Preliminär utgåva

FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

föredraget den 14 juli 2022 ( )

Mål C‑242/22 (PPU)

TL

Ytterligare deltagare i rättegången:

Ministério Público

(Begäran om förhandsavgörande från Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora, Portugal))

”Begäran om förhandsavgörande – Direktiven 2010/64/EU och 2012/13/EU – Tillämpningsområde – Rätt till tolkning, översättning och information vid straffrättsliga förfaranden – Begreppet väsentlig handling – Försäkran om identitet och bosättning på förfarandespråket som den misstänkta eller tilltalade personen inte förstår – Avsaknad av tolkning och översättning – Underlåtenhet att uppfylla villkoren för uppskov med verkställigheten av ett straff på grund av att den dömda personen inte kunnat nås på den uppgivna adressen – Lagakraftvunnet beslut att återkalla uppskovet med verkställighet av straffet – Huruvida beslutet kan återkallas – Rättskraft”





1. Förevarande begäran om förhandsavgörande rör tillämpningen av direktiven 2010/64/EU( ) och 2012/13/EU( ) på ett straffrättsligt förfarande i vilket en portugisisk domstol dömde en person (”TL”), som är moldavisk medborgare och som enbart förstår rumänska, som är officiellt språk i hans hemland, till tre års fängelse.

2. I den fällande domen beslutade domstolen att skjuta upp verkställigheten av straffet, på vissa villkor. Ett av dessa villkor var att TL skulle kunna kontaktas på den adress som han hade angett i sin ”försäkran om identitet och bosättning”. Eftersom TL inte kunde nås på den adressen, återkallades uppskovet med verkställigheten och TL placerades på en anstalt för att avtjäna straffet.

3. Mot bakgrund av att ingen tolk var närvarande och att vissa handlingar inte hade översatts till rumänska språket i samband med att han lämnade försäkran om identitet och bosättning och i samband med andra processhandlingar, undrar Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora, Portugal) hur de två ovannämnda direktiven ska tolkas, med avseende på ogiltigheten av de handlingar som förtagits utan att bestämmelserna i direktiven har följts.

I. Tillämpliga bestämmelser

A. Unionsrätten

1. Direktiv 2010/64

4. I artikel 1 (”Syfte och tillämpningsområde”) föreskrivs följande:

”1. I detta direktiv fastställs bestämmelser om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden och förfaranden för verkställighet av en europeisk arresteringsorder.

2. Den rättighet som avses i punkt 1 ska tillämpas på personer från den tidpunkt när de, genom ett officiellt meddelande eller på annat sätt, av en medlemsstats behöriga myndigheter görs medvetna om att de är misstänkta eller anklagade för att ha begått ett brott fram till dess att förfarandena avslutas, vilket ska förstås som det slutgiltiga avgörandet av frågan om de har begått brottet, inbegripet, i tillämpliga fall, bestämning av påföljd och slutligt avgörande av eventuellt överklagande.

...”

5. I artikel 2 (”Rätt till tolkning”) föreskrivs följande:

”1. Medlemsstaterna ska se till att en misstänkt eller anklagad som inte förstår eller talar förfarandespråket utan dröjsmål får tolkning under det straffrättsliga förfarandet inför utredande myndigheter och domstolar, inbegripet under polisförhör, under alla domstolsförhandlingar och under eventuella nödvändiga interimistiska förfaranden.

...”

6. Artikel 3 (”Rätt till översättning av väsentliga handlingar”) har följande lydelse:

”1. Medlemsstaterna ska se till att misstänkta eller anklagade personer som inte förstår eller talar förfarandespråket inom rimlig tid får en skriftlig översättning av alla handlingar som är viktiga för att garantera att de kan utöva sin rätt till försvar och för att garantera att förfarandena går rättvist till.

2. Till väsentliga handlingar hör beslut om frihetsberövande, anklagelser eller åtal samt domar.

3. De behöriga myndigheterna ska besluta om någon annan handling är viktig. Misstänkta eller anklagade personer eller deras juridiska ombud får ge in en motiverad ansökan i detta hänseende.

...”

2. Direktiv 2012/13

7. I artikel 2 (”Tillämpningsområde”) föreskrivs följande:

”1. Detta direktiv är tillämpligt från den tidpunkt då personer underrättas av en medlemsstats behöriga myndigheter om att de är misstänkta eller tilltalade för att ha begått ett brott fram till dess att förfarandena har avslutats, med vilket ska förstås det slutgiltiga avgörandet i frågan huruvida den misstänkta eller tilltalade personen har begått brottet samt i förekommande fall även under rättegång och i väntan på beslut om ett eventuellt överklagande.

...”

8. Artikel 3 (”Rätten att bli informerad om rättigheter”) har följande lydelse:

”1. Medlemsstaterna ska se till att misstänkta eller tilltalade personer utan dröjsmål underrättas om åtminstone följande processuella rättigheter, så som dessa tillämpas enligt nationell rätt, för att dessa rättigheter ska kunna utövas effektivt:

...

d) rätten till tolkning och översättning,

...”

9. Artikel 8 (”Kontroll och rättsmedel”) har följande lydelse:

”...

2. ”Medlemsstaterna ska se till att misstänkta eller tilltalade personer eller deras försvarare har rätt att, i enlighet med förfarandena i nationell rätt, angripa en eventuell underlåtenhet eller vägran från de behöriga myndigheternas sida att tillhandahålla information i enlighet med detta direktiv.”

B. Portugisisk rätt. Código de processo penal( )

10. Enligt artikel 57 (”Misstänkt eller tilltalad person”) ska den som har åtalats för brott eller som har blivit föremål en förundersökning i ett straffrättsligt förfarande, anses vara ”misstänkt eller tilltalad person”.

11. Enligt artikel 61 (”Rättigheter och skyldigheter under förfarandet”) punkt 1 h ska den misstänkta eller tilltalade personen under samtliga skeden av förfarandet, med förbehåll för de undantag som föreskrivs i lagen, ha rätt att få information om sina rättigheter från den domstol eller polismyndighet där han eller hon är skyldig att inställa sig.

12. I artikel 92 (”Språk för processhandlingar och förordnande av tolk”) föreskrivs att för samtliga processhandlingar som företas, såväl skriftligen som muntligen, ska portugisiska användas. När en person som inte förstår och inte behärskar portugisiska ska delta i förfarandet, ska en tolk förordnas.

13. I artikel 113 (”Allmänna regler om delgivning”) föreskrivs i punkt 10 att delgivning av den misstänkta eller tilltalade personen får ske till hans advokat eller försvarare. Dessa regler omfattar inte beslutet att väcka åtal, beslutet att inleda förundersökning, beslutet att sätta ut målet till förhandling och dom samt beslut om tvångsmedel, vilka även ska delges advokaten.

14. Artikel 119 (”Ogiltighet som inte kan avhjälpas”) innehåller sex grunder för ogiltighet som inte kan avhjälpas och som ska prövas ex officio under samtliga skeden av förfarandet.( )

15. Enligt artikel 120 (”Ogiltighetsgrunder som måste åberopas”), punkt 1, måste alla andra ogiltighetsgrunder än de som anges i artikel 119 åberopas av de berörda personerna. I punkt 2 i den artikeln preciseras de ogiltighetsgrunder som måste åberopas. Det gäller bland annat ”underlåtenhet att förordna tolk, i fall där en sådan skyldighet föreskrivs i lag” (punkt 2 c).

16. I artikel 120.3 föreskrivs när de ogiltighetsgrunder som måste åberopas ska åberopas:

– Om ett förfarande som den berörda personen deltar i ogiltigförklaras innan förfarandet har avslutats (punkt 3 a).

– Om ogiltighetsgrunden rör utredningen eller förundersökningen, innan diskussionen rörande utredningen har avslutats eller, om det inte har genomförts någon förundersökning, senast fem dagar efter att beslutet att avsluta utredningen har delgetts (punkt 3 c).

17. I artikel 196 (”Försäkran om identitet och bosättning”) föreskrivs att domstolen eller polismyndigheten ska kräva att varje misstänkt eller tilltalad person ska lämna en försäkran om identitet och bosättning. För att personen i fråga ska kunna delges, ska han eller hon uppge sin bostadsadress, arbetsplats eller annan adress som han eller hon väljer att uppge.

18. I artikel 196.3 föreskrivs att av försäkran ska framgå att den misstänkta eller tilltalade personen har informerats om följande:

– Han eller hon är skyldig att inställa sig vid den behöriga myndigheten eller stå till dess förfogande i den mån detta föreskrivs i lag och en vederbörlig hänvisning till denna lag har gjorts i detta syfte.

– Han eller hon får inte byta bostad och inte lämna denna under mer än fem dagar utan att meddela en ny bostad eller den plats där han eller hon kan lokaliseras.

– Senare delgivningar ska ske med ordinarie post till den adress som anges i punkt 2, såvida inte den misstänkta eller tilltalade personen meddelar en annan adress, genom att inge en ansökan eller skicka ett rekommenderat brev till kansliet på den domstol där förfarandet äger rum vid denna tidpunkt.

– Om bestämmelserna i föregående punkter åsidosätts, kan den misstänkta eller tilltalade personen komma att företrädas av en försvarare vid samtliga processhandlingar där den misstänkta eller tilltalade personen har rätt eller skyldighet att närvara personligen och rättegången kan komma att hållas i hans eller hennes frånvaro, i enlighet med artikel 333.

19. Artikel 495 (”Underlåtenhet att uppfylla villkoren för uppskov”) reglerar de åtgärder som kan leda till att uppskovet med verkställigheten av straffet återkallas.

II. Faktiska omständigheter, det nationella målet och tolkningsfrågan

20. Den 10 juli 2019 delgavs TL, som varken förstår eller kan uttrycka sig på portugisiska, misstanke om brott.

21. Beslutet var ”avfattat på portugisiska och översatt till rumänska, som är Moldaviens officiella språk, vilket framgår av beslutet som undertecknats av [TL]”.( )

22. Samma dag fick TL lämna en försäkran om identitet och bosättning, utan att någon rumänsk tolk förordnades och utan att försäkran översattes till rumänska.

23. I de handlingar som rörde försäkran om identitet och bosättning angavs att TL var skyldig att inställa sig hos myndigheterna och att meddela om han bytte adress och han informerades om vilka konsekvenser det skulle få om han inte uppfyllde dessa skyldigheter.

24. TL deltog personligen i huvudförhandlingen, där han hördes och försvarades av en advokat. Vid huvudförhandlingen medverkade även en tolk ”som förordnats för att tolka det som sas där”.

25. Genom dom av den 11 juli 2019, vilken vann laga kraft den 26 september 2019, dömde Tribunal judicial da comarca de Beja (Distriktsdomstolen i Beja, Portugal) TL till fängelse i tre år, med uppskjuten verkställighet.

26. Direção-Geral de Reinserção e Serviços Prisionais (Generaldirektoratet för återanpassning och kriminalvård, Portugal) försökte flera gånger utan framgång att kontakta TL på den adress som angetts i försäkran om identitet och bosättning.

27. Den 7 januari 2021 meddelade den domstol som meddelat domen ett beslut i vilket TL kallades att inställa sig i domstolen för att höras avseende underlåtenheten att uppfylla de villkor som fastställts för att verkställigheten av domen skulle skjutas upp. Den 12 januari 2021 skickades en kallelse till honom till den bostadsadress som angetts i försäkran om identitet och bosättning. Den 6 april 2021 skickades en ny kallelse till samma bostadsadress.

28. TL infann sig inte vid domstolen på de utsatta datumen.

29. Den 9 juni 2021 meddelade Tribunal judicial da comarca de Beja (Distriktsdomstolen i Beja, Portugal) ett beslut om att återkalla uppskovet med verkställigheten av det straff som TL hade ådömts samt om att han skulle gripas.

30. Den 25 juni 2021 delgavs TL:s advokat beslutet att återkalla uppskovet, vilket avfattats på portugisiska språket utan någon översättning till rumänska. Beslutet delgavs även TL på den adress som angetts i försäkran. Eftersom beslutet inte hade överklagats inom den föreskrivna fristen vann det laga kraft den 20 september 2021.

31. Den 30 september 2021 greps TL för att avtjäna fängelsestraffet. Han har sedan dess varit frihetsberövad.

32. Den 11 oktober 2021 utsåg TL en ny försvarsadvokat i målet och den 18 november 2021 ingav han en inlaga där han begärde att beslutet att delge honom misstanke om brott, att han skulle lämna en försäkran om identitet och bosättning, att han skulle kallas för att inställa sig för att klargöra omständigheterna kring underlåtenheten att uppfylla villkoren för att verkställigheten av straffet skulle skjutas upp, försöken att delge honom samt beslutet att återkalla uppskovet med verkställigheten skulle ogiltigförklaras.

33. Som stöd för sin begäran anförde TL att han inte hade blivit delgiven beslutet på grund av att han hade flyttat till en annan adress. Han hade inte meddelat den nya adressen, eftersom han inte kände till att han var skyldig att göra det och vilka följder en sådan underlåtenhet skulle få. Orsaken var att försäkran om identitet och bosättning inte hade översatts till rumänska.

34. Ministério Público bestred begäran om ogiltigförklaring och gjorde gällande att de påtalade felen på sin höjd skulle kunna utgöra en relativ ogiltighetsgrund enligt artikel 120 CPP, men att besluten hade delgetts TL:s advokat, som inte hade överklagat dem i föreskriven tid.

35. Genom beslut av den 20 november 2021 avslog domstolen TL:s begäran om ogiltigförklaring, med följande motivering:( )

– De fel som begåtts i form av underlåtenhet att förordna tolk och att tillhandahålla en översättning av försäkran om identitet och bosättning och av beslutet att återkalla uppskovet med verkställigheten av TL:s straff, utgör relativa ogiltighetsgrunder som måste åberopas med hjälp av i lag föreskrivna rättsmedel. Eftersom fristen för att använda sig av dessa rättsmedel har löpt ut utan att så skett, anses felet ha avhjälpts.

– TL deltog personligen vid förhandlingen och han hördes och företräddes av en advokat. Hans rätt att yttra sig över beslut som kunde påverka honom personligen iakttogs, genom att hans advokat kunde utöva denna rätt. Hans advokat delgavs alla processhandlingar i målet, i synnerhet domen, beslutet att låta honom yttra sig om huruvida villkoren för uppskov med verkställighet av straffet hade uppfyllts samt beslutet att återkalla uppskovet.

– Alla de avgöranden som delgetts har vunnit laga kraft, eftersom de inte har överklagats, vilket innebär att alla eventuella fel i förfarandet anses ha avhjälpts.

36. TL överklagade detta beslut till Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora), som har hänskjutit följande tolkningsfråga till EU-domstolen:

”Kan artiklarna 1–3 i Europaparlamentets och rådets [direktiv 2010/64/EU] och artikel 3 i Europaparlamentets och rådets [direktiv 2012/13/EU], för sig eller jämförda med artikel 6 i Europakonventionen, tolkas på så sätt att de inte utgör hinder för en nationell bestämmelse som innebär att ett beslut att inte förordna en tolk eller att inte tillhandahålla en översättning av väsentliga processhandlingar till en tilltalad som inte förstår rättegångsspråket anses vara behäftat med så kallad relativ ogiltighet – under förutsättning att denna ogiltighetsgrund har åberopats – och som medger att denna typ av ogiltighet kan avhjälpas på grund av att viss tid förflutit?”

III. Förfarandet vid EU-domstolen

37. Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 6 april 2022.

38. Den 12 maj 2022 biföll domstolen begäran att målet skulle handläggas enligt förfarandet för brådskande mål.

39. TL, den portugisiska regeringen och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Endast de två sistnämnda medverkade vid förhandlingen den 27 juni 2022.

IV. Bedömning

A. Inledning. Avgränsning av föremålet för talan

40. TL begärde visserligen att även andra processhandlingar skulle ogiltigförklaras,( ) men de tre som begäran om förhandsavgörande avser är: a) försäkran om identitet och bosättning, b) beslutet att TL skulle kallas för att klarlägga omständigheterna kring underlåtenheten att uppfylla villkoren för uppskov med verkställigheten av straffet, samt c) beslutet att återkalla uppskovet.( )

41. Förevarande begäran om förhandsavgörande bygger på följande förutsättningar:

– De relevanta bestämmelserna i direktiven 2010/64 och 2012/13 är tillämpliga i målet, trots att direktiven inte har införlivats med den nationella rätten.( )

– De åberopade bestämmelserna har ”vertikal direkt effekt”, eftersom de är klara, precisa och ovillkorliga och syftar till att tillerkänna enskilda rättigheter.

– De tre processhandlingar som nämns i punkt 40 kan anses omfattas av begreppet ”väsentliga handlingar” i det straffrättsliga förfarandet.

– Avsaknaden av tolkning och översättning till rumänska av de handlingar som rör dessa processhandingar, utgör en av de relativa (inte absoluta) ogiltighetsgrunder som anges i artikel 120 CPP.

– Frågan är huruvida ogiltigheten på grund av avsaknaden av tolkning och översättning kan anses ha ”avhjälpts” genom att processhandlingarna i fråga inte överklagades inom den föreskrivna fristen, vilket domstolen i första instans ansåg var fallet.

B. Huruvida direktiven 2010/64 och 2012/13 är tillämpliga

1. Allmänt

42. Artikel 2 i direktiv 2010/64 reglerar rätten till muntlig tolkning (vid muntliga framställningar), medan artikel 3 stadfäster rätten till skriftlig översättning av vissa väsentliga handlingar.( )

43. Enligt artikel 3.1 d i direktiv 2012/13, ska misstänkta eller tilltalade personer utan dröjsmål underrättas om dessa båda rättigheter (till tolkning och till översättning av väsentliga handlingar).

44. I såväl artikel 1.2 i direktiv 2010/64 som artikel 2.1 i direktiv 2012/13 anges startpunkten och slutpunkten för när dessa direktiv ska vara tillämpliga i straffrättsliga förfaranden.

– Startpunkten är den tidpunkt då personer, genom ett officiellt meddelande eller på annat sätt, av en medlemsstats behöriga myndigheter görs medvetna om att de är misstänkta eller anklagade för att ha begått ett brott.

– Slutpunkten är när ”förfarandena avslutas, vilket ska förstås som det slutgiltiga avgörandet av frågan om de har begått brottet, inbegripet, i tillämpliga fall, bestämning av påföljd och slutligt avgörande av ett eventuellt överklagande”.

45. I förevarande mål är det relevant att se till slutpunkten för den period när direktiven 2010/64 och 2012/13 är tillämpliga, det vill säga när förfarandet avslutas, vilket ska förstås på det ovannämnda sättet. Det är därför som de båda direktiven inte är tillämpliga efter att den dom meddelats (naturligtvis med undantag av överklaganden av domen) i vilken det avgjorts om ett brott har begåtts eller inte.

46. ”Verkställigheten av det slutliga avgörande som meddelats av en brottmålsdomstol mot någon som hålls ansvarig för ett brott” berörs inte av direktiven 2010/64 och 2012/13, även om den ingår i det straffrättsliga förfarandet i andra avseenden.( ) Så förhåller det sig trots att det under detta skede kan beslutas om åtgärder som inskränker den dömdes frihet, som den som är aktuell i förevarande mål eller andra åtgärder som beslutas i samband med avtjänandet av straffet vid en kriminalvårdsanstalt (till exempel indragning av permissioner, återkallande av ett avtjänande av straffet utanför anstalt och andra liknande åtgärder).

47. Domstolen har tidigare haft tillfälle att avgöra gränserna för de två direktivens tillämpningsområde:

– Artikel 1.1 i direktiv 2010/64 ska tolkas så att det direktivet inte är tillämpligt på att förfarande som ”per definition [äger] rum efter det slutliga avgörandet av frågan om den misstänkta eller tilltalade personen har begått brottet och, i tillämpliga fall, efter bestämningen av påföljd”. ( )

– Av artikel 1 och artikel 2.1 i direktiv 2012/13 ”följer att ett förfarande som inte syftar till att fastställa en persons straffrättsliga ansvar inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2012/13”.( )

48. Uteslutandet av de skeden som följer efter att domen har meddelats beror inte på ett förbiseende, utan är ett medvetet beslut från unionslagstiftarens sida, som valt att inte låta de rättigheter som erkänns i direktiven i fråga utsträckas till att gälla i de skedena.

49. Vad beträffar verkställigheten av det straff som bestämts efter att ansvaret fastställts i domen, ger direktiven 2010/64 och 2012/13 inte dömda personer samma rättigheter som misstänkta eller tilltalade personer.

50. Omständigheterna kring uppskovet med verkställigheten av straffet, vilka ingår i den fas då domen verkställs (det vill säga efter att domen har meddelats), omfattas således inte av de direktiven. För att återkalla det beslutade uppskovet med verkställigheten krävs det inte i något av direktiven att den dömda personen ska åtnjuta de rättigheter som direktiven syftar till att skydda.

2. I målet vid den nationella domstolen

51. I förevarande mål lämnades försäkran om identitet och bosättning (som är den mest omtvistade åtgärden, eftersom den utgör upprinnelsen till det som hände i samband med uppskovet med verkställigheten av straffet), vid en tidpunkt före rättegången och den fällande domen.

52. Syftet med försäkran om identitet och bosättning är inte att ”fastställa det straffrättsliga ansvaret”, eftersom den handlar om att få kännedom om den misstänktes identitet och bosättning för att senare kunna delge honom. Det finns heller inget skäl till att försäkran om identitet och bosättning skulle påverka avgörandet av huruvida han begått de brott han misstänktes för eller inte.

53. En försäkran om identitet och bosättning kan emellertid få betydande konsekvenser för den som tvingas lämna en sådan.( ) Den kan påverka såväl möjligheterna att hålla rättegång i den tilltalades utevaro (vilket enligt artikel 196.3 d CPP är möjligt om denne inte uppfyller de skyldigheter som är förknippade med försäkran om identitet och bosättning), som möjligheterna att återkalla uppskjutandet av verkställigheten av straffet, vilket skedde här.( )

54. Återkallandet av uppskovet med verkställigheten av TL:s straff är i förevarande mål oupplösligt förknippat med de fel som begicks i samband med försäkran om identitet och bosättning. Återkallandet och felen måste bedömas tillsammans för att inte bilden av vad som förevarit i det straffrättsliga förfarandet ska förvrängas.( )

55. I detta sammanhang och mot bakgrund av de återverkningar som försäkran om identitet och bosättning får i de efterföljande förfarandena, är det förståeligt att den hänskjutande domstolen betonar dess betydelse och betecknar den som en väsentlig handling. Det är nödvändigt att översätta den för att säkerställa att en misstänkt eller tilltalad person som inte talar eller förstår språket i det straffrättsliga förfarandet fullt ut ska kunna utöva sin rätt till försvar och för att säkerställa ett rättvist förfarande (artiklarna 47 och 48 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan)).

56. Om försäkran om identitet och bosättning således betraktas mot bakgrund av de beslut med vilka den har samband i förevarande mål (i synnerhet beslutet att återkalla uppskovet med verkställigheten och att låta TL avtjäna fängelsestraffet), anser jag att TL borde ha fått tillgång till: a) en tolk så att han hade kunnat få kännedom om vilka skyldigheter han hade enligt försäkran och konsekvenserna om han inte uppfyllde dem, och b) en översättning av försäkran om identitet och bosättning till ett språk som han förstod.

57. Sammanfattningsvis anser jag följande:

– I princip ska artikel 1.2 i direktiv 2010/64 och artikel 2.1 i direktiv 2012/13 inte tillämpas på processhandlingar som företas i samband med verkställandet av domen, vars syfte är att återkalla beslutet att skjuta upp fängelsestraffet.

– De ovannämnda bestämmelserna är däremot tillämpliga när dessa processhandlingar föranleds av en underlåtenhet att uppfylla en skyldighet enligt försäkran om identitet och bosättning (i det skede som föregår domen), vars konsekvenser den misstänkte inte fick kännedom om på grund av att han eller hon inte behärskade det språk som försäkran upprättades på och inte fick dess innehåll översatt.

C. Direkt effekt av direktiven 2010/64 och 2012/13

58. Den hänskjutande domstolen utgår från att artikel 2.1 och artikel 3.1 i direktiv 2010/64 samt artikel 3.1 d i direktiv 2012/13 har direkt effekt.

59. Jag instämmer med denna bedömning, eftersom de bestämmelserna innehåller ovillkorliga och exakta formuleringar som riktar sig till medlemsstaterna, vars myndigheter och i synnerhet domstolarna är skyldiga att säkerställa att de rättigheter som föreskrivs där iakttas.

60. Följaktligen har dessa artiklar direkt effekt, vilket innebär att de kan åberopas av enskilda i de nationella domstolarna.

61. I artikel 3 i direktiv 2010/64 nämns särskilt tre typer av väsentliga handlingar (nämligen ”beslut om frihetsberövande, anklagelser eller åtal samt domar” (punkt 2)),( ) samtidigt som de behöriga myndigheterna får besluta ”om någon annan handling är väsentlig i ett visst ärende” (punkt 3).( )

62. Genom att artikel 3 i direktiv 2010/64 utformats på det här sättet anser jag att denna bestämmelse också är en ovillkorlig och precis bestämmelse, även om uppräkningen av väsentliga handlingar där inte är uttömmande utan även andra handlingar kan vara väsentliga, om domstolen gör den bedömningen. Att få tillgång till en översättning av alla dessa handlingar är en rättighet som tillkommer alla misstänkta och tilltalade personer, oavsett vilken punkt i artikel 3 i direktivet som de kan hänföras till.

D. Åsidosättande av rätten till tolkning, översättning och information om dessa två rättigheter

63. Den hänskjutande domstolen anser liksom domstolen i första instans att TL:s rätt till tolkning och översättning av väsentliga handlingar enligt direktiv 2010/64, har åsidosatts i förevarande mål.

64. Trots att den uttryckligen nämns ägnas emellertid i beslutet om hänskjutande mindre uppmärksamhet åt det eventuella åsidosättandet av den rätt till information som stadfästs i direktiv 2012/13.

65. Jag ska behandla dessa två kategorier av åsidosättande var för sig.

1. Rätt till tolkning och översättning

66. Den slutsats som domstolen i första instans och den hänskjutande domstolen har dragit, nämligen att dessa rättigheter har åsidosatts, innebär att jag inte behöver kommentera detta i någon större utsträckning.

67. Vad beträffar översättning ska de ”väsentliga handlingarna” i det straffrättsliga förfarandet tillhandahållas de misstänkta eller tilltalade personerna åtföljda av en version på det språk som de förstår. Eftersom direktiv 2010/64 ”inte innehåller någon hänvisning till de nationella rättsordningarna, ska [det] anses utgöra ett självständigt begrepp i unionsrätten och tolkas enhetligt inom hela unionen”.( )

68. Jag har tidigare nämnt att det inte finns något som hindrar att den hänskjutande domstolen slår fast att försäkran om identitet och bosättning utgör en väsentlig handling i förevarande mål.

69. Vad beträffar muntlig tolkning ska en misstänkt person som inte förstår eller behärskar det språk som beslutet där denne åläggs att lämna en försäkran om identitet och bosättning är avfattat på, ha rätt till tolk så att denne förstår innebörden av det.

70. I själva verket ger skyldigheten att förordna en tolk i samband med försäkran om identitet och bosättning inte upphov till några större tolkningsproblem. Den bygger inte bara på direktiv 2010/16 utan även på den nationella bestämmelsen (artikel 92 CPP). Med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, gör de portugisiska processrättsliga bestämmelserna om tolkning i samband med olika processhandlingar, det möjligt att skydda denna rätt för personer som inte behärskar det portugisiska språket.( ) En annan sak är huruvida denna rättighet som föreskrivs i den nationella lagen de facto iakttas i den processuella praktiken.

2. Rätten till information

71. Även om den hänskjutande domstolen ägnar mindre uppmärksamhet åt informationen om rätten till tolkning och översättning på ett språk som den tilltalade eller den misstänkta personen förstår, bör en bedömning göras av dess tillämpning i förevarande mål.

72. Rätten till information har ett direkt samband med bestämmelserna i direktiv 2010/64.( ) Syftet med det sistnämnda direktivet är i sin tur att ”garantera misstänkta eller tilltalade personers rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden för att säkerställa dessa personers rätt till en rättvis rättegång”.( )

73. Rätten att få information om rätten att få tillgång till tolkning och översättning tillerkänns varje misstänkt och tilltalad person genom artikel 3.1 d i direktiv 2012/13.

74. Jag anser att den portugisiska straffprocessrättsliga lagstiftningen gör det möjligt att iaktta denna rätt till information, om artikel 61.1 h CPP tillämpas på vederbörligt vis. Eventuella brister kan inte skyllas på bestämmelsen i sig, utan på hur den tillämpas i praktiken.

75. Eftersom artikel 61.1 h CPP föreskriver att den misstänkta eller tilltalade personen har rätt att få information om sina rättigheter, av domstolen eller av den polismyndighet vid vilken denne är skyldig att inställa sig, bör en tolkning av den i överensstämmelse med direktiv 2012/13 innebära att de myndigheterna ska underrätta personen om att denne har rätt till tolkning och översättning, i enlighet med direktiv 2010/64.

76. Även om det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida så är fallet, tyder i förevarande mål allt på att den rätten till information åsidosattes från och med den tidpunkt då TL fick lämna en försäkran om identitet och bosättning utan medverkan av en rumänsk tolk. Avsaknaden av tolk innebar således att han inte kunde få kännedom om de rättigheter han hade i samband med den processhandlingen.

E. Ogiltighet till följd av åsidosättandet av de rättigheter som erkänns i direktiven 2010/64 och 2012/13

77. Direktiven 2010/64 och 2012/13 innehåller ingen bestämmelse som föreskriver att ett åsidosättande av de rättigheter som erkänns där oundvikligen måste medföra en absolut ogiltigförklaring av de handlingar i ett straffrättsligt förfarande där rättigheterna har åsidosatts.

78. Det följer av fast rättspraxis vid EU-domstolen att det, ”i avsaknad av unionsbestämmelser på området, ankommer på varje medlemsstat att i sin rättsordning, enligt principen om processuell autonomi, fastställa de processuella regler som gäller för en talan som syftar till att säkerställa skyddet av de rättigheter som enskilda har till följd av unionsrätten. Dessa regler får emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som gäller för liknande situationer som regleras av nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen)”.( )

79. Det viktiga i förevarande fall är således att de nationella bestämmelserna ger tilltalade och misstänkta personer möjlighet att reagera rättsligt på ett åsidosättande av de rättigheter som stadfästs i direktiven 2010/64 och 2012/13, för att göra dessa gällande.

80. Enligt beslutet om hänskjutande innebär en tillämpning av CPP att ett åsidosättande av dessa rättigheter medför att processhandlingarna i fråga anses vara behäftade med en (relativ) ogiltighet som måste åberopas av de berörda personerna.

81. Enligt artikel 120.2 c CPP är relativ ogiltighet den påföljd som föreskrivs om tolk inte har förordnats, när detta enligt lag (i förevarande fall enligt direktivet) är obligatoriskt. I likhet med vad jag har förespråkat när det gäller en annan bestämmelse i CPP,( ) bör denna påföljd även tillämpas när en väsentlig handling i förfarandet inte har översatts.

82. Generellt sett anser jag inte att det i unionsrättsligt hänseende kan resas några invändningar mot det straffprocessrättsliga system som införts genom artiklarna 119 och 120 CPP. Enligt principen om processuell autonomi får medlemsstaterna föreskriva att vissa fel ska anses utgöra ”ogiltighetsgrunder som inte kan avhjälpas”, medan andra fel ska anses utgöra ”ogiltighetsgrunder som måste åberopas”, under förutsättning att likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen iakttas.

83. Vad beträffar dessa två principer gäller följande:

– Artiklarna 119 och 120 CPP ska tillämpas oberoende av om felen i processhandlingen beror på ett åsidosättande av en nationell bestämmelse eller av en unionsrättslig bestämmelse, vilket innebär att det inte föreligger något åsidosättande av likvärdighetsprincipen.

– Det finns generellt sett inget som hindrar att en ogiltigförklaring förutsätter att den berörda personen har angripit processhandlingen. En nödvändig förutsättning för att processhandlingen ska kunna angripas (det vill säga för att effektivitetsprincipen ska iakttas) är emellertid att den berörda personen med tillräcklig visshet får kännedom om innehållet i den handlingen, i den mån det kan vara till men för hans intressen.

84. När den misstänkta eller tilltalade personen inte behärskar det språk som används i det straffrättsliga förfarandet och därför inte har någon möjlighet att förstå processhandlingens innebörd och konsekvenser, är möjligheterna att angripa den på ett effektivt sätt och göra gällande att den är behäftad med en (relativ) ogiltighet illusoriska.

85. Härav följer att en nationell bestämmelse (i förevarande fall artikel 120 CPP) som regel inte iakttar effektivitetsprincipen om den kräver att en processhandling som är ogiltig och vars innehåll inte kan förstås av den person som den riktar sig mot på grund av att det inte tolkas eller översätts till ett språk som han eller hon behärskar, måste angripas inom en viss tid.

86. För att rätten till översättning och tolkning enligt direktiv 2010/64 och rätten till information enligt direktiv 2012/13 ska ha ändamålsenlig verkan i ett sådant fall, krävs det att fristen för att angripa den processhandling som är behäftad med relativ ogiltighet börjar löpa då den berörda personen får full kännedom om dess innehåll, på ett språk som han eller hon förstår.( )

87. I annat fall åsidosätts artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, vilken den hänskjutande domstolen hänvisar till, samt artiklarna 47 och 48 i stadgan, vilka stadfäster rätten till en rättvis rättegång och respekten för den tilltalades rätt till försvar.( )

F. Ogiltighet och biträde av advokat

88. Även om den hänskjutande domstolens fråga, så som den är formulerad, bara handlar om huruvida en nationell bestämmelse som innebär att ett beslut att inte förordna en tolk eller att inte tillhandahålla en översättning av väsentliga processhandlingar anses vara behäftat med relativ ogiltighet är förenlig med direktiven 2010/64 och 2012/13, har andra faktorer framhållits i målet och vid förhandlingen, vilka kan ha betydelse för att den hänskjutande domstolen ska få ett användbart svar.

89. Den första faktorn är att TL enligt beslutet om hänskjutande fick biträde av en advokat som delgavs de viktigaste besluten (bland annat beslutet att återkalla uppskovet med verkställigheten av straffet) utan att överklaga dem.( )

90. Det stämmer att TL:s advokat hade kunnat överklaga dessa beslut inom den förskrivna fristen och göra gällande att de var ogiltiga på grund av att hans klient, just på grund av avsaknaden av tolkning och översättning av handlingarna, inte kunde få kännedom om de skyldigheter han ådrog sig när han lämnade försäkran om identitet och bosättning.

91. Medverkan av advokat nämns bland annat i artikel 8.2 i direktiv: misstänkta eller tilltalade personer eller deras försvarare, har ”rätt att, i enlighet med förfarandena i nationell rätt, angripa en eventuell underlåtenhet eller vägran från de behöriga myndigheternas sida att tillhandahålla information” om deras rätt till tolkning och översättning.

92. Rätten att angripa underlåtenheten tillkommer således inte bara den misstänkta eller tilltalade personen, utan även dennes försvarare, i enlighet med de nationella bestämmelserna. Även om det ankommer på den hänskjutande domstolen att tolka dessa bestämmelser, tyder allt på att de är förenliga med den bestämmelsen i direktiv 2012/13.

93. Den andra faktorn, som hänger samman med den första, är att TL:s advokats passivitet medförde att processhandlingar som var till men för hans klient (i synnerhet beslutet att återkalla uppskovet med verkställigheten av straffet) inte överklagades, trots att de var uppenbart att de var ogiltiga.( )

94. Jag vill i detta sammanhang erinra om att det oavsett advokatens insats, ankommer på domstolen att säkerställa att den misstänkta eller tilltalade personen får lämplig information om sin rätt till tolkning och översättning. Rätten att få sådan information bygger direkt på artikel 3 i direktiv 2012/12, den kommer till uttryck i artikel 61 CPP och den tillkommer den misstänkta eller tilltalade personen i egenskap av berörd person, det vill säga oavsett om denne biträds av advokat eller inte.

95. Ett biträde av advokat innebär således inte att domstolarna, eller i förekommande fall polisen, inte är skyldiga att informera den berörda personen om hans rätt att få väsentliga handlingar i det straffrättsliga förfarandet översatta och hans rätt till tolkning av muntliga framställningar, på ett språk som denne förstår.( )

G. Rättskraft

96. Om det straffprocessrättsliga systemet i Portugal inte föreskriver mekanismer för revision( ) av processhandlingar som är behäftade med relativ ogiltighet och som har vunnit rättskraft, ankommer det på den hänskjutande domstolen att pröva om det trots det är möjligt att ompröva ett ogiltigt beslut som det som är aktuellt här, för att den uppkomna situationen ska bli förenlig med unionsrätten.( )

97. Utan att jag har för avsikt att träda i den hänskjutande domstolens ställe när det gäller denna bedömning, frågar jag mig om ett beslut att återkalla uppskovet verkställigheten av ett fängelsestraff verkligen har de egenskaper som krävs för att det ska anses vara rättskraftigt, eller om det kan ändras i enlighet med de principer som gäller för ett villkorligt uppskov med straffverkställigheten.

98. Generellt sett bygger dessa principer på en vilja att begränsa avtjänandet av straff i fängelse för vissa typer av brott, om det rimligen kan förutses att den dömde kan rehabiliteras i framtiden och inte kommer att begå ytterligare brott. Domstolarna har, även här generellt sett, omfattande befogenheter att mot bakgrund av de föränderliga omständigheterna bedöma om det finns skäl att skjuta upp verkställigheten av straffet vid någon tidpunkt, utan att de nödvändigtvis behöver vara bundna av tidigare beslut som fattats mot bakgrund av de omständigheter som då förelåg.

99. I detta avseende anser jag inte att det föreligger något hinder för att den domstol som utan att höra den berörda personen beslutade att återkalla uppskovet med verkställigheten av straffet, senare fattar ett nytt beslut, på begäran av den berörda personen och efter att ha hört hans skäl till att han inte uppfyllt sina skyldigheter enligt försäkran om identitet och bosättning, som innebär att verkställigheten av fängelsestraffet på nytt skjuts upp.

100. Den domstol som beviljade uppskov med verkställigheten av straffet skulle härvid, trots alla skillnader, kunna finna vägledning i de kriterier som enligt direktiv (EU) 2016/343( ) gäller för återupptagande av ett straffrättsligt förfarande när en person har dömts i sin utevaro.( )

101. Det stämmer visserligen att direktiv 2016/643, vad beträffar rätten att vara närvarande vid rättegången, inte är tillämpligt på ett uppskov med verkställigheten av straffet (vilket per definition inträffar efter rättegången). När tvisten som i förvarande fall gäller ett processuellt beslut som innebär ett frihetsberövande och den berörda personen, utan egen förskyllan, inte har kunnat informeras om sin rätt att bli hörd innan beslutet fattas,( ) anser jag emellertid att direktiv 2016/343 innehåller kriterier som analogivis kan tillämpas här.

102. Om dessa kriterier skulle tillämpas på ett fall där personen, av skäl som inte kan tillskrivas denne, inte infann sig till förhandlingen rörande återkallandet av uppskovet med verkställigheten av dennes straff (eftersom denne inte behärskade rättegångsspråket och inte hade tillgång till översättning och tolkning, kände denne inte till de skyldigheter som var förknippade med försäkran om identitet och bosättning), skulle det innebära att denne efter förhandlingen och efter att ha anträffats, ska informeras om de processhandlingar som företagits i dennes utevaro. Från och med den tidpunkten kan den berörda personen besluta om denne ska underlåta att åberopa denna utevaro för att angripa processhandlingens laglighet, eller om denne vill att processhandlingen ska tas om, för att kunna medverka i den.( )

103. Dessa överväganden visar att det skydd som rättskraftens oåterkalleliga karaktär ger, av rättssäkerhetsskäl, enligt min uppfattning inte omfattar domstolsbeslut som det som är aktuellt i förevarande mål, som meddelats i den berörda personens utevaro, när denne utan egen förskyllan inte kände till den skyldighet (att inte byta adress) vars åsidosättande gjorde att han frihetsberövades.

104. Om den hänskjutande domstolen, trots vad som ovan beskrivits, vidhåller att de omtvistade domstolsbesluten har vunnit laga kraft, måste det prövas i vilken mån deras rättskraft utgör ett oöverstigligt hinder för att tillämpa de unionsrättsliga bestämmelser som den hänskjutande domstolen själv medger att de har åsidosatts.

105. I EU-domstolens rättspraxis har behandlingen av rättskraften som gräns för unionsrättens företräde, enligt min uppfattning ännu inte uppnått den mognadsgrad som krävs för att undanröja alla tvivel som detta rättsinstitut ger upphov till, när det gäller nationella domstolsbeslut som strider mot unionsrätten.( )

106. Domstolen har till att börja med slagit fast att betydelsen av rättskraften, som är en följd av rättssäkerhetsprincipen, kan väga tyngre än andra överväganden som hänger samman med överträdelsen av unionsrättsliga bestämmelser, vilket innebär att lagakraftvunna domstolsavgöranden inte kan angripas på grund av att det inte har skett inom den lagstadgade fristen.( )

107. Domstolen har emellertid med större tydlighet från och med domen Lucchini,( ) infört undantag från rättskraftens företrädesrätt och utsträckt betydelsen av likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen, vilka reglerar samspelet mellan unionsrätten och de bestämmelser i medlemsstaterna som har antagits med stöd av deras processuella autonomi, till att omfatta detta sammanhang.( )

108. I mer sentida domar har domstolen( ) utvidgat tillämpningsområdet för undantagen från rättskraftiga nationella domstolsavgörandens oåterkallelighet, just med hänvisning till effektivitetsprincipen, för att undvika att de unionsrättsliga bestämmelserna inte tillämpas.( )

109. Vad beträffar effektivitetsprincipen, krävs enligt domstolens rättspraxis att en analys görs av de nationella bestämmelserna med beaktande av vilken plats de har i förfarandet som helhet. ”[I] förekommande fall [måste] grundläggande principer i det nationella domstolsväsendet beaktas, såsom skyddet av rätten till försvar, rättssäkerhetsprincipen och principen om en ändamålsenlig handläggning.”( )

110. Under förhållanden som de som här är aktuella, där en överträdelse av unionsrätten i sin tur innebär ett åsidosättande av artiklarna 47 och 48.2 i stadgan, i vilka rätten till en rättvis rättegång och respekten för rätten till försvar stadfästs, ska den nationella domstolen se till att dessa rättigheter inte töms på sitt innehåll och i sin egen rättsordning hitta en processuell lösning som gör det möjligt att göra dem gällande.

111. Vid förhandlingen underströk den portugisiska regeringen att den lösningen kan finnas i själva CPP, vilket skulle göra det möjligt för domstolen att ompröva återkallandet av uppskovet med verkställigheten av straffet, trots att beslutet inte överklagades inom den föreskrivna fristen.

V. Förslag till avgörande

112. Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen ska besvara den tolkningsfråga som Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora, Portugal) har ställt på följande sätt:

”Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/64/EU av den 20 oktober 2010 om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden och Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/13/EU av den 22 maj 2012 om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden

– är inte tillämpliga på processhandlingar som företas efter att det slutgiltigt har avgjorts om den misstänkta eller tilltalade personen har gjort sig skyldig till det brott för vilket han eller hon ställts inför rätta,

– är emellertid tillämpliga på processhandlingar som föregår ett sådant slutgiltigt avgörande, och på de följder dessa får för senare handlingar, när de berörda rättigheterna har åsidosatts i förstnämnda processhandlingarna,

– utgör inte hinder för en nationell lagstiftning som föreskriver att en underlåtenhet att förordna tolk och att översätta väsentliga processhandlingar när en misstänkt eller tilltalad person inte förstår rättegångsspråket, ska anses utgöra en relativ ogiltighetsgrund, som måste åberopas, under förutsättning att a) den rimliga tidsfristen för att angripa den ogiltiga processhandlingen börjar löpa vid den tidpunkt då personen i fråga fått information om sin rätt till tolkning och översättning, på ett språk som han eller hon förstår, och b) artiklarna 47 och 48.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, i vilka rätten till en rättvis rättegång och respekten för rätten till försvar stadfästs, iakttas.”