammanfattning

1. Av artikel 215 andra stycket i fördraget (nu artikel 288 andra stycket EG) och artikel 44 i Euratomstadgan för domstolen, vilken är avfattad på samma sätt som artikel 43 i EG-stadgan för domstolen, framgår att ett antal villkor måste vara uppfyllda för att gemenskapen skall kunna ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar och för att ersättning för den skada som lidits skall kunna utbetalas. Det fordras att gemenskapens institutioner har gjort sig skyldiga till en otillåten handling, att det föreligger en verklig skada och att det finns ett orsakssamband mellan dessa. Härav följer att preskriptionstiden för talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar inte börjar löpa förrän samtliga förutsättningar för ersättningsskyldigheten är uppfyllda och i synnerhet inte innan den skada som skall ersättas har uppstått.

( se punkterna 29 och 30 )

2. Oberoende av den omständigheten att det i artiklarna 43 i EG-stadgan och 44 i Euratomstadgan för domstolen endast är preskriptionsavbrott som nämns, framgår det av dessa bestämmelsers ordalydelse att det i de båda typfall som de avser krävs en ansökan vid domstolen eller förstainstansrätten, vid vilka de nämnda bestämmelserna är tillämpliga enligt artikel 46 första stycket respektive artikel 47 första stycket i nämnda stadgor. Däremot kan varken en liknande talan vid en nationell domstol, det vill säga en skadeståndstalan, eller en begäran om bevisupptagning, såsom en begäran om förordnande av sakkunnig, eller en begäran om säkerhetsåtgärder vid en nationell domstol, ha en sådan avbrytande verkan.

( se punkt 56 )

Parter

I mål C-136/01 P,

Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi Snc, Ispra (Italien), företrätt av F.Venuti, avvocato, med delgivningsadress i Luxemburg,

klagande,

angående överklagande av beslut meddelat den 17 januari 2001 av förstainstansrätten (andra avdelningen) i mål T-124/99, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi mot Euratom (REG 2001, s. II-53), i vilket överklagande det förs talan om upphävande av detta beslut,

i vilket den andra parten är:

Europeiska atomenergigemenskapen, företrädd av Europeiska gemenskapernas kommission genom H.M.H. Speyart och P. Stancanelli, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande i första instans,

meddelar

DOMSTOLEN (andra avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden N. Colneric (referent) samt domarna R. Schintgen och V. Skouris,

generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,

justitiesekreterare: R. Grass,

efter att ha hört generaladvokaten,

följande

Beslut

Domskäl

1 Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi Snc (nedan kallat Autosalone) har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 23 mars 2001, med stöd av artikel 50 första stycket i Euratomstadgan för domstolen, överklagat förstainstansrättens beslut av den 17 januari 2001 i mål T-124/99, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi mot Euratom (REG 2001, s. II-53, nedan kallat det överklagade beslutet), genom vilket förstainstansrätten avvisade Autosalones talan om fastställelse av Europeiska atomenergigemenskapens ansvar för den skada som bolaget lidit till följd av översvämningar i Ispra natten mellan den 1 och den 2 juni 1992 och om förpliktande för denna gemenskap att ersätta nämnda skada.

Tillämpliga bestämmelser

2 I artikel 44 i Euratomstadgan för domstolen, vilken enligt artikel 47 i samma stadga är tillämplig på förfarandet vid förstainstansrätten, stadgas följande:

"Talan mot gemenskapen om ansvar i utomobligatoriska rättsförhållanden skall preskriberas fem år efter den händelse som föranleder ansvarstalan. Preskription skall avbrytas genom att talan väcks vid domstolen eller genom att den skadelidande dessförinnan gör framställning hos en av gemenskapens behöriga institutioner. I sistnämnda fall skall talan väckas inom den frist av två månader som anges i artikel 146; bestämmelserna i artikel 148 andra stycket skall tillämpas i förekommande fall."

Bakgrund till tvisten

3 Bakgrunden till tvisten redovisas i det överklagade beslutet på följande sätt:

"2 Natten mellan den 1 och den 2 juni 1992 utsattes kommunen Ispra för ett häftigt oväder som orsakade omfattande översvämningar som bland annat drabbade sökandebolagets egendom.

3 Översvämningen på sökandebolagets egendom inträffade till följd av spill från en uppsamlingsanordning för avloppsvatten i den del av staden Ispra där egendomen är belägen. Uppsamlingsanordningen sträcker sig utmed sökandebolagets egendom och mynnar därefter ut under bar himmel. Efter en kort sträcka fortsätter den genom en tunnel under ett järnvägsspår och därefter in i ett rörledningssystem under markytan tillhörande Euratoms gemensamma forskningscentrum (nedan kallat GFC).

4 Översvämningen vållade sökandebolaget betydande skador. Den sakkunnige M. Galleri har i ett utlåtande av den 14 oktober 1993 för sökandebolagets räkning uppskattat skadorna till 1 245 000 000 italienska lire (ITL).

5 I ett rekommenderat brev av den 17 juni 1992 begärde sökandebolaget ersättning från GFC för sina skador. Sökandebolaget anförde att den allmänna uppsamlingsanordningen vars rörledningar löper under GFC:s mark inte har kunnat avleda avlopps- och regnvattnet. Orsaken härtill har varit ett galler som placerats vid anordningens mynning och som täppts till av skräp och avfall som kommit med avloppsvattnet.

6 Den 20 juli 1992 svarade GFC att nödvändiga kontroller genomfördes för att utröna om GFC bar något ansvar för den aktuella översvämningen.

7 Den 22 februari 1993 väckte GFC:s försäkringsbolag, Cigna Insurance Company of Europe SA, talan vid Tribunale di Varese i syfte att få till stånd en teknisk undersökning för att upprätta ett besiktningsprotokoll, i syfte att beskriva skicket hos den egendom som drabbades av översvämningen, med hänsyn till att GFC:s grannar hade ifrågasatt GFC:s ansvar. Genom beslut av Tribunale di Varese av den 27 mars 1993 gavs M. Speroni i uppdrag att utföra den tekniska undersökningen och inkomma med sitt utlåtande inom 90 dagar.

8 Utlåtandet från M. Speroni inkom till Tribunale di Vareses kansli den 10 maj 1995. I utlåtandet uppgavs bland annat följande:

De uppgifter som samlats in på de aktuella platserna tyder på att inspektionsbrunnen nedanför järnvägsspåret vid tiden för översvämningen var försedd med ett kraftigt metallgaller som samlat upp diverse föremål som förts med vattnet (brädor, stockar, etc.), vilket har hindrat vattnet från att passera och orsakat översvämningar längre upp.

9 Genom ansökan av den 28 februari 1996 väckte sökandebolaget skadeståndstalan mot kommissionen vid Tribunale di Varese med stöd av nationell rätt. Detta mål, i vilket kommissionen har gjort gällande att talan skall avvisas, var fortfarande anhängigt vid den tidpunkt då kommissionens svaromål ingavs i förevarande mål."

Talan vid förstainstansrätten

4 Det var mot denna bakgrund som Autosalone den 21 maj 1999 väckte talan vid förstainstansrätten om fastställelse av att Europeiska atomenergigemenskapen är skadeståndsskyldig för den skada som bolaget lidit och, följaktligen, att den sistnämnda skall förpliktas erlägga 1 245 000 000 ITL justerat för växelkursförändringar jämte ränta på detta belopp.

5 Kommissionen gjorde i sitt svaromål i huvudsak gällande att talan skulle avvisas eftersom den rättshandling den grundade sig på var preskriberad. Beträffande ansvar i utomobligatoriska rättsförhållanden föreskrivs nämligen i artikel 44 i Euratomstadgan för domstolen att talan skall preskriberas fem år efter den händelse som föranleder ansvarstalan (se dom av den 27 januari 1982 i de förenade målen 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 och 5/81, Birra Wührer m.fl. mot rådet och kommissionen, REG 1982, s. 85, punkt 10). I förevarande mål började således preskriptionsfristen löpa den 1 juni 1992.

6 Autosalone hävdade däremot att det fick kännedom om orsaken till skadorna efter det att sakkunnigutlåtandet från Speroni lämnats in den 10 maj 1995. Före detta datum var det omöjligt för bolaget att känna till bakgrunden till skadan eller orsakssambandet mellan de relevanta omständigheterna, dels eftersom bolaget i god tro inväntade resultatet av den undersökning som begärts av svaranden, dels eftersom bolaget inte haft tillträde till GFC:s anläggning.

7 Angående den praxis som kommissionen åberopat underströk Autosalone att gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar, enligt punkt 10 i domen i de ovannämnda målen Birra Wührer m.fl. mot rådet och kommissionen, följer av en kombination av tre omständigheter: en otillåten gärning, en skada och ett orsakssamband. Enbart förekomsten av en otillåten gärning ger således inte upphov till någon sådan skadeståndsskyldighet. Följaktligen börjar inte heller preskriptionsfristen löpa enbart till följd av denna omständighet.

8 Autosalone underströk dessutom att skrivelsen från GFC av den 20 juli 1992 samt sakkunnigförfarandet, som inleddes genom begäran av den 10 mars 1993 från Cigna Insurance Company of Europe SA och avslutades i och med att Speroni lämnade in sin rapport den 10 maj 1995, måste anses utgöra sådana åtgärder som avbryter preskriptionsfristen.

Det överklagade beslutet

9 Genom det överklagade beslutet avvisade förstainstansrätten Autosalones talan.

10 Beslutet grundades på bland annat följande skäl:

"21 Enligt artikel 44 i Euratomstadgan för domstolen skall en talan mot gemenskapen om ansvar i utomobligatoriska rättsförhållanden preskriberas fem år efter den händelse som föranleder ansvarstalan.

22 Den översvämning som orsakade sökandebolagets skador inträffade under natten mellan den 1 och den 2 juni 1992.

23 Enligt den rättspraxis som sökandebolaget har åberopat börjar preskriptionsfristen för en skadeståndstalan inte löpa förrän samtliga villkor som skadeståndsskyldigheten är betingad av är uppfyllda. Denna rättspraxis syftar till att införa det kriterium enligt vilket, för den händelse att gemenskapens skadeståndsskyldighet grundar sig på en rättsakt, den skada som utgör föremålet för ett ersättningsanspråk måste ha uppstått. I ett sådant fall börjar inte heller preskriptionsfristen löpa förrän de skador som har sin grund i rättsakten har uppstått. Nämnda rättspraxis förkastar alls inte det avgörande kriterium som anges i artikel 44 i Euratomstadgan för domstolen - den händelse som gav upphov till skadan - det vill säga i förevarande fall översvämningarna den 1 och den 2 juni, utan begränsar sig till att närmare bestämma detta kriterium för det fall en skadeståndstalan väcks beträffande en skada som kan ha drabbat sökandebolaget till följd av införandet av en rättsakt som antagits på gemenskapsnivå. Så är inte fallet här.

24 Förutsatt att denna rättspraxis skulle vara tillämplig i förevarande fall skall inledningsvis konstateras att det är ostridigt att den översvämning som gav upphov till de skador som sökandebolaget drabbades av inträffade under natten mellan den 1 och den 2 juni 1992. Ostridigt är även att skadorna uppstod omedelbart. Vidare kan konstateras att det av skrivelsen av den 17 juni 1992 från sökandebolaget till GFC framgår att det redan då ansåg sig ha tillräcklig kännedom om de omständigheter som utgjorde de tre grundläggande ansvarskriterierna för att väcka skadeståndstalan mot gemenskapen. Att sökandebolaget, vid den tidpunkt då nämnda skrivelse skickades, inte ansåg sig ha tillgång till samtliga uppgifter för att bevisa gemenskapens skadeståndsskyldighet på det sätt som skulle krävas i en rättegång hindrar inte preskriptionsfristen från att löpa. Om så vore fallet skulle nämligen förväxling kunna ske mellan å ena sidan det processrättsliga kriteriet beträffande preskriptionsfristens startpunkt och å andra sidan fastställandet av att villkoren för skadeståndsskyldighet är uppfyllda. Bedömningen av skadeståndsskyldigheten ankommer uteslutande på den domare som slutgiltigt skall avgöra tvisten i sak.

25 Vad gäller sökandebolagets argument avseende avbrytande av preskriptionsfristen skall erinras om att denna frist i enlighet med artikel 44 i Euratomstadgan [för domstolen] avbryts antingen genom att talan väcks vid en gemenskapsdomstol eller genom att framställning görs hos en av gemenskapens behöriga institutioner. För att preskriptionsavbrott skall inträffa i det senare fallet måste emellertid talan väckas efter det att framställningen gjorts. Denna talan skall väckas inom de frister som föreskrivs genom hänvisningarna till artikel 173 i EG-fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse) och till artikel 175 i EG-fördraget (nu artikel 232 EG), vilka motsvarar artiklarna 146 och 148 i Euratomfördraget, till vilka ovannämnda artikel i Euratomstadgan [för domstolen] hänvisar...

26 De skrivelser och det förfarande som sökandebolaget har åberopat kan uppenbarligen inte anses som en framställning till domstolen eller förstainstansrätten. Ingen av de handlingar som tillställts kommissionen har för övrigt följts av en talan inom de fastställda fristerna. Den preskriptionsfrist som började löpa den 2 juni 1992 har således inte vid något tillfälle avbrutits på det sätt som föreskrivs i artikel 44 i Euratomstadgan [för domstolen] (för ett liknande resonemang, se [beslut av den 4 augusti 1999 i mål T-106/98, Fratelli Murri mot kommissionen, REG 1999, s. II-2553], punkt 30).

27 Det kan dessutom konstateras att sökandebolaget i förevarande fall fortfarande skulle ha kunnat väcka skadeståndstalan inom de frister som föreskrivs i artikel 44 i Euratomstadgan [för domstolen] när det den 10 maj 1995 erhöll M. Speronis sakkunnigutlåtande. Sökandebolaget bedömde det emellertid inte som lämpligt vid denna tidpunkt utan valde att väcka talan vid de nationella rättsliga instanserna."

Överklagandet

11 I sitt överklagande har Autosalone yrkat att domstolen skall upphäva det överklagade beslutet och fastställa att Europeiska atomenergigemenskapen i enlighet med artikel 188 andra stycket i Euratomfördraget är ersättningsskyldig på grund av de omständigheter och av de skäl som klaganden åberopat i målet i förstainstansrätten, vilka i sin helhet skall anses vara åberopade i detta överklagande. Autosalone har vidare yrkat att domstolen skall förplikta nämnda gemenskap, företrädd av kommissionen, att till bolaget erlägga ett belopp om 1 245 000 000 ITL, med justeringar till följd av inflation och ränta intill dess att beloppet erläggs, eller ett eventuellt annat belopp som domstolen finner skäligt.

12 Autosalone har vidare yrkat att domstolen som bevisupptagningsåtgärd skall vidta de åtgärder som bolaget yrkade i förstainstansrätten. Skälen för detta yrkande är de som bolaget redovisade i förstainstansrätten, vilka enligt bolaget i sin helhet skall anses vara åberopade i förevarande mål, och i synnerhet de omständigheter som bolaget åberopat i överklagandet.

13 Till stöd för sitt överklagande har Autosalone anfört dels en grund som avser åsidosättande av artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler, dels flera grunder som avser åsidosättande av artikel 44 i Euratomstadgan för domstolen.

14 Kommissionen har i första hand yrkat att domstolen skall avvisa överklagandet eftersom det är uppenbart att det inte kan tas upp till prövning, eller ogilla detsamma såsom uppenbart ogrundat. Den har i andra hand yrkat att domstolen skall bifalla de yrkanden den framställde i första instans.

15 Domstolen erinrar inledningsvis om att den enligt artikel 119 i domstolens rättegångsregler vid varje tidpunkt kan avvisa eller ogilla överklagandet genom motiverat beslut, om det är uppenbart att överklagandet inte kan tas upp till prövning eller om det är uppenbart ogrundat.

Den första grunden: Åsidosättande av artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler.

Autosalones argument

16 Autosalone har åberopat att artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler har åsidosatts eftersom förstainstansrätten inte har hört generaladvokaten, vilket strider mot den skyldighet som följer av denna bestämmelse.

Domstolens bedömning

17 Även om det i artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler föreskrivs att generaladvokaten skall höras är denna bestämmelse, enligt artikel 2.2 andra stycket i samma regler, endast tillämplig i de fall en domare faktiskt har utsetts att tjänstgöra som generaladvokat.

18 I förevarande fall har förstainstansrätten inte låtit sig bistås av en generaladvokat och var inte heller skyldig att göra det. Av artikel 18 i förstainstansrättens rättegångsregler följer nämligen att rätten kan bistås av en generaladvokat om det anses att målets juridiska art eller faktiska svårighetsgrad kräver det.

19 Det är följaktligen uppenbart att överklagandet inte kan vinna bifall på den första grunden.

Den andra grunden: Åsidosättande av preskriptionsregeln i artikel 44 första meningen i Euratomstadgan för domstolen

20 Autosalone har åberopat flera grunder till stöd för den påstådda felbedömningen som förstainstansrätten gjort beträffande preskriptionstiden för talan om utomobligatoriskt ansvar mot gemenskapen. Autosalone anser att preskriptionen av en sådan talan skjuts upp under hela den tid under vilken den skadelidande inte kunde känna till de skadeståndsgrundande omständigheterna och inte kunde kontrollera dessa omständigheter på ett lämpligt sätt, eller att den nämnda preskriptionstiden inte kan börja löpa under sådana omständigheter som dem i det aktuella fallet.

Huruvida talerätten åsidosatts

Autosalones argument

21 Autosalone har gjort åtskillnad mellan de handlingar och frågor som hänger samman med talerätten och dem som hänger samman med frågan huruvida talan kan tas upp till sakprövning. Genom den andra grundens första del har bolaget gjort gällande att gemenskapsbestämmelserna om preskription, såsom förstainstansrätten tillämpat dem, begränsar och inskränker bolagets talerätt på ett otillbörligt sätt. Bolaget har hävdat att förstainstansrätten åsidosatt dess talerätt genom att vid beräkningen av preskriptionstiden inte beakta bolagets möjlighet att få adekvat kännedom om de omständigheter det kan göra gällande under förfarandet.

22 Autosalone har i detta hänseende angett att kännedom om omständigheterna är förbunden med talerätten. Sådan kännedom förutsätter dels möjlighet att få precis och ingående kännedom om omständigheterna innan talan väcks, dels möjlighet att innan omständigheterna läggs fram inför en domstol adekvat bedöma huruvida de faktiskt har inträffat.

23 Autosalone har hävdat att eventuella faktiska hinder för en fullständig kännedom om omständigheterna saknar betydelse om den skadelidande faktiskt kan göra preskriptionsavbrott utan att behöva väcka talan vid domstol. I ett sådant fall medför de faktiska hindren varken preskription av talan eller av den rättighet som talan avser.

24 Däremot blir hindren relevanta för preskriptionstidens förlopp när det faktum att talan inte väcks medför att talan inte kan väckas och den underliggande rätten förloras. Detta i den mån som den skadelidande är i en sådan situation att han antingen måste väcka talan trots att han inte känner till omständigheterna och inte kunnat efterforska dem, använda sig av sin kännedom om dem och kontrollera dem på ett riktigt sätt, eller förbli passiv och förlora såväl talerätten som den rättighet som utgör grunden för talan på grund av att preskription inträtt. Detta innebär ett uppenbart åsidosättande av bolagets talerätt samt dess rätt att föra talan inför rätta för att skydda sina rättigheter, vilken princip har erkänts som en grundläggande rättighet till frihet för personer i alla rättsordningar.

25 Autosalone har kritiserat förstainstansrätten för att ha förbisett denna invändning då den i punkt 24 i det överklagade beslutet angav att bolaget kände till de omständigheter som utgjorde grund för talan vid begäran utom rätta om ersättning som bolagets rättsliga representant sände till GFC i juni 1992. I detta sammanhang har Autosalone kritiserat förstainstansrätten för att ha felbedömt begärans karaktär. Begäran förutsatte inte någon kännedom om förhållandena i målet eller att dessa kontrollerats.

Domstolens bedömning

26 Domstolen konstaterar inledningsvis att rätten att väcka talan vid en gemenskapsdomstol endast kan utövas på de villkor som föreskrivs i bestämmelserna om varje specifik typ av talan, i förevarande fall en skadeståndstalan. Följaktligen kan förstainstansrätten endast ha åsidosatt talerätten om den inte tillämpat särskilt bestämmelserna om preskription rörande nämnda typ av talan på ett korrekt sätt.

27 Av lydelsen av artikel 44 första meningen i Euratomstadgan för domstolen följer att talan mot gemenskapen om ansvar i utomobligatoriska rättsförhållanden skall preskriberas fem år efter den händelse som föranleder ansvarstalan.

28 Såsom kommissionen med fog anfört i sitt svaromål har preskriptionen som funktion att förena skyddet för den skadelidande personens rättigheter med rättssäkerhetsprincipen. Preskriptionstidens längd har bestämts med beaktande bland annat av den tid som behövs för den påstått skadelidande parten för att dels framskaffa de uppgifter som är relevanta för en eventuell talan, dels kontrollera de omständigheter som kan komma att åberopas till stöd för denna talan.

29 Av artikel 215 andra stycket i EG-fördraget (nu artikel 288 andra stycket EG) och artikel 44 i Euratomstadgan för domstolen, vilken är avfattad på samma sätt som artikel 43 i EG-stadgan för domstolen, framgår att ett antal villkor måste vara uppfyllda för att gemenskapen skall kunna ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar och för att ersättning för den skada som lidits skall kunna utbetalas. Det fordras att gemenskapens institutioner har gjort sig skyldiga till en otillåten handling, att det föreligger en verklig skada och att det finns ett orsakssamband mellan dessa (se domen i de ovannämnda målen Birra Wührer m.fl. mot rådet och kommissionen, punkt 9, och dom av den 14 oktober 1999 i mål C-104/97 P, Atlanta mot Europeiska gemenskapen, REG 1999, s. I-6983, punkt 65).

30 Härav följer att preskriptionstiden för talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar inte börjar löpa förrän samtliga förutsättningar för ersättningsskyldigheten är uppfyllda och i synnerhet inte innan den skada som skall ersättas har uppstått (se domen i de ovannämnda målen Birra Wührer m.fl. mot rådet och kommissionen, punkt 10).

31 Autosalones tes att preskriptionstiden inte börjar löpa förrän den skadelidande får precis och ingående kännedom om omständigheterna är däremot felaktig. Kännedom om omständigheterna återfinns inte bland de rekvisit som skall vara uppfyllda för att preskriptionstiden skall börja löpa.

32 Av punkt 50 i dom av den 7 november 1985 i mål 145/83, Adams mot kommissionen (REG 1985, s. 3539; svensk specialutgåva, volym 8, s. 327), framgår visserligen att preskriptionsfristen inte kan göras gällande mot en person som har lidit en skada och som har kunnat erhålla kännedom om dess orsak först vid en senare tidpunkt och som inte har förfogat över en rimlig frist för att lägga fram sin ansökan eller sin begäran före preskriptionstidens slut. I det nämnda fallet uttalar sig domstolen emellertid inte om vilka villkor som skall vara uppfyllda för att den preskriptionstid som föreskrivs i artikel 43 i EG-stadgan och artikel 44 i Euratomstadgan för domstolen skall börja löpa. Domen i det ovannämnda målet Adams mot kommissionen rör snarare preskriptionstidens slut. Under alla förhållanden befinner sig Autosalone inte i en situation som är jämförbar med den i det nämnda målet och bolaget har för övrigt inte heller påstått att så skulle vara fallet.

33 Autosalones argument, att förstainstansrätten begått ett fel i punkt 24 i det överklagade beslutet genom att anse att bolaget hade kännedom om de omständigheter som utgjorde grunden för talan redan vid tiden för skrivelsen med begäran utom rätta om ersättning, saknar följaktligen likaså relevans.

34 I punkt 23 i det överklagade beslutet har förstainstansrätten tolkat artikel 44 i Euratomstadgan för domstolen på så sätt att det avgörande kriteriet för att bestämma tidpunkten då preskriptionstiden börjar löpa är den händelse som gav upphov till skadan. Av punkt 24 i det överklagade beslutet framgår emellertid att förstainstansrätten, om än i andra hand, ansåg att det är tidpunkten då skadan uppstod som är den tidpunkt från vilken preskriptionstiden börjar löpa, i enlighet med den rättspraxis som nämns i punkt 30 i förevarande beslut. Trots att förstainstansrätten endast har beräknat preskriptionstiden i andra hand, i enlighet med den regel som fastslagits i praxis, är det fel som förstainstansrätten begått genom att bestämma den tid då preskriptionstiden börjar löpa i nämnda punkt 23 således utan verkan.

35 Det är följaktligen uppenbart att överklagandet inte kan vinna bifall på den andra grundens första del.

Den påstådda omöjligheten att väcka talan före den 10 maj 1995

Autosalones argument

36 Genom den andra grundens andra del har Autosalone hävdat att bolaget inte kunde väcka talan före den 10 maj 1995, då Speronis sakkunnigutlåtande ingavs, på grund av en rad objektiva faktorer i förening med gemenskapens felaktiga agerande.

37 Vad först gäller de objektiva skälen till denna brist på möjlighet har Autosalone hävdat följande. Vid tidpunkten för de i målet aktuella omständigheterna betvivlade bolaget att det var skräp som hopats vid ett galler vid mynningen till uppsamlingsanordningen för avlopps- och regnvatten, vilket galler utgjorde ett hinder för medföljande skräp, som hade förorsakat den skadegrundande händelsen. Förvisso hade muntliga uppgifter från tredje man vid den tiden cirkulerat om att det fanns ett sådant galler, men det var inte säkert att gallret inte hade tagits bort på grund av den överhängande risken för materiella skador.

38 I avsaknad av såväl en kontroll på plats, vilken var omöjlig på grund av gemenskapens immunitet och extraterritoriella karaktär, som en bekräftelse från GFC:s sida på att gallret fanns på plats fram till dagen för översvämningen, anser Autosalone att de muntliga uppgifter bolaget fått inte var tillräckliga för att det i god tro skulle kunna väcka talan vid gemenskapsdomstolen. Det var inte förrän efter den tekniska undersökning som Tribunale di Varese förordnat om, inom ramen för det kontradiktoriska förfarandet med kommissionen, som Autosalone skäligen kunde få bekräftat att gallret fanns på plats och vilka skaderisker detta innebar.

39 Autosalone har för det andra gjort gällande följande. Det var också omöjligt för bolaget att väcka talan på grund av gemenskapens felaktiga agerande. Den rättsstridiga utomobligatoriska handling som är orsak till skadan är en omständighet som kan äventyra den allmänna säkerheten för personer och egendom och kan, enligt artikel 449 i den italienska strafflagen, bestraffas med fängelse i ett till fem år. Det var tack vare gemenskapens tjänstemäns immunitet i förhållande till den italienska strafflagen som det italienska rättsväsendet inte inledde förundersökning gentemot GFC:s tjänstemän för att fastslå omständigheterna och ansvaret i målet.

40 Autosalone anser att en sådan undersökning ändå borde ha inletts av kommissionen såsom ansvarig för och ägare till GFC:s anläggning. Principen om suveränitet och extraterritorialitet kan inte befria gemenskapen och kommissionen från skyldigheten att iaktta de skyldigheter avseende skydd för kollektiva intressen och opartiskhet som är knutna till denna suveränitet. Bland dessa skyldigheter finns otvivelaktigt den att, i enlighet med ett åtagande som kommissionen gjort, fastställa ansvaret för händelser som utgör fara för den allmänna säkerheten, egendom och människoliv. Vidare finns skyldigheten att informera de personer som vänt sig till kommissionen och krävt skadestånd om resultaten av dessa kontroller. Trots ett sådant löfte från chefen för GFC har inget gjorts för att fullgöra denna skyldighet.

41 Autosalone har hävdat att detta agerande utgör en fortlöpande och bestående underlåtenhet. Sådan underlåtenhet kvalificeras i den italienska rättsordningen som underlåtenhet och/eller "obefogat dröjsmål med ämbetshandlingar" ("indebito ritardo di atti d'ufficio"). Bestämmelser om och förbud mot detta återfinns i artikel 328 i den italienska strafflagen, vari föreskrivs att sådant dröjsmål bestraffas med fängelse från sex månader till två år. Under alla förhållanden har kommissionen gjort sig skyldig till ett fortlöpande och bestående felaktigt agerande som medför rätt till utomobligatoriskt skadestånd enligt artikel 2043 i italienska civillagen. Sådant agerande kvalificeras enligt italiensk rättspraxis såsom "olagligt utnyttjande av statlig och kommunal tjänst".

42 Autosalone har sammanfattningsvis hävdat att bolaget varken kunde ha kännedom om de omständigheter som var nödvändiga för att det skulle kunna göra sin rätt gällande eller kunde kontrollera dessa, eftersom bolaget lojalt väntade - och alltjämt väntar - på att kommissionen skall tillsända det resultatet av sina undersökningar.

Domstolens bedömning

43 Domstolen påpekar att dessa argument, vilka syftar till att det skall fastslås att det var omöjligt för Autosalone att ha adekvat kännedom om omständigheterna i målet, vilar på den förutsättningen som tillbakavisats såsom felaktig i punkterna 31 och 32 i förevarande beslut, att preskriptionstiden inte börjar löpa förrän vid den tidpunkt då den skadelidande har tillgång till alla uppgifter som denne bedömer vara relevanta för att väcka talan.

44 Det är följaktligen uppenbart att överklagandet inte kan vinna bifall på den andra grundens andra del.

Den påstådda förkortningen av preskriptionstiden

Autosalones argument

45 Genom denna anmärkning, som utgör den andra grundens tredje del, har Autosalone vänt sig mot det argument som förstainstansrätten redogjort för i punkt 27 i det överklagade beslutet. Bolaget anser att dess rättigheter kränkts allvarligt av förstainstansrätten då denna stött sig på det faktum att bolaget i februari 1996 vid den nationella domstolen väckte samma talan som den som nu är anhängig vid gemenskapsdomstolen och därav slutit sig till att bolaget hade kunnat utnyttja sin talerätt före preskriptionstidens slut.

46 Autosalone har i detta hänseende upprepat att preskription är undantaget från regeln och att detta undantag motiveras av skadelidande som förhåller sig passiva under hela preskriptionstiden. Denna tid kan emellertid, särskilt efter att skadevållaren agerat felaktigt, inte förkortas.

47 Autosalone har tillagt att bolaget inte kan förstå hur en talerätt kan preskriberas innan den har kunnat utövas. Bolaget anser av denna anledning att förstainstansrättens tillämpning av gemenskapsbestämmelsen i fråga om preskription de facto otillbörligen har förkortat preskriptionstiden för att väcka talan och reducerat denna från fem år till lite drygt två år, eller tillåtit gemenskapen att förkorta nämnda frist genom sitt felaktiga agerande.

Domstolens bedömning

48 Beträffande Autosalones anmärkning att förstainstansrätten har reducerat preskriptionstiden till drygt två år finner domstolen följande. Även denna anmärkning vilar på en felaktig förutsättning beträffande den tidpunkt då den femåriga preskriptionstiden enligt artikel 44 i Euratomstadgan för domstolen börjar löpa, en förutsättning vilken tillbakavisats i punkterna 31 och 32 i detta beslut. Autosalone har nämligen på intet sätt vederlagt förstainstansrättens konstaterande att bolaget skulle ha kunnat väcka skadeståndstalan inom den frist som föreskrivs i nämnda artikel 44 efter den 10 maj 1995, då Speronis sakkunnigutlåtande ingavs. I sak har bolaget kritiserat förstainstansrätten för att ha fastställt den tidpunkt då preskriptionstiden börjar löpa till ett datum som är alltför tidigt i förhållande till det datum som bolaget anser är relevant.

49 Av samma skäl som angetts i punkt 43 i detta beslut är det uppenbart att överklagandet inte kan vinna bifall på den andra grundens tredje del.

Den tredje och den fjärde grunden: Betydelse för preskriptionen av att talan väckts vid den nationella domstolen

Autosalones argument

50 Efter att ha konstaterat att kommissionen inte invänt att den ansökan om upptagande av bevisning till framtida säkerhet som Cigna Insurance Company of Europe SA ingav vid Tribunale di Varese skulle avvisas på grund av att den nationella domstolen inte var behörig, har Autosalone för det första gjort gällande följande. Denna fas kan och skall anses ingå i domstolsfasen vid gemenskapsdomstolen, eftersom den skall beaktas där och är relevant. Denna fas utgör helt och hållet en del av förevarande domstolsfas. Bolaget har därav slutit sig till att preskriptionstiden under alla förhållanden skall anses ha skjutits upp under hela domstolsförfarandet i fråga om upptagande av bevisning till framtida säkerhet eller utredning. Fasen för den tekniska undersökningen skall således inte beaktas vid beräkningen av preskriptionstiden.

51 Enligt Autosalone följer härav följande. Även om preskriptionstiden skulle anses börja löpa den 2 juni 1992, då de aktuella översvämningarna inträffade, upphörde den tillfälligt att löpa den 22 februari 1993 då ansökan om den tekniska undersökningen gjordes eller, senast, den 27 mars 1993 då den första förhandlingen hölls vid den nationella domstolen och det kontradiktoriska förfarandet gentemot kommissionen inleddes. Den nämnda tiden började inte löpa igen förrän den 11 maj 1995, det vill säga då arbetet med den tekniska undersökningen hade avslutats. Tiden i fråga löpte således ut den 18 augusti 1999 eller, om den inte tillfälligt upphörde att löpa förrän den 27 mars 1993, den 15 juli 1999, det vill säga under alla förhållanden gott och väl efter det att talan hade väckts vid förstainstansrätten.

52 Autosalone har för det andra åberopat den talan som bolaget väckte vid Tribunale di Varese i mars 1997 genom stämningsansökan av den 28 februari 1996, vilken kommissionen hävdade skulle avvisas på grund av att den nationella domstolen inte var behörig. Bolaget har i detta hänseende erinrat om att kommissionen till sitt försvar i första instans hävdade att tvisteföremålet för denna talan vid den nationella domstolen var identiskt med tvisteföremålet i den talan som sedan väcktes vid gemenskapsdomstolen. En talan vid gemenskapsdomstolen hade redan vid denna tid kunnat väckas för att bryta preskriptionstiden på korrekt sätt. Gemenskapsdomstolen prövade denna grund i sak i punkt 27 i det överklagade beslutet.

53 Kommissionen, som vid den nationella domstolen hade invänt att denna inte var behörig och att talan därför skulle avvisas, har nu accepterat behörigheten och anförde till sitt försvar i förfarandet vid gemenskapsdomstolen att talan kunde tas upp till prövning och var relevant. Autosalone har följaktligen hävdat att bolaget också har rätt att åberopa grunden för nämnda talan till stöd för sin talan.

54 En sådan prövning skulle visa att talan vid den nationella domstolen inte var preskriberad och att den inte var det när talan väcktes vid gemenskapsdomstolen samt att, eftersom det är fråga om samma talan som väcktes vid denna, invändningen att talerätten är preskriberad i det sistnämnda förfarandet inte kan godtas. Av detta skäl skall den talan som Autosalone väckt vid gemenskapsdomstolen tas upp till sakprövning eftersom den avser just en icke preskriberad talerätt.

55 Autosalone har dessutom åberopat att kommissionen i förfarandet vid den nationella domstolen agerat på ett sätt som är oförenligt med dess avsikt att åberopa preskription.

Domstolens bedömning

56 Oberoende av den omständigheten att det i artiklarna 43 i EG-stadgan och 44 i Euratomstadgan för domstolen endast är preskriptionsavbrott som nämns, konstaterar domstolen följande. Av dessa bestämmelsers ordalydelse framgår att det i de båda typfall som de avser krävs en ansökan vid domstolen eller förstainstansrätten, vid vilka de nämnda bestämmelserna är tillämpliga enligt artikel 46 första stycket respektive artikel 47 första stycket i nämnda stadgor. Däremot kan varken en liknande talan vid en nationell domstol, det vill säga en skadeståndstalan, eller en begäran om bevisupptagning, såsom en begäran om förordnande av sakkunnig, eller en begäran om säkerhetsåtgärder vid en nationell domstol, ha en sådan avbrytande verkan.

57 Domstolen konstaterar likaså vad gäller den talan som väckts vid Tribunale di Varese och som är analog med den som är anhängig vid gemenskapsdomstolen, att varken kommissionens agerande vid den nationella domstolen eller det faktum att föremålet för talan vid den nationella domstolen är identiskt med föremålet för den talan som avvisats genom det överklagade beslutet har någon betydelse för utgången i målet.

58 Förstainstansrätten har således inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att vägra godkänna att preskriptionsavbrott sker genom ett förfarande för upptagande av bevisning till framtida säkerhet och den talan som väckts vid Tribunale di Varese. Det är följaktligen uppenbart att överklagandet inte kan vinna bifall på den tredje och den fjärde grunden.

59 Av samtliga ovanstående skäl följer att överklagandet skall ogillas i sin helhet såsom uppenbart ogrundat utan att det finns anledning att pröva Autosalones yrkanden om åtgärder för bevisupptagning.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

60 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Autosalone, som har tappat målet, skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Autosalone skall därför ersätta rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder fattar

DOMSTOLEN (andra avdelningen)

följande beslut:

1) Överklagandet ogillas.

2) Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi Snc skall ersätta rättegångskostnaderna.