DOM MEDDELAD AV EUROPEISKA UNIONENS PERSONALDOMSTOL (plenum)

den 13 januari 2010 ( )

”Personalmål – Tjänstemän – Talan om ogiltigförklaring – Anledning saknas att döma i saken – Skadeståndstalan – Upptagande till sakprövning – Immunitet och privilegier – Upphävande av immunitet mot rättsliga förfaranden – Sekretess i samband med Olafs utredningar – IDOC:s utredningar – Tillgång till handlingar av medicinsk karaktär – Tillgång till personalakten – Disciplinärt förfarande – Rimlig tidsfrist”

I de förenade målen F-124/05 och F-96/06,

angående en talan enligt artikel 236 EG och artikel 152 EA,

A, före detta tjänsteman vid Europeiska kommissionen, Port-Vendres (Frankrike), inledningsvis företrädd av advokaterna B. Cambier och L. Cambier, därefter av advokaterna B. Cambier, L. Cambier och R. Born, därefter av advokaterna B. Cambier och A. Paternostre,

sökande i mål F-124/05,

G, före detta tjänsteman vid Europeiska kommissionen, Port-Vendres (Frankrike), inledningsvis företrädd av advokaterna B. Cambier och L. Cambier, därefter av advokaterna B. Cambier, L. Cambier och R. Born, därefter av advokaterna B. Cambier och A. Paternostre,

sökande i mål F-96/06,

mot

Europeiska kommissionen, företrädd av J. Currall och V. Joris, båda i egenskap av ombud, biträdda av advokaten D. Waelbroeck,

svarande,

meddelar

PERSONALDOMSTOLEN (plenum),

sammansatt av ordföranden P. Mahoney (referent), avdelningsordföranden S. Gervasoni samt domarna H. Kreppel, H. Tagaras och S. Van Raepenbusch,

justitiesekreterare: W. Hakenberg,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 1 april 2009,

följande

Dom

1 Sökanden har, genom ansökan som inkom till personaldomstolens kansli den 16 december 2005 och som registrerats under målnummer F-124/05, yrkat att personaldomstolen ska dels ogiltigförklara kommissionens beslut av den 28 februari 2005 att avslå sökandens begäran av den 22 oktober 2004 om att det disciplinära förfarande som inleddes mot honom genom beslut av den 16 januari 2004 skulle avslutas (nedan kallat det angripna beslutet eller beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet), dels förplikta kommissionen att till honom utge skadestånd.

2 Samma sökande har, genom ansökan som inkom per telefax till personaldomstolens kansli den 10 augusti 2006 (originalet inkom den 17 augusti 2006) och som registrerats under målnummer F-96/06, yrkat att personaldomstolen ska förplikta kommissionen att till honom utge skadestånd med anledning av olika fel som kommissionen har begått.

Tillämpliga bestämmelser

I – Bestämmelserna om immunitet och privilegier

3 I artikel 12 i protokollet om Europeiska gemenskapernas immunitet och privilegier, av den 8 april 1965, vilket fogats till fördraget om upprättandet av ett gemensamt råd och en gemensam kommission (EGT 152, 1967, s. 13) (nedan kallat protokollet om immunitet och privilegier eller protokollet) föreskrivs följande:

”Inom varje medlemsstats territorium och oberoende av statstillhörighet skall tjänstemän och övriga anställda i gemenskaperna

a) åtnjuta immunitet mot rättsliga förfaranden vad avser handlingar som de har begått i sin tjänsteutövning, inbegripet muntliga och skriftliga uttalanden, om inte annat följer av bestämmelserna i de fördrag som dels behandlar reglerna för tjänstemännens och de anställdas ansvar gentemot gemenskaperna, och dels domstolens behörighet att döma i tvister mellan gemenskaperna och deras tjänstemän och övriga anställda; de skall åtnjuta denna immunitet även efter det att deras uppdrag har upphört,

b) …”

4 Artikel 18 i protokollet om immunitet och privilegier har följande lydelse:

”Privilegier, immunitet och lättnader skall endast beviljas gemenskapernas tjänstemän och övriga anställda om det ligger i gemenskapernas intresse.

Var och en av gemenskapernas institutioner skall upphäva den immunitet som har beviljats en tjänsteman eller en annan anställd, om institutionen anser att upphävandet av immuniteten inte strider mot gemenskapernas intresse.”

5 I artikel 19 i protokollet om immunitet och privilegier anges följande:

”Gemenskapernas institutioner skall vid tillämpningen av detta protokoll samarbeta med de berörda medlemsstaternas ansvariga myndigheter.”

6 I artikel 23 första stycket första meningen i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) erinras om att de privilegier och den immunitet som tjänstemännen åtnjuter har beviljats enbart i gemenskapernas intresse.

II – Bestämmelserna som reglerar utredningar som utförs för att bekämpa bedrägeri

7 I skäl 10 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1073/1999 av den 25 maj 1999 om utredningar som utförs av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) (EGT L 136, p. 1) anges följande:

”Dessa utredningar bör utföras i enlighet med fördraget, särskilt protokollet om gemenskapernas privilegier och immunitet, och med iakttagande av tjänsteföreskrifterna ... samt med full respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, särskilt principen om rättvis behandling, rätten för varje berörd person att yttra sig över de uppgifter som rör honom eller henne samt principen att endast material som har värde som bevisning kan utgöra grunden för slutsatser vid en utredning. …”

8 I artikel 8.2 i förordning nr 1073/1999 föreskrivs följande:

”Alla uppgifter som överlämnas eller inhämtas i samband med interna utredningar skall, oavsett form, omfattas av tystnadsplikt och åtnjuta samma skydd som det som ges enligt de bestämmelser som gäller för gemenskapens institutioner.

Uppgifterna får endast överlämnas till sådana personer inom Europeiska gemenskapernas eller medlemsstaternas institutioner som på grund av sin befattning skall känna till dem, och de får inte användas i andra syften än att bekämpa bedrägerier, korruption och annan olaglig verksamhet.”

III – Bestämmelserna om disciplinära förfaranden

9 I artikel 88 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004, föreskrivs att om en tjänstemans handlingar som har föranlett inledandet av ett disciplinärt förfarande leder till åtal, ska ett slutligt beslut fattas först sedan avgörandet i den domstol som prövar fallet har vunnit laga kraft.

10 I artikel 25 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna återges bestämmelserna i artikel 88 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004.

11 I artikel 1.1 i kommissionens beslut av den 28 april 2004 om allmänna genomförandebestämmelser om genomförande av administrativa utredningar och disciplinära förfaranden (nedan kallade de allmänna genomförandebestämmelserna om administrativa utredningar och disciplinära förfaranden), vilken i det avseendet återger kommissionens beslut K (2002) 540 av den 19 februari 2002, föreskrivs att det ska inrättas en utrednings- och disciplinbyrå (IDOC).

12 I artikel 2.1 och 2.2 i de allmänna genomförandebestämmelserna om administrativa utredningar och disciplinära förfaranden anges följande:

”1. IDOC ska utföra administrativa utredningar. I dessa bestämmelser avses med ’administrativa utredningar’ alla åtgärder som vidtas av den bemyndigade tjänstemannen i syfte att fastställa de faktiska omständigheterna och i förekommande fall avgöra huruvida det har skett ett åsidosättande av de skyldigheter som åligger kommissionens tjänstemän.

…

2. IDOC kan få i uppdrag att utföra andra utredningar som syftar till att kontrollera vissa faktiska omständigheter, särskilt inom ramen för artiklarna 24, 73 och 90 i tjänsteföreskrifterna.”

IV – Bestämmelserna om yrkessjukdomsförsäkring och olycksfallsförsäkring

13 I artikel 73.1 och 73.2 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:

”1. En tjänsteman är från den dag han tillträder tjänsten försäkrad mot yrkessjukdomar och olycksfall enligt de regler som fastställts genom överenskommelse mellan gemenskapernas institutioner efter yttrande från kommittén för tjänsteföreskrifterna. ...

2. De förmåner som utbetalas är följande:

a) …

b) Vid total bestående invaliditet:

Utbetalning till tjänstemannen av ett engångsbelopp motsvarande åtta gånger hans årliga grundlön beräknad på månadslönerna under de 12 månader som föregått olycksfallet.

c) Vid partiell bestående invaliditet:

Utbetalning till tjänstemannen av en del av den ersättning som anges i b, beräknad på grundval av den skala som är fastställd i de regler som anges i punkt 1.

…”

14 Den 13 december 2005 antog gemenskapernas institutioner gemensamma regler om olycksfallsförsäkring och arbetssjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna, vilka trädde i kraft den 1 januari 2006 (nedan kallade försäkringsreglerna eller de nya försäkringsreglerna). Före detta datum var de gemensamma reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna, senast ändrade den 18 juli 1997 (nedan kallade de gamla försäkringsreglerna), tillämpliga.

15 I artikel 30 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs följande övergångsbestämmelser:

”[De gamla försäkringsreglerna] skall upphöra att gälla.

De skall dock fortsätta att gälla för de förslag till beslut som antagits i enlighet med artikel 20.1 före den 1 januari 2006 ...”

16 I artikel 2.1 i de nya försäkringsreglerna definieras ett olycksfall som varje plötslig händelse som vållar den försäkrade fysisk eller psykisk skada och som helt eller delvis förorsakats av yttre faktorer utan den drabbade personens egen förskyllan. I artikel 2.1 i de gamla försäkringsreglerna definieras ett olycksfall som varje plötslig, våldsam eller onormal händelse eller yttre faktor som påverkar tjänstemannens fysiska eller psykiska hälsa.

17 Enligt artikel 11.1 i de nya försäkringsreglerna ska graden av total eller partiell bestående invaliditet bedömas efter de fysiska eller psykiska skadorna enligt det europeiska tabellverket för medicinsk bedömning av nedsatt fysisk och psykisk funktionsförmåga, vilket bifogats dessa regler.

18 I artikel 11.2 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs att om den försäkrade invalidiseras totalt och bestående till följd av ett olycksfall eller en arbetssjukdom, är den fysiska och psykiska skadan 100 procent, och det engångsbelopp som föreskrivs i artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna ska betalas ut till den försäkrade. I artikel 11.3 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs att om den försäkrade invalidiseras partiellt och bestående till följd av ett olycksfall eller en arbetssjukdom, ska det belopp som avses i artikel 73.2 c i tjänsteföreskrifterna fastställas enligt procentskalorna i det europeiska tabellverket för bedömning av nedsatt fysisk och psykisk funktionsförmåga och betalas ut till den försäkrade.

19 I artikel 15 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs att en tjänsteman som råkar ut för ett olycksfall eller dennes rättsinnehavare ska anmäla olycksfallet till förvaltningen vid den institution dit den försäkrade hör. Anmälan om olycksfallet bör innehålla detaljerade uppgifter om dag och tidpunkt, orsakerna till och omständigheterna kring olycksfallet samt namn på vittnen och eventuellt ansvarig tredje man. I ett bifogat läkarintyg ska skadornas art och troliga följder av olycksfallet anges. Anmälan ska göras inom tio arbetsdagar från den dag då olycksfallet inträffade. Denna bestämmelse återger i huvudsak artikel 16 i de gamla försäkringsreglerna.

20 Enligt artikel 16.1 första stycket första meningen i de nya försäkringsreglerna ska en tjänsteman som på grund av arbetssjukdom begär att dessa regler ska tillämpas göra en anmälan till förvaltningen inom rimlig tid efter sjukdomens utbrott eller dagen då den först diagnostiserades. Denna bestämmelse återger artikel 17.1 första stycket första meningen i de gamla försäkringsreglerna.

21 I artikel 16.2 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs att förvaltningen ska inleda en undersökning för att samla in alla fakta för att fastställa sjukdomens art, dess samband med arbetet samt de förhållanden under vilka den uppkommit. Denna bestämmelse återger artikel 17.2 första stycket i de gamla försäkringsreglerna.

22 I artikel 18 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs att beslut om att erkänna en händelse som olycksfall eller beslut om erkännande av en arbetssjukdom liksom fastställande av graden av bestående invaliditet ska fattas av tillsättningsmyndigheten enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 20 i samma regler, på grundval av de slutsatser som utfärdats av den eller de läkare som utsetts av institutionerna och, om den försäkrade kräver det, efter samråd med den läkarkommitté som föreskrivs i artikel 22 i försäkringsreglerna. Denna bestämmelse återger i huvudsak artikel 19 i de gamla försäkringsreglerna.

23 I artikel 20 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs följande:

”1. Tillsättningsmyndigheten skall innan den fattar beslut med stöd av artikel 18 meddela den försäkrade eller dennes rättsinnehavare förslaget till beslut, åtföljt av slutsatserna från den eller de läkare som utsetts av institutionen. Den försäkrade eller dennes rättsinnehavare kan begära att få ta del av den fullständiga medicinska rapporten eller att den överlämnas till valfri läkare.

2. Den försäkrade eller dennes rättsinnehavare kan inom en tidsfrist på sextio dagar begära att den läkarkommitté som avses i artikel 22 avger sitt utlåtande. Begäran om utlåtande från läkarkommittén skall innehålla namnet på den läkare som företräder den försäkrade eller dennes rättsinnehavare samt denna läkares rapport där det anges på vilka punkter han dragit andra medicinska slutsatser än den eller de läkare som utsetts av institutionen med avseende på tillämpningen av dessa regler.

3. Om det vid utgången av denna tidsfrist inte har inkommit någon begäran om att höra läkarkommittén skall tillsättningsmyndigheten fatta beslut i enlighet med förslaget.”

24 Enligt artikel 21 i de gamla försäkringsreglerna kunde tjänstemannen begära att den fullständiga medicinska rapporten skulle överlämnas till den läkare som han hade valt. Till skillnad från artikel 20 i de nya försäkringsreglerna, föreskrevs det i artikel 21 i de gamla försäkringsreglerna däremot inte någon möjlighet för tjänstemannen att begära att direkt få ta del av den medicinska rapporten.

25 I artikel 22.1 i de nya försäkringsreglerna, vilken i huvudsak återger artikel 23.1 i de gamla försäkringsreglerna vad beträffar läkarkommitténs sammansättning, föreskrivs följande:

”1. Läkarkommittén skall bestå av tre läkare varav

– den första skall utses av den försäkrade eller dennes rättsinnehavare,

– den andra skall utses av tillsättningsmyndigheten,

– den tredje skall utses gemensamt av dessa två läkare.

...”

26 Slutligen föreskrivs följande i artikel 19.3 i de nya försäkringsreglerna:

”Beslutet om graden av invaliditet skall fattas efter det att den försäkrades skador slutligen har fastställts. Följdtillstånden efter arbetssjukdomen eller olycksfallet kan fastställas då dessa följdtillstånd stabiliserats eller besvären endast avtar mycket långsamt eller i ytterst begränsad omfattning. ...

Om graden av invaliditet efter avslutad medicinsk behandling ännu inte kan fastställas definitivt, skall det i utlåtandet från den eller de läkare som avses i artikel 18 eller i för[e]kommande fall rapporten från läkarkommittén enligt artikel 22 anges när den försäkrades ärende senast bör behandlas på nytt.”

V – Bestämmelserna om de förmåner som utbetalas vid invaliditet

A – Tjänsteföreskrifterna

27 I artikel 53 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att om invaliditetskommittén finner att tjänstemannen uppfyller de villkor som fastställs i artikel 78, ska han automatiskt pensioneras den sista dagen i den månad under vilken tillsättningsmyndigheten fastslår att tjänstemannen är permanent oförmögen att utföra sina uppgifter.

28 Enligt artikel 59.4 i tjänsteföreskrifterna kan tillsättningsmyndigheten hänskjuta fall där en tjänstemans sjukledighet överstiger 12 månader under en treårsperiod till invaliditetskommittén.

29 I artikel 78 första stycket i tjänsteföreskrifterna anges följande:

”En tjänsteman skall ... ha rätt till invaliditetsersättning vid total bestående invaliditet som hindrar honom att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänstegrupp omfattar.”

30 Enligt artikel 78 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna ska invaliditetsersättningen vara 70 procent av tjänstemannens senaste grundlön.

31 I artikel 78 fjärde stycket i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att från invaliditetsersättningen ska avdrag göras för avgifter till pensionssystemet, beräknade på den ersättningen.

32 I artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att om invaliditeten beror på yrkessjukdom ska avgifterna till pensionssystemet betalas helt ur institutionens budget.

33 Artikel 13.1 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna har följande lydelse:

”Om inte annat följer av bestämmelserna i artikel 1.1 skall en tjänsteman, som inte fyllt 65 år och som när som helst under den tid då han förvärvar pensionsrättigheter av invaliditetskommittén bedöms lida av total bestående invaliditet som hindrar honom från att utföra sådana arbetsuppgifter som motsvarar en tjänst i hans tjänsteklass och som av dessa skäl är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring vid gemenskaperna, ha rätt till en invaliditetsersättning enligt vad som föreskrivs i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, så länge hans oförmåga består.”

B – Tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004

34 Artikel 53 i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004, är identisk med artikel 53 i tjänsteföreskrifterna.

35 I artikel 78 första stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004, föreskrivs följande:

”En tjänsteman skall ... ha rätt till invaliditetspension vid total bestående invaliditet som hindrar honom att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänsteklass omfattar.”

36 I artikel 78 andra stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004, föreskrivs att om invaliditeten beror på yrkessjukdom, ska invaliditetspensionen uppgå till 70 procent av tjänstemannens grundlön.

37 I artikel 78 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004, föreskrivs att om invaliditeten beror på andra orsaker än dem som angetts i artikel 78 andra stycket, ska invaliditetspensionen vara lika med den avgångspension tjänstemannen skulle ha haft rätt till vid 65 års ålder om han stannat kvar i tjänsten till dess.

VI – Bestämmelserna om personalakten

38 Artikel 26 i tjänsteföreskrifterna har följande lydelse:

”En tjänstemans personalakt skall innehålla följande:

a) Alla handlingar om hans administrativa ställning och alla utlåtanden om hans kompetens, prestationsförmåga och uppförande.

b) Tjänstemannens eventuella synpunkter på dessa handlingar.

Handlingarna skall vara registrerade, numrerade och lagda i akter i löpande ordning; de handlingar som anges i punkt a får inte användas eller åberopas av institutionen mot en tjänsteman om de inte meddelats honom innan de lades i akten.

När en handling meddelas en tjänsteman skall detta styrkas genom hans underskrift eller, i brist på detta, genom ett rekommenderat brev till den adress som tjänstemannen senast uppgett.

...

Det får endast finnas en personalakt för varje tjänsteman.

Tjänstemannen skall ha rätt att ta del av och kopiera handlingarna i sin akt, även efter det att han lämnat tjänsten.

Personalakten skall vara konfidentiell och får användas endast på administrationens kontor eller ett säkert datamedium. Den skall dock överlämnas till Europeiska [unionens] domstol om en talan som berör tjänstemannen väcks.”

39 Artikel 26a i tjänsteföreskrifterna har följande lydelse:

”Varje tjänsteman skall ha rätt att ta del av sin hälsojournal i enlighet med de bestämmelser som fastställts av institutionerna.”

VII – Bestämmelserna om allmänhetens tillgång till handlingar

40 I artikel 4.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, s. 43) anges följande:

”Institutionerna skall vägra att ge tillgång till en handling om ett utlämnande skulle undergräva skyddet för

– …

– syftet med inspektioner, utredningar och revisioner,

om det inte föreligger ett övervägande allmänintresse av utlämnandet.”

Bakgrund till tvisten

41 Sökanden är en före detta tjänsteman i lönegrad AD 15. Han tillträdde som tjänsteman vid kommissionen år 1979 och innehade olika tjänster inom denna institution.

42 Från den 21 december 1995 till juli månad år 1997 var sökanden chef för kommissionsledamoten Édith Cressons kansli och efterträdde Herr Lamoureux på denna tjänst.

43 Eftersom förevarande tvist har sin grund i vissa omständigheter som ägde rum på Édith Cressons kansli under denna period, är det nödvändigt att kort erinra om dessa.

I – Omständigheterna kring ”Cresson-affären”

44 Édith Cresson var ledamot av kommissionen mellan den 24 januari 1995 och den 8 september 1999. Kommissionens ordförande var då Jacques Santer. Édith Cressons ansvarsområden inom kommissionen omfattade vetenskap, forskning och utveckling, mänskliga resurser, utbildning, yrkesutbildning och ungdomsfrågor samt Gemensamma forskningscentret (GFC).

45 När Édith Cresson tillträdde sitt ämbete hade hennes kansli redan utsetts. Hon uttryckte icke desto mindre en önskan om att rekrytera en nära bekant, René Berthelot, till kansliet som ”personlig rådgivare”. René Berthelot kunde på grund av att han vid tiden för omständigheterna var 66 år gammal inte rekryteras som tillfälligt anställd vid en kommissionsledamots kansli. Herr Lamoureux, som var chef för Édith Cressons kansli, hade för övrigt påpekat för henne att det med hänsyn till René Berthelots ålder inte enligt hans mening fanns några utsikter att denne skulle kunna anställas av kommissionen. Édith Cresson ville detta till trots anställa René Berthelot som personlig rådgivare och vände sig därför till den administrativa avdelningen för att man där skulle undersöka på vilka villkor René Berthelot skulle kunna rekryteras. René Berthelot anställdes till slut som gästforskare vid generaldirektoratet (GD) Forskning för att arbeta där från och med den 1 september 1995 för en inledande period av sex månader. Perioden förlängdes sedan till slutet av februari månad 1997. Från april månad år 1996 sänktes den månatliga ersättningen till René Berthelot i dennes egenskap av gästforskare med stöd av en bestämmelse om kumulationsförbud så att pension som han uppbar i Frankrike beaktades. Kort efter det att sänkningen hade skett utfärdades inom Édith Cressons kabinett 13 reseförordnanden som avsåg perioden från den 23 maj till den 21 juni 1996 i René Berthelots namn och denne erhöll därigenom ett belopp på cirka 6 900 euro. Från och med den 1 september 1996 placerades René Berthelot i en högre lönegrad och flyttades därmed upp från lönegrad II till lönegrad I för gästforskare. Hans månatliga ersättning som vid tidpunkten uppgick till 4 500 euro höjdes därigenom med cirka 1 000 euro. När René Berthelots kontrakt med GD Forskning löpte ut den 1 mars 1997 erbjöds han ett nytt kontrakt som gästforskare för en period av ett år med upphörande vid utgången av februari månad år 1998, denna gång vid GFC.

46 Efter anklagelser från ledamöter i Europaparlamentet om att Édith Cresson hade gjort sig skyldig till favorisering genom att rekrytera och favorisera två av hennes bekanta, gjordes ett antal utredningar av olika organ.

47 En oberoende expertkommitté inrättades den 27 januari 1999 under parlamentets och kommissionens ledning för att upprätta en första rapport i syfte att fastställa i vilken utsträckning kommissionen, som organ eller genom en eller flera av kommissionsledamöterna enskilt, var ansvarig för den senaste tidens fall av bedrägeri, bristfällig förvaltning och nepotism som nämnts under diskussionerna i parlamentet. I sin rapport av den 15 mars 1999 drog kommittén särskilt den slutsatsen att det förelåg ett tydligt fall av favorisering i fråga om René Berthelot.

48 Kommissionen avgick kollektivt den 16 mars 1999, men fortsatte att fullgöra sina uppgifter till och med den 8 september 1999.

49 Den 20 juli 1999 inledde Olaf en intern utredning rörande René Berthelots anställningsvillkor i egenskap av gästforskare vid kommissionen. Olaf färdigställde sin rapport den 23 november 1999. I rapporten drogs slutsatsen att ”de rapporter och ... uppdrag som upprättats eller redovisats med René Berthelots namnteckning [kunde] betecknas som urkundsförfalskning och brukande av falsk urkund, och rapporten [skulle] därför ... överlämnas... till behöriga rättsliga myndigheter, i enlighet med artikel 10 i förordning nr 1073/99”.

50 Olafs rapport översändes till generaldirektören för GD Personal och administration, i syfte att eventuellt inleda disciplinära förfaranden, och till allmänna åklagaren i Bryssel (Belgien). Denna rapport ledde till att flera disciplinära förfaranden inleddes mot kommissionens tjänstemän och anställda. Vidare inleddes ett förfarande för återkrävande av de belopp som felaktigt hade utbetalats till René Berthelot. Något disciplinärt förfarande inleddes inte mot sökanden i detta skede.

51 GD Personal och administration och därefter IDOC, sedan den hade inrättats genom kommissionens beslut K (2002) 540 av den 19 februari 2002, genomförde ytterligare två utredningar angående René Berthelot, den ena avseende den roll som GD Forskning hade spelat och den andra avseende GFC:s inblandning. Den 22 februari 2002 lämnade IDOC en ytterligare administrativ utredningsrapport avseende den period då René Berthelot arbetat som gästforskare vid GD Forskning och vid GFC. I IDOC:s rapport drogs slutsatsen att ”den röda tråd som, enligt samtliga uppgifter och förklaringar som inhämtats under de ytterligare utredningarna, tyck[te]s ligga till grund för René Berthelots anställning vid kommissionen [var], av allt att döma, nödvändigheten av att avlöna vederbörande för den direkta assistans som Édith Cresson önskade få från honom i egenskap av personlig rådgivare”.

52 Den 21 januari 2003 beslutade kommissionsledamöternas kollegium att sända ett meddelande om anmärkningar till Édith Cresson i samband med ett eventuellt förfarande enligt artikel 213.2 EG och artikel 126.2 EA.

53 Den 18 mars 2003 väckte undersökningsdomaren V. vid Tribunal de première instance de Bruxelles åtal mot Édith Cresson, René Berthelot och åtta tjänstemän och anställda vid kommissionen, däribland sökanden, för urkundsförfalskning, brukande av falsk urkund, bedrägeri och intressekonflikt i ämbetet. Den 11 september 2003 biträdde kommissionen åtalet som målsägande vid den belgiska brottmålsdomstolen.

54 Chambre du conseil vid Tribunal de première instance de Bruxelles beslutade den 30 juni 2004, med hänsyn till allmänna åklagarens muntliga sakframställan och med hänvisning till dennes skriftliga sakframställan av den 3 februari 2004, att det inte längre fanns grund för åtal vid Tribunal correctionnel (brottmålsdomstol). I beslutet konstaterades särskilt att det enligt handlingarna från förundersökningen inte rådde någon tvekan om att anklagelserna om urkundsförfalskning och bedrägeri kvarstod, men att det inte fanns något indicium som gjorde det möjligt att helt säkert inrikta sig på en av de personer som förundersökningen avsåg.

55 Den 7 oktober 2004 väckte kommissionen talan och yrkade att domstolen skulle fastställa att Édith Cresson hade gjort sig skyldig till favorisering eller åtminstone grov oaktsamhet varigenom hon åsidosatte sina förpliktelser enligt artikel 213 EG och artikel 126 EA, samt att domstolen till följd härav skulle besluta att Édith Cresson helt eller delvis skulle berövas rätten till pension eller andra förmåner i dess ställe.

56 I dom av den 11 juli 2006 i mål C-432/04, kommissionen mot Cresson (REG 2006, s. I-6387) (nedan kallad domen i målet kommissionen mot Cresson), slog domstolen fast att Édith Cresson hade åsidosatt de förpliktelser som följde med hennes ämbete som ledamot av kommissionen när det gällde rekryteringen av René Berthelot och dennes anställningsvillkor. Vad beträffar kommissionens yrkande om att Édith Cresson skulle berövas rätten till pension, fann dock domstolen att fastställandet av att hon hade åsidosatt sina förpliktelser i sig fick anses utgöra en lämplig sanktion och att hon följaktligen inte skulle ådömas någon sanktion.

II – Bakgrund såvitt avser sökanden

57 Sökanden var chef för Édith Cressons kansli från den 21 december 1995 till juli månad år 1997. I december månad år 1996 fick han en tjänst som chefsrådgivare vid GD Forskning, en tjänst som han hade ansökt om. Han ville nämligen lämna Édith Cressons kansli, på grund av det spända förhållandet mellan de båda sedan maj månad år 1996. Han lämnade dock faktiskt kansliet först i juli år 1997, på grund av att Édith Cresson godtog hans avskedsansökan först då, eftersom det saknades kandidater som kunde ersätta honom.

58 Den 15 september 1999 hördes sökanden informellt inom ramen för Olafs utredning. Den 17 november 1999 underrättades han om att en utredning hade inletts rörande honom. Han hördes formellt den 19 november 1999. I Olafs rapport av den 23 november 1999 nämndes, beträffande sökanden, att det, med hänsyn till delvis överensstämmande uppgifter från tjänstemän, troligen hade hållits ett möte i sökandens arbetsrum, under vilket man hade diskuterat möjligheten att placera René Berthelot i lönegrad I för gästforskare (punkt 4.2.2 i Olafs rapport). Något disciplinärt förfarande inleddes inte mot sökanden till följd av Olafs rapport.

59 Den 27 december 2000 sände det belgiska programföretaget Radio télévision belge francophone (RTBF) ”Au nom de la loi”, ett program med höga tittarsiffror. Ett av de ämnen som behandlades i programmet var ”Cresson-affären”. I ett kort inslag i programmet nämndes sökandens namn och det visades en filmsekvens med en handling som uppgavs vara protokollet från när sökanden hördes av Olaf.

60 Genom skrivelse av den 7 februari 2001 underrättade GD Personal och administration sökanden om kommissionens beslut att upphäva hans immunitet, till följd av en begäran härom riktad till institutionens ordförande den 18 december 2000 från V., undersökningsdomare vid Tribunal de première instance de Bruxelles.

61 I IDOC:s rapport av den 22 februari 2002 angavs det, beträffande sökanden, att bedömningen av uppgifterna från utredningen gav intrycket av att det hade hållits ett möte i sökandens arbetsrum mellan den 21 och den 29 november 1996, under vilket man hade diskuterat möjligheten att placera René Berthelot i lönegrad I för gästforskare (punkt 4.4 i IDOC:s rapport).

62 Den 18 mars 2003 (se ovan punkt 53) väcktes åtal mot sökanden för att han, själv eller tillsammans med andra, gjort sig skyldig till dels urkundsförfalskning, bland annat genom att ha upprättat eller låtit upprätta 13 reseförordnanden och 13 redovisningar för kostnader i samband med tjänsteresor och på var och en av dessa handlingar anbringat eller låtit anbringa uppgifter som inte överensstämde med verkligheten, dels bedrägeri, med avseende på ersättningen för de kostnader i samband med tjänsteresor som avses i ovannämnda åtalspunkt. Sökanden mottog den 7 april 2003 undersökningsdomarens skrivelse, vari han informerades om åtalet mot honom.

63 Efter att åtal hade väckts drabbades sökanden av en depression, vilken krävde flera arbetsavbrott.

64 Den 25 juli 2003 skickade sökanden en ”anmälan om olycksfall/yrkessjukdom” till kommissionen. Anmälan, vilken åtföljdes av en rapport från sökandens läkare, innehöll inte någon uttrycklig anklagelse om mobbning mot institutionen.

65 Den 31 juli 2003 bekräftade kommissionen att den mottagit sökandens anmälan av den 25 juli 2003 och underrättade honom om att en undersökning skulle göras för att fastställa sjukdomens art och orsak.

66 I september månad år 2003, en vecka efter det att sökanden åter hade trätt i tjänst efter en sjukledighet, ”stoppades” det forskningsprogram som han var ansvarig för på begäran av GD Personal och administration. Denna händelse medförde ett nytt arbetsavbrott för sökanden, vilket fortsatte fram till början av januari år 2004.

67 Generaldirektören för GD Forskning informerade den 16 januari 2004 muntligen sökanden om att tillsättningsmyndigheten avsåg att entlediga honom i tjänstens intresse, med tillämpning av artikel 50 i tjänsteföreskrifterna. Sökanden fick denna information bekräftad den 20 januari 2004 av kanslichefen för den kommissionsledamot som ansvarade för vetenskaplig forskning, men några vidare åtgärder vidtogs aldrig. Som en följd av detta tillkännagivande konstaterades att sökanden återigen hade drabbats av depression, vilket medförde ett nytt arbetsavbrott för sökanden, från den 22 januari 2004 till slutet av år 2004.

68 Den 16 januari 2004 beslutade den kommissionsledamot som ansvarade för personalfrågor och administrativa frågor och således för disciplinutredningar och disciplinärenden, Neil Kinnock, att i egenskap av tillsättningsmyndighet inleda ett disciplinärt förfarande mot sökanden och att vilandeförklara detta förfarande, med tillämpning av artikel 88 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004, till dess att den belgiska brottmålsdomstolens dom vunnit laga kraft. I beslutet angavs att sökanden, förutom åtalet mot honom, klandrades för att ha haft en aktiv roll, i egenskap av chef för Édith Cressons kansli, vid den rättsstridiga placeringen av René Berthelot i lönegrad I för gästforskare vid GD Forskning, och vid den likaså rättsstridiga anställningen av René Berthelots som gästforskare vid GFC.

69 Allmänna åklagarens skriftliga sakframställan av den 3 februari 2004 (se ovan punkt 54) innehöll bland annat följande redogörelse rörande åtalet mot sökanden för urkundsförfalskning:

”Även om [sökanden] var chef för Édith Cressons kansli, finns det inte några uppgifter som uttryckligen eller underförstått avser honom. Det finns inte några materiella bevis, som till exempel en skrivelse eller en underskrift, som kan styrka att han deltog i gärningarna. Han har själv ingett uppgifter som visar att reseförordnandena var oriktiga, genom att uppge att den andre tilltalade (Berthelot) på tisdagen kom till Bryssel, i sällskap med Édith Cresson och i hennes bil, för att igen avresa till Châtellerault (Frankrike) på torsdagen, trots att dessa dagar exakt motsvarade datumen för tjänsteresor som gjordes i motsatt riktning ...”

70 Allmänna åklagarens skriftliga sakframställan avslutades med uppgiften att det inte fanns någon anklagelse mot sökanden vad beträffar åtalspunkterna avseende urkundsförfalskning och bedrägeri.

71 Genom skrivelse av den 25 maj 2004 underrättade chefen för kommissionens enhet ”Läkartjänsten (Bryssel)” sökanden om att han, med hänsyn till sökandens sjukfrånvaro, avsåg att begära att tillsättningsmyndigheten skulle inleda ett invaliditetsförfarande avseende honom, och frågade huruvida sökanden hade några invändningar mot detta.

72 Genom skrivelse av den 23 juni 2004 svarade sökanden att han inte motsatte sig inledandet av ett sådant förfarande, på villkor att förfarandet endast grundade sig på artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, som bland annat avser det fall då invaliditeten beror på yrkessjukdom.

73 Den 29 juni 2004 svarade chefen för enheten ”Läkartjänsten (Bryssel)” sökanden att han vederbörligen noterat sökandens skrivelse av den 23 juni 2004. Enhetschefen uppgav även att han var angelägen om att uppmärksamma sökanden på det faktum att det inte gick att ta invaliditetskommitténs slutsatser för givna, särskilt vad beträffar invaliditetens samband med arbetet, men att invaliditetskommittén skulle undersöka denna aspekt.

74 Den 13 juli 2004, efter den belgiska brottmålsdomstolens beslut av den 30 juni 2004 att det inte fanns grund för åtal mot sökanden och övriga personer (se ovan punkt 54), skickade kommissionen en skrivelse till sökanden med följande lydelse:

”Som ni känner till har det disciplinära förfarande som avser er vilandeförklarats i avvaktan på ett beslut av [kommissionsledamöternas] kollegium rörande Édith Cressons ärende.

…

När [beslutet av den belgiska brottmålsdomstolen] inte längre går att överklaga och nämnda beslut har analyserats av rättstjänsten, kommer samtliga frågor rörande Édith Cresson att bli föremål för beslut av [kommissionsledamöternas] kollegium. Direkt därefter kommer de övriga ärendena, däribland ert, att prövas på nytt med hänsyn till det beslut som fattats och på nytt underställas tillsättningsmyndigheten.”

75 Genom beslut av den 20 juli 2004, vilket omedelbart trädde i kraft, ändrade tillsättningsmyndigheten sökandens tjänsteplacering till den nyinrättade tjänsten som ”chefsrådgivare med ansvar för ekonomiska frågor” hos generaldirektören för GD Forskning (nedan kallat beslutet om ändrad tjänsteplacering). I det första stycket i beslutet åberopades genomförandet av mobilitetspolitiken för högre tjänstemän och tjänstens intresse.

76 Den 14 oktober 2004 skickade sökanden ett klagomål till tillsättningsmyndigheten, vari beslutet om ändrad tjänsteplacering ifrågasattes. Tillsättningsmyndigheten avslog klagomålet genom beslut av den 15 mars 2005. Sökanden väckte inte talan avseende sistnämnda beslut.

77 Den 22 oktober 2004 ingav sökanden, enligt artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna, en begäran om att det disciplinära förfarande som inletts mot honom skulle avslutas. Till stöd för begäran åberopade sökanden bland annat den belgiska brottmålsdomstolens beslut att det inte fanns grund för åtal.

78 Den 25 oktober 2004 skickade sökanden en ny ”anmälan om olycksfall i arbetet och/eller yrkessjukdom” till kommissionen, i vilken han hävdade att hans depression var resultatet av samtliga åtgärder som kommissionen hade vidtagit med avseende på honom, vilka visade på en önskan att skada och mobba honom.

79 Invaliditetskommittén lade fram sina slutsatser den 29 oktober 2004. I dessa angavs att sökanden led av total bestående invaliditet som hindrade honom från att utföra sådana arbetsuppgifter som motsvarar en tjänst i hans tjänsteklass. Det angavs även att invaliditetskommittén i detta skede inte hade tagit ställning till huruvida det fanns ett samband mellan den konstaterade invaliditeten och sökandens yrkesverksamhet, ”i avvaktan på att relevanta uppgifter från de för ändamålet inrättade instanserna ska bli tillgängliga”.

80 Genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 8 november 2004, vilket trädde i kraft den 30 november 2004, pensionerades sökanden automatiskt med stöd av artikel 53 i tjänsteföreskrifterna och beviljades en invaliditetsersättning som fastställdes i enlighet med artikel 78 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna.

81 Den 25 november 2004 bekräftade kommissionen att den mottagit sökandens skrivelse av den 25 oktober 2004 och uppgav att det förfarande som hade inletts i juli år 2003, med tillämpning av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, var nära att slutföras. Kommissionen informerade även sökanden om att, på grund av de anklagelser om mobbning som han hade framfört, begäran om att hans sjukdom skulle erkännas som en yrkessjukdom skulle överlämnas till IDOC, vilken – jämte Olaf – ensam har behörighet att göra administrativa utredningar.

82 Den 24 december 2004 skickade sökanden en skrivelse till kommissionen och bad den att ändra sitt beslut att ge IDOC i uppdrag att göra en utredning. Till stöd för sin begäran åberopade sökanden dels det förhållandet att en sådan utredning endast skulle medföra att ett förfarande som redan hade pågått under nästan två år ytterligare drog ut på tiden, dels denna byrås bristande opartiskhet. I skrivelsen bad sökanden även att kommissionen skulle uppge, för det första, huruvida ett sådant beslut kunde bli föremål för ett klagomål enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna och, för det andra, huruvida kommissionen definitivt hade uteslutit möjligheten att han råkat ut för ett olycksfall i arbetet.

83 Genom skrivelse av den 4 februari 2005 svarade kommissionen sökanden att beslutet att överlämna hans ärende till IDOC inte gick att överklaga, och att kritiken rörande byråns opartiskhet inte kunde godtas. Kommissionen angav även att sökanden inte hade ingett en anmälan om olycksfall, eftersom han i sin anmälan av den 25 juli 2003 uttryckligen avsåg artikel 17 (som rör en anmälan om yrkessjukdom) i de gamla försäkringsreglerna, och inte artikel 16 i nämnda försäkringsregler (som avser en anmälan om olycksfall).

84 Genom beslut av den 28 februari 2005 avslog tillsättningsmyndigheten sökandens begäran av den 22 oktober 2004 om att det disciplinära förfarande som inletts mot honom skulle avslutas. Beslutet motiverades av det faktum att det disciplinära förfarandet och brottmålsförfarandet var fristående från varandra, och det förhållandet att det belgiska brottmålsförfarandet hade utmynnat i ett beslut om att det inte fanns grund för åtal innebar följaktligen inte att det disciplinära förfarandet skulle avslutas. Tillsättningsmyndigheten angav dessutom att det disciplinära förfarande som avsåg sökanden skulle fortsatta att vara vilande, på grund av det samband som förelåg mellan förfarandet och den talan som den 7 oktober 2004 väcktes vid domstolen mot Édith Cresson. Att det disciplinära förfarande som avsåg sökanden skulle fortsätta att vara vilande motiverades särskilt på följande sätt:

”[V]arje beslut i sak i ert ärende, oavsett om det rör sig om ett eventuellt beslut att avsluta förfarandet eller ett eventuellt beslut att fullfölja ärendet, skulle inte vara neutralt i förhållande till förfarandet mot Édith Cresson vid domstolen och skulle därför kunna betraktas som ett försök till otillbörlig påverkan.

Det ska visserligen beaktas att [det pågående förfarandet mot Édith Cresson vid domstolen] inte är av straffrättslig art, men det finns ändå anledning att tillämpa den rättspraxis som avser skälen för att vilandeförklara ett disciplinärt förfarande då åtal väcks, artikel 25 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna (... artikel 88 [femte stycket] i tjänsteföreskrifterna[, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004]). [Förstainstansrätten] har nämligen i det avseendet slagit fast att syftet med denna artikel även är att ’den berörda tjänstemannen, inom ramen för det straffrättsliga förfarandet mot vederbörande, inte ska försättas i en mindre fördelaktig situation än vad som hade kunnat vara fallet om förvaltningsmyndigheten inte hade fattat ett sådant beslut ...’ (dom av den 19 [mars] 1998 i mål T-74/96, Tzoanos mot kommissionen, REGP 1998, s. [I-A-129 och s.] II-343 …).”

85 Genom skrivelse av den 24 mars 2005 ingav sökanden en tredje ”anmälan om olycksfall i arbetet/yrkessjukdom”.

86 Genom skrivelse av den 12 maj 2005 informerade kommissionen sökanden om att hans nya anmälan, vilken inte medförde några ändringar i sak, helt enkelt hade införts i hans akt. I skrivelsen angavs även att IDOC den 16 mars 2005 hade översänt ett ”bidrag” till enheten för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring vid Byrån för löneadministration och individuella ersättningar (PMO) som gjorde det möjligt att avsluta den undersökning som inletts enligt artikel 17 i de gamla försäkringsreglerna (nedan kallat IDOC:s bidrag).

87 Genom skrivelse av den 19 maj 2005 begärde sökanden att IDOC:s bidrag skulle tillställas honom.

88 Den 20 maj 2005 ingav sökanden ett klagomål mot beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet med anledning av hans begäran.

89 Genom skrivelse av den 9 juni 2005 nekade chefen för PMO:s enhet för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring att tillställa sökanden en kopia av IDOC:s bidrag till den undersökning som inletts enligt artikel 17 i de gamla försäkringsreglerna. För att motivera denna vägran ”tills nytt beslut fattas”, åberopade han två skäl. För det första utgjorde bidraget en förberedande rättsakt som den läkare som utsetts av institutionen måste ha tillgång till, utan att riskera att ett utlämnande av denna rättsakt kunde föregripa slutsatsen i den rapport som läkaren hade i uppdrag att utarbeta. För det andra var undantaget i artikel 4.2 tredje strecksatsen i förordning nr 1049/2001 tillämpligt, vilket tillåter att institutionerna vägrar att ge tillgång till en handling om ett utlämnande skulle kunna undergräva skyddet för syftet med inspektioner, utredningar och revisioner.

90 Genom skrivelse daterad den 29 juni 2005 ingav sökanden, den 4 juli 2005, en begäran till tillsättningsmyndigheten om ersättning för samtliga skador som han orsakats till följd av olika fel som han hävdar att kommissionen begått.

91 Klagomålet av den 20 maj 2005 avslogs genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 26 september 2005.

92 Begäran av den 29 juni 2005 avslogs genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 10 november 2005. Den 23 januari 2006 ingav sökanden ett klagomål, som var daterat den 19 januari 2006, avseende sistnämnda beslut. Klagomålet bemöttes med ett tyst avslag, med tillämpning av artikel 90.2 andra stycket i tjänsteföreskrifterna.

93 Den 16 december 2005, efter beslutet av den 26 september 2005 att avslå hans klagomål av den 20 maj 2005 (se ovan punkterna 88 och 91), väckte sökanden den talan som registrerats under målnummer F-124/05.

94 Domen i målet kommissionen mot Cresson avkunnades den 11 juli 2006.

95 Den 10 augusti 2006, efter det tysta avslaget på hans klagomål av den 19 januari 2006 (se ovan punkt 92), väckte sökanden den talan som registrerats under målnummer F-96/06.

96 Den 16 oktober 2006 underrättade kommissionens vice ordförande Siim Kallas sökanden om att han, efter en noggrann genomgång av domen i målet kommissionen mot Cresson, hade beslutat att avsluta det disciplinära förfarande som avsåg sökanden.

97 Den 16 mars 2007 delgav kommissionen sökanden ett förslag till beslut om att inte erkänna sökandens sjukdom som en yrkessjukdom, på grundval av de slutsatser som den läkare som utsetts av institutionen kommit fram till.

98 Den 3 maj 2007 begärde sökanden att den läkarkommitté som föreskrivs i artikel 22 i försäkringsreglerna skulle tillsättas.

99 Den 5 december 2007 avgav läkarkommittén sin rapport, i vilken kommittén enhälligt erkände sökandens sjukdom som en yrkessjukdom. Slutsatserna i läkarkommitténs rapport hade följande lydelse:

”1. Som en följd av den psykologiska chock som sökanden drabbades av inom ramen för sin yrkesverksamhet den [7 april] 2003, har [sökanden] från och med den 10 april 2003 och i vart fall fram till och med den 31 augusti 2003 tillfälligt varit helt arbetsoförmögen.

2. Därefter försökte [sökanden] att återuppta arbetet vid två kortvariga tillfällen, men utan framgång, vilket åter resulterade i en total tillfällig arbetsoförmåga som klart har samband med det ursprungliga sjukdomsförloppet.

3. Då detta medicinska utlåtande färdigställs, är [sökanden] fortfarande tillfälligt helt arbetsoförmögen och hans tillstånd tycks inte kunna fastställas.

4. [Sökanden] bör undersökas på nytt inom cirka två år, på begäran av den part som först gör en framställan.

...”

100 I avsnittet ”diskussion” i läkarkommitténs rapport angavs särskilt följande:

”Under dessa omständigheter anser läkarkommittén enhälligt att [sökandens] psykologiska tillstånd ska anses fortfarande vara under förändring och att hans tillstånd således inte kan fastställas i nuskedet.

Med hänsyn till dessa olika omständigheter anser läkarkommittén enhälligt att det är motiverat att [sökanden] ska anses som arbetsoförmögen till mer än 66 procent från och med den [18 mars] 2003.”

101 Den 28 mars 2008 skickade chefen för PMO:s enhet för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring en skrivelse till sökanden, i vilken han angav att det, med hänsyn till läkarkommitténs rapport av den 5 december 2007, var möjligt att erkänna sökandens sjukdom som en yrkessjukdom. Till skrivelsen bifogades läkarkommitténs rapport av den 5 december 2007.

102 Den 8 april 2008 skickade sökanden en skrivelse till chefen för PMO:s enhet för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring och begärde att han utan dröjsmål skulle fatta beslut om att tillämpa artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna.

103 Den 28 april 2008 svarade chefen för PMO:s enhet för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring sökanden att eftersom det i läkarkommitténs rapport av den 5 december 2007 angavs att sökandens tillstånd ännu inte gick att ”fastställa” och att han skulle undersökas på nytt inom cirka två år, var det omöjligt för honom att i detta skede fatta beslut om att tillämpa artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna.

104 Den 9 juni 2008 sammanträdde invaliditetskommittén på nytt. Med hänsyn till läkarkommitténs rapport av den 5 december 2007 drog invaliditetskommittén slutsatsen att sökandens invaliditet hade orsakats av en yrkessjukdom.

105 Genom beslut av den 16 juni 2008, vilket upphävde och ersatte beslutet av den 8 november 2004, beslutade tillsättningsmyndigheten, med hänsyn till invaliditetskommitténs slutsatser av den 9 juni 2008, att tillerkänna sökanden en invaliditetsersättning som skulle fastställas i enlighet med bestämmelserna i artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, med verkan från den dag då han pensionerades på grund av invaliditet, det vill säga från och med den 30 november 2004.

106 Den 18 februari 2009 väckte sökanden en tredje talan vid persondomstolen, vilken registrerades under målnummer F-12/09, A mot kommissionen, och yrkade bland annat att personaldomstolen skulle dels ogiltigförklara kommissionens beslut av den 28 april 2008 att inte ta ställning till artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna, dels förplikta kommissionen att ersätta den skada som han orsakats till följd av en rad fel som han anser att kommissionen begått vid handläggningen av förfarandet för att erkänna hans sjukdom som en yrkessjukdom.

Förfarandet

I – Förfarandet i mål F-124/05, innan målet förenades med mål F-96/06

107 Genom särskild handling, som inkom till personaldomstolens kansli den 12 april 2006, framställde kommissionen en invändning om rättegångshinder avseende talan i målet, med stöd av artikel 114.1 i Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts rättegångsregler, vilka gäller i tillämpliga delar vid personaldomstolen, enligt artikel 3.4 i rådets beslut 2004/752/EG, Euratom av den 2 november 2004 om upprättande av Europeiska unionens personaldomstol (EUT L 333, s. 7), till dess att personaldomstolens rättegångsregler träder i kraft.

108 Genom handling som inkom per telefax till personaldomstolens kansli den 12 maj 2006 (originalet inkom den 18 maj 2006) ingav sökanden ett yttrande avseende denna invändning om rättegångshinder.

109 Genom beslut av den 29 juni 2006 förordnade personaldomstolen att beslut i frågan om invändningen om rättegångshinder skulle anstå till den slutliga domen, i enlighet med artikel 114.4 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler.

110 Efter beslutet att avsluta det disciplinära förfarande som avsåg sökanden ingav kommissionen, genom särskild handling som inkom per telefax till personaldomstolens kansli den 18 oktober 2006 (originalet inkom den 19 oktober 2006), en begäran om att det skulle fastställas att det saknas anledning att döma i saken, med stöd av artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler.

111 Genom handling som inkom per telefax till personaldomstolens kansli den 2 november 2006 (originalet inkom den 6 november 2006) ingav sökanden ett yttrande avseende sistnämnda begäran.

112 Genom beslut av den 22 november 2006 förordnade personaldomstolen att beslut i frågan om begäran om fastställande av att det saknas anledning att döma i saken skulle anstå till den slutliga domen, i enlighet med artikel 114.4 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler.

113 Kommissionen ingav sitt svaromål den 8 januari 2007 per telefax (originalet inkom den 11 januari 2007).

114 Den 27 mars 2007 beslutade personaldomstolen, på gemensam begäran av parterna, att vilandeförklara förfarandet till dess att det förfarande som sökanden inlett enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna avslutats eller senast fram till och med den 30 juni 2007, med stöd av artikel 77 c i förstainstansrättens rättegångsregler. Genom beslut av den 24 juli 2007 och den 26 oktober 2007 vilandeförklarades förfarandet på nytt med stöd av samma artikel, på gemensam begäran av parterna, till dess att det förfarande som sökanden inlett enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna avslutats eller senast fram till och med den 31 oktober 2007 respektive den 1 mars 2008.

115 Som en åtgärd för processledning anmodade personaldomstolen parterna att besvara skriftliga frågor och att inge ett antal handlingar. Parterna efterkom personaldomstolens begäran inom fastställda frister.

116 Den 9 juli 2008 beslutade personaldomstolen att hänskjuta målet till avgörande i plenum.

II – Förfarandet i mål F-96/06, innan målet förenades med mål F-124/05

117 Kommissionen ingav sitt svaromål den 20 november 2006 per telefax (originalet inkom den 22 november 2006).

118 Den 27 mars 2007 beslutade personaldomstolen, på gemensam begäran av parterna, att vilandeförklara förfarandet till dess att det förfarande som sökanden inlett enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna avslutats eller senast fram till och med den 30 juni 2007, med stöd av artikel 77 c i förstainstansrättens rättegångsregler. Genom beslut av den 24 juli 2007 och den 26 oktober 2007 vilandeförklarades förfarandet på nytt med stöd av samma artikel, på gemensam begäran av parterna, till dess att det förfarande som sökanden inlett enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna avslutats eller senast fram till och med den 31 oktober 2007 respektive den 1 mars 2008.

119 Som en åtgärd för processledning anmodade personaldomstolen parterna att besvara skriftliga frågor och att inge ett antal handlingar. Parterna efterkom personaldomstolens begäran inom fastställda frister.

120 Den 9 juli 2008 beslutade personaldomstolen att hänskjuta målet till avgörande i plenum.

III – Förfarandet i de förenade målen F-124/05 och F-96/06

121 Personaldomstolens ordförande beslutade den 22 januari 2009 att förena målen F-124/05 och F-96/06 vad gäller det muntliga förfarandet och det slutliga avgörandet, i enlighet med artikel 46 i rättegångsreglerna.

122 Som en åtgärd för processledning anmodade personaldomstolen parterna att besvara skriftliga frågor och att inge ett antal handlingar. Parterna efterkom personaldomstolens begäran inom fastställda frister.

Parternas yrkanden

I – I mål F-124/05

123 Sökanden har yrkat att personaldomstolen ska

– ogiltigförklara beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet,

– ogiltigförklara kommissionens beslut av den 26 september 2005 att avslå hans klagomål av den 20 maj 2005,

– förklara att sökandens begäran av den 22 oktober 2004 kan tas upp till sakprövning och ska bifallas,

– förklara kommissionen ansvarig för de fel som den begått genom att fatta beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet och beslutet av den 26 september 2005,

– förplikta kommissionen att till sökanden och hans familj utge 3 163 602 euro,

– förordna att sökandens identitet ska utelämnas i samtliga publikationer som avser förevarande mål, med tillämpning av artikel 17.4 i instruktionen för justitiesekreteraren vid förstainstansrätten av den 3 maj 1994, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

124 Kommissionen har yrkat att personaldomstolen ska

– i första hand slå fast att det saknas anledning att döma i saken,

– i andra hand avvisa talan,

– i tredje hand ogilla talan, och

– i första hand besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt, och i andra förklara att beslut i fråga om rättegångskostnader kommer att meddelas i samband med avgörandet i mål F-96/06.

II – I mål F-96/06

125 Sökanden har yrkat att personaldomstolen ska

– förklara kommissionen ansvarig för de fel som den begått,

– förplikta kommissionen att till sökanden och hans familj utge 3 163 602 euro,

– förordna att sökandens identitet ska utelämnas i samtliga publikationer som avser förevarande mål, med tillämpning av artikel 17.4 i instruktionen för justitiesekreteraren vid förstainstansrätten av den 3 maj 1994, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

126 Kommissionen har yrkat att personaldomstolen ska

– delvis avvisa talan eller i vart fall ogilla den, och

– besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt.

Rättslig bedömning

I – Talan i mål F-124/05

127 Personaldomstolen ska först undersöka kommissionens begäran om att det ska fastställas att det saknas anledning att döma i saken.

A – Parternas argument

128 Till stöd för sin begäran om att det ska fastställas att det saknas anledning att döma i saken har kommissionen anfört två argument. För det första anser kommissionen att sökanden inte längre har något intresse av att yrka att beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet ska ogiltigförklaras, på grund av tillsättningsmyndighetens beslut av den 16 oktober 2006 varigenom nämnda förfarande avslutades, som en följd av domen i målet kommissionen mot Cresson. För det andra är skadeståndsyrkandet i mål F-124/05 i huvudsak identiskt med skadeståndsyrkandet i mål F-96/06.

129 Sökanden har angett att han inte bestrider att talan inte längre har något föremål vad beträffar yrkandet om ogiltigförklaring av beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet. Han anser däremot att hans skadeståndsyrkande fortfarande är helt relevant. Eftersom talan i mål F-124/05 väcktes före talan i mål F-96/06, anser sökanden att personaldomstolen först ska avgöra det första målet, och därefter beakta sitt avgörande i det andra målet.

B – Personaldomstolens bedömning

130 Sökandens begäran av den 22 oktober 2004 syftade till att det disciplinära förfarande som avsåg honom skulle avslutas. Genom beslut av den 16 oktober 2006 avslutade tillsättningsmyndigheten detta förfarande. Sistnämnda beslut gav således sökanden det resultat som han önskade uppnå.

131 Vidare har sökanden själv medgett att yrkandet om ogiltigförklaring inte längre har något föremål, till följd av kommissionens beslut att avsluta det disciplinära förfarande som inletts mot honom. Ett sådant medgivande kan tolkas som om sökanden har återkallat yrkandet.

132 Av det ovan anförda följer att det saknas anledning att pröva yrkandet om ogiltigförklaring.

133 Skadeståndsyrkandet har däremot fortfarande ett föremål.

134 Det ska för det första konstateras att den åttonde anmärkningen i den talan som registrerats under målnummer F-96/06 hänvisar till samtliga grunder som åberopats i den talan som registrerats under målnummer F-124/05. För det andra är yrkandet i den talan som registrerats under målnummer F-96/06 identiskt med skadeståndsyrkandet i den talan som registrerats under målnummer F-124/05.

135 Det ska vidare erinras om att när en talan avser samma parter, samma föremål och samma grunder som en talan som väckts tidigare, ska den förstnämnda talan avvisas enligt fast rättspraxis (domstolens dom av den 17 maj 1973 i de förenade målen 58/72 och 75/72, Perinciolo mot rådet, REG 1973, s. 511, punkterna 3–5, av den 19 september 1985 i de förenade målen 172/83 och 226/83, Hoogovens Groep mot kommissionen, REG 1985, s. 2831, punkt 9, och av den 22 september 1988 i de förenade målen 358/85 och 51/86, Frankrike mot parlamentet, REG 1988, s. 4821, punkt 12, svensk specialutgåva, volym 9, s. 607, och personaldomstolens beslut av den 19 september 2006 i mål F-22/06, Vienne m.fl. mot parlamentet, REGP 2006, s. I-A-1-101 och II-A-1-377, punkt 12).

136 Trots det faktum att talan i mål F-124/05 registrerades före talan i mål F-96/06, och med beaktande av att målen F-124/05 och F-96/06 har förenats vad gäller det muntliga förfarandet och det slutliga avgörandet, anser personaldomstolen att det, för att tillgodose kravet på en god rättskipning, är lämpligare att inte pröva sökandens skadeståndsyrkande inom ramen för den talan som registrerats under målnummer F-124/05, utan att pröva det inom ramen för den talan som registrerats under målnummer F-96/06.

137 Följaktligen ska kommissionens begäran om att det ska fastställas att det saknas anledning att döma i saken bifallas i sin helhet.

II – Talan i mål F-96/06

A – Upptagande till sakprövning

1. Parternas argument

138 Vid förhandlingen gjorde kommissionen gällande att skadeståndstalan väckts för tidigt och därför ska avvisas, på grund av det förfarande som sökanden inlett i syfte att hans sjukdom ska erkännas som en yrkessjukdom. Kommissionen har åberopat förstainstansrättens dom av den 15 december 1999 i mål T-300/97, Latino mot kommissionen (REGP 1999, s. I-A-259 och II-1263), punkterna 94 och 95, i vilken det slogs fast att en tjänstemans yrkande om ersättning för den ideella skada som följde av hans yrkessjukdom hade framställts för tidigt, på grund av att det, i det skede då talan hade väckts, inte var möjligt att bedöma huruvida den ersättning enligt tjänsteföreskrifterna som tjänstemannen kunde göra anspråk på var lämplig. Kommissionen har i detta fall påpekat att det i läkarkommitténs rapport anges att det inte är möjligt att avgöra sökandens invaliditetsgrad, eftersom hans hälsotillstånd inte kan fastställas, och att hans fall skulle prövas på nytt ungefär två år senare. Enligt kommissionen är det omöjligt att veta vilket belopp sökanden skulle kunna erhålla enligt artikel 73.2 i tjänsteföreskrifterna, innan man vet resultatet av denna nya prövning. Denna information är absolut nödvändig för att personaldomstolen ska kunna avgöra huruvida den ersättning som sökanden erhåller enligt denna bestämmelse utgör tillräcklig ersättning för hans skada.

139 Sökanden har genmält att det inte är nödvändigt att läkarkommittén fastställer en invaliditetsgrad för att tillsättningsmyndigheten ska kunna fatta ett beslut enligt artikel 73.2 i tjänsteföreskrifterna. I artikel 11.2 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs nämligen att om den försäkrade invalidiseras totalt och bestående till följd av ett olycksfall eller en arbetssjukdom, är den fysiska och psykiska skadan 100 procent och det engångsbelopp som föreskrivs i artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna ska betalas ut till den försäkrade. Den 29 oktober 2004 konstaterade invaliditetskommittén att sökanden led av total och bestående invaliditet.

140 Sökanden har dessutom gjort gällande att förstainstansrätten, i dom av den 10 december 2008 i mål T-57/99, Nardone mot kommissionen (REGP 2008, s. I-A-2-83 och II-A-2-505), har slagit fast att den regel som följer av domen i det ovannämnda målet Latino mot kommissionen, enligt vilken eventuellt skadestånd för fel i tjänsten endast utgör ett komplement till reglerna i tjänsteföreskrifterna och endast aktualiseras om de belopp som erhålls med stöd av dessa regler kan anses otillräckliga, inte är systematiskt tillämplig. Sökanden anser att den lösning som valdes i domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen ska tillämpas i hans fall, eftersom den omotiverade förlängningen av det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna medför att den situation av osäkerhet som han befinner sig i sedan flera år blir bestående och hindrar att hans hälsotillstånd kan fastställas. Kommissionen vägrar att utge ersättning till honom så länge hans hälsotillstånd inte har fastställts. Sökanden anser att kommissionen därigenom har stängt in honom i en ”ond cirkel”, en ”helvetesspiral”, som endast personaldomstolen skulle kunna sätta stopp för genom att förplikta institutionen att omedelbart utge ersättning till sökanden.

141 Kommissionen har bemött detta argument med att hävda att sådana särskilda omständigheter som föranledde domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen inte föreligger i förevarande fall.

2. Personaldomstolens bedömning

142 Personaldomstolen påpekar inledningsvis att kommissionen i sitt svaromål i mål F-96/06 inte gjorde gällande att talan väckts för tidigt och därför ska avvisas, utan den åberopade detta argument först i sitt svaromål i mål F-124/05, genom att uppge att detta argument även gällde talan i mål F-96/06, och därefter i en skrivelse av den 25 februari 2008 som ingavs som svar på en åtgärd för processledning som personaldomstolen förordnade om rörande de båda målen, och slutligen vid den förhandling som var gemensam för de båda målen.

143 Det förhållandet att kommissionen inte framställde denna invändning om rättegångshinder i sitt svaromål i mål F-96/06 hindrar dock inte att personaldomstolen prövar denna invändning, med hänsyn till att sakprövningsförutsättningarna för en talan som väckts enligt artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna hör till tvingande rätt (förstainstansrättens dom av den 18 december 2008 i de förenade målen T-90/07 P och T-99/07 P, Belgien och kommissionen mot Genette, REG 2008, s. II-3859, punkt 87 och där angiven rättspraxis). I förevarande mål ska det även beaktas att de båda målen har förenats (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 18 mars 1980 i de förenade målen 26/79 och 86/79, Forges de Thy-Marcinelle och Monceau mot kommissionen, REG 1980, s. 1083, punkt 4), och det förhållandet att parterna har kunnat diskutera denna fråga på ett kontradiktoriskt sätt vid den förhandling som var gemensam för de båda målen.

144 De skador som sökanden har åberopat i detta fall avser inte bara den skadliga inverkan på hans hälsa och kan således inte a priori anses kunna komma att helt ersättas inom ramen för förfarandet för erkännande av hans sjukdom som en yrkessjukdom. Vissa av sökandens anmärkningar avser situationer som kan vålla en tjänsteman ideell skada, även om det inte uppstår en yrkessjukdom.

145 I synnerhet kan de många åsidosättanden av rätten till försvar som sökanden har påtalat ha vållat honom en ideell skada som är skild från den skadliga inverkan på hans hälsa och som därför inte kan ersättas genom det engångsbelopp som föreskrivs i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna.

146 Sökanden har även särskilt yrkat ersättning för den ideella skada som han orsakats på grund av att det disciplinära förfarande som inleddes mot honom tog orimligt lång tid i anspråk.

147 Personaldomstolen konstaterar i det avseendet att ett disciplinärt förfarande innebär för alla tjänstemän en situation av osäkerhet om den yrkesmässiga framtiden, vilket med nödvändighet orsakar tjänstemannen viss stress och oro. Om denna osäkerhet kvarstår under alltför lång tid, ökar tjänstemannens stress och oro så till den grad att det inte längre är försvarbart. Att ett disciplinärt förfarande tagit alltför lång tid i anspråk ska således anses tyda på att den berörda personen har orsakats ideell skada.

148 Individer kan reagera olika inför en sådan situation av allvarlig osäkerhet som kvarstår under en orimligt lång tid, till exempel med hänsyn till deras eventuella psykologiska skörhet. Att ett disciplinärt förfarande tar orimligt lång tid i anspråk kan således medföra psykiskt lidande eller, i de allvarligaste fallen, uppkomst av en verklig psykisk sjukdom eller försämring av en redan befintlig psykisk sjukdom.

149 Vad särskilt beträffar den ideella skada som kan orsakas på grund av att ett disciplinärt förfarande tar orimligt lång tid i anspråk, ska det göras åtskillnad mellan, å ena sidan, den ideella skada som varje tjänsteman eller anställd orsakas, oberoende av en eventuell sjukdom, och, å andra sidan, den skada som orsakas genom en eventuell psykisk sjukdom – eller av att en sådan sjukdom förvärras – som har uppkommit på grund av att förfarandet har tagit orimligt lång tid i anspråk (se analogt personaldomstolens dom av den 2 maj 2007 i mål F-23/05, Giraudy mot kommissionen, REGP 2007, s. I-A-1-121 och II-A-1-657, punkterna 197–202).

150 Ett skadeståndsyrkande som syftar till att ersätta den första typen av skada kan således tas upp till sakprövning oavsett hur ett eventuellt förfarande som inletts av tjänstemannen enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna har framskridit.

151 Enligt rättspraxis kan däremot i regel en tjänstemans skadeståndsyrkande som syftar till att ersätta den ekonomiska och ideella skada som tjänstemannen har orsakats av en yrkessjukdom inte tas upp till sakprövning så länge det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna inte har avslutats.

152 I de bestämmelser som antagits för att genomföra artikel 73 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att ett engångsbelopp ska betalas ut vid olycksfall eller yrkessjukdom, utan att det är nödvändigt för den berörda tjänstemannen att visa att institutionen begått något fel. Det framgår även av rättspraxis att det endast är när den ordning som införts genom tjänsteföreskrifterna inte medger en lämplig ersättning för den skada som inträffat som tjänstemannen har rätt att göra anspråk på ytterligare ersättning (domstolens dom av den 8 oktober 1986 i de förenade målen 169/83 och 136/84, Leussink mot kommissionen, REG 1986, s. 2801, punkt 13, och av den 9 september 1999 i mål C-257/98 P, Lucaccioni mot kommissionen, REG 1999, s. I-5251, punkt 22, förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-165/95, Lucaccioni mot kommissionen, REGP 1998, s. I-A-203 och II-627, punkt 71, och domen i det ovannämnda målet Latino mot kommissionen, punkt 94).

153 Följaktligen har det slagits fast att en ansökan genom vilken en tjänsteman yrkade ersättning för den skada han påstod sig ha lidit på grund av sin yrkessjukdom, vilken ingavs innan det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna hade avslutats, ingavs för tidigt, eftersom det vid den tidpunkt då talan väcktes inte var möjligt att bedöma huruvida den ersättning som den berörda personen kunde göra anspråk på enligt tjänsteföreskrifterna var lämplig (domen i det ovannämnda målet Latino mot kommissionen, punkterna 94 och 95).

154 I en senare dom har dock förstainstansrätten slagit fast att det förhållandet att det medicinska förfarandet inte hade avslutats inte systematiskt kunde leda till slutsatsen att ett yrkande om skadestånd för ett fel i tjänsten som institutionen påstås ha begått har framställts för tidigt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen, punkt 56). I den domen anges nämligen att även om det normalt sett går snabbare och är mindre betungande för en tjänsteman att i förekommande fall visa att vederbörande har rätt till ett engångsbelopp enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna än att visa att de erforderliga villkoren för att gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar ska uppkomma är uppfyllda, är så inte alltid fallet (domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen, punkt 56). Det var med hänsyn till principen om processekonomi, en princip som kräver att det görs en avvägning mellan de olika faktorer som föreligger i varje enskilt fall, som förstainstansrätten, i domen i det ovannämnda målet Latino mot kommissionen, uppställde som krav att den möjlighet till ersättning enligt tjänsteföreskrifterna som föreskrivs i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna ska vara uttömd för att en skadeståndstalan enligt de allmänna skadeståndsreglerna ska kunna tas upp till sakprövning (domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen, punkt 56).

155 Det kan i det avseendet preciseras att vid fastställandet och bedömningen av en skada som följer av en yrkessjukdom ska det förfarande som föreskrivs för genomförandet av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna betraktas som speciallag i förhållande till de allmänna reglerna om utomobligatoriskt skadeståndsansvar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Giraudy mot kommissionen, punkterna 193–196).

156 I de flesta fall krävs ett medicinskt expertutlåtande för att fastställa huruvida det föreligger ett orsakssamband mellan villkoren för tjänsteutövningen och den åberopade skadan samt för att bedöma denna skada, vilket gör att det skulle vara meningslöst eller rent av omöjligt för unionsdomstolen att fastställa nämnda orsakssamband och skada innan det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna har avslutats.

157 Så är fallet i förevarande mål, varför den lösning som valdes i domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen inte ska tillämpas.

158 Denna lösning föranleddes av processekonomiska skäl, med hänsyn till ”de särskilda omständigheter som känneteckna[de] [det] målet” (domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen, punkt 57). I det målet krävdes nämligen inte något medicinskt expertutlåtande för att bedöma den ideella skada som Albert Nardone hade vållats och som berodde på att han hade arbetat i en dammig och hälsovådlig miljö (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen, punkterna 98–123).

159 I förevarande mål krävs det däremot ett medicinskt expertutlåtande för att fastställa omfattningen av den fysiska och psykiska skada som kan hänföras till villkoren för utövandet av sökandens yrkesverksamhet.

160 Vidare tycks det förfarande som sökanden inlett enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna vara nära att slutföras, såsom kommissionen påpekade vid förhandlingen. I läkarkommitténs rapport av den 5 december 2007 anges nämligen att sökanden bör undersökas på nytt inom cirka två år, på begäran av den part som först gör en framställan.

161 Dessutom ska det erinras om att det i artikel 19.3 andra stycket i försäkringsreglerna föreskrivs att om graden av invaliditet efter avslutad medicinsk behandling ännu inte kan fastställas definitivt, ska det i rapporten från läkarkommittén anges när den försäkrades ärende senast bör behandlas på nytt. Det är dock nödvändigt att tolka denna bestämmelse restriktivt. Om det var möjligt för läkarkommittén att vid flera tillfällen senarelägga det datum då den försäkrades ärende bör behandlas på nytt, skulle nämligen vissa försäkrade aldrig få utbetalt det engångsbelopp som föreskrivs i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna under sin livstid. Vidare skulle en extensiv tolkning av denna bestämmelse strida mot begreppet fastställande, såsom det definieras i artikel 19.3 i försäkringsreglerna, vilket innebär att följdtillstånden efter yrkessjukdomen eller olycksfallet kan fastställas då dessa följdtillstånd stabiliserats eller besvären endast avtar mycket långsamt eller i ytterst begränsad omfattning. Begreppet fastställande utesluter således inte att patientens tillstånd förändras, men det förutsätter en stabilisering eller en mycket långsam förändring.

162 Av det ovan anförda följer att principen om processekonomi i detta fall kräver att det särskilda förfarande som föreskrivs för att genomföra artikel 73 i tjänsteföreskrifterna har avslutats.

163 Det är inte nödvändigt att ta ställning till sökandens kritik om hur det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna har genomförts, däribland den kritik som avser att artikel 11.2 i de nya försäkringsreglerna inte tillämpades, vilken har angetts ovan i punkt 139 i förevarande dom. Sökandens yrkande ska således, såvitt avser ersättning för den skada som följer av hans yrkessjukdom, anses ha framställts för tidigt och ska följaktligen avvisas. Sökandens skadeståndsyrkande kan däremot tas upp till sakprövning såvitt avser den ideella skada som är fristående från hans sjukdom.

B – Prövning i sak

164 Sökanden har hävdat att kommissionen begick flera fel som visar att sökanden mobbades. Dessa olika fel utlöste sökandens depression och de upprepade återfallen av depression, vilken var orsaken till att han pensionerades på grund av invaliditet. Han orsakades därigenom en ekonomisk skada, som utgörs av skillnaden mellan hans lön som tjänsteman och hans invaliditetsersättning, och en särskilt allvarlig ideell skada.

165 I sin ansökan yrkade sökanden att det skulle utses en sakkunnig med uppgift att uppskatta den ekonomiska och ideella skada som han lidit. Vid förhandlingen nämnde sökanden inte längre detta yrkande, utan tillhandahöll en uppdaterad uppskattning av sin skada, vari det gjordes gällande en skada som uppgick till 3 163 602 euro. Detta ska tolkas som om sökanden har återkallat sitt yrkande om att en sakkunnig ska utses.

166 Det följer av fast rättspraxis att vid en tjänstemans skadeståndstalan förutsätter gemenskapens skadeståndsansvar att flera villkor är uppfyllda, nämligen att det handlande som läggs institutionerna till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan handlandet och den åberopade skadan (domstolens dom av den 21 februari 2008 i mål C-348/06 P, kommissionen mot Girardot, REG 2008, s. I-833, punkt 52 och där angiven rättspraxis, och förstainstansrättens dom av den 6 maj 2009 i mål T-12/08 P, M mot Emea, REGP 2009, s. I-B-1-31 och II-B-1-159, punkt 98).

167 Det ska först undersökas huruvida kommissionen begick ett fel som medför att den ådrar sig skadeståndsansvar.

1. De fel som läggs kommissionen till last

168 Sökanden har åberopat åtta anmärkningar till stöd för sin skadeståndstalan Han har i huvudsak påtalat följande:

– Sökanden misstänkliggjordes utan grund i ”Berthelot-affären” (den första anmärkningen).

– Olika brister och åsidosättanden av rätten till försvar förekom under de administrativa utredningarna (den andra anmärkningen).

– Åsidosättande av principen om sekretess i samband med Olafs utredningar (den tredje anmärkningen).

– Upphävandet av hans immunitet mot rättsliga förfaranden var rättsstridigt (den fjärde anmärkningen).

– Det beslut om ändrad tjänsteplacering som fattades i hans fall var rättsstridigt (den femte anmärkningen).

– Olika rättsstridigheter i förfarandet för att erkänna hans sjukdom som en yrkessjukdom (den sjätte anmärkningen).

– Invaliditetskommitténs yttrande av den 29 oktober 2004 var rättsstridigt (den sjunde anmärkningen).

– Det var rättsstridigt att inleda och fullfölja ett disciplinärt förfarande mot honom (den åttonde grunden).

a) Den första anmärkningen: Sökanden misstänkliggjordes utan grund i ”Berthelot-affären”

Parternas argument

169 Som första anmärkning har sökanden påtalat att han helt utan grund misstänkliggjordes i ”Berthelot-affären”. Genom att, helt utan bevis, betrakta honom som främsta anstiftare i ”Berthelot-affären”, ”genom att rikta så allvarliga anklagelser mot [honom] utan något som helst stöd, genom att för de belgiska rättsliga myndigheterna undanhålla de likväl viktiga synpunkter [som han hade lämnat], genom att så länge hålla fast vid dessa utan att på något sätt längre fullgöra sin utredningsskyldighet för att försöka bekräfta dessa och genom att till och med inleda ett disciplinärt förfarande mot [honom]”, åsidosatte kommissionen sin omsorgsplikt och biståndsskyldighet, åsidosatte principen om god förvaltningssed, svek sökandens berättigade förväntningar och åsidosatte skäl 10 i förordning nr 1073/1999, vari anges principen att endast material som har värde som bevisning kan utgöra grunden för slutsatser vid en utredning av Olaf.

170 I sitt beslut av den 10 november 2005 att avslå sökandens begäran fann tillsättningsmyndigheten att de argument som sökanden åberopat inom ramen för denna första anmärkning avsåg det disciplinära förfarandet i sak.

171 För att bemöta detta argument uppgav sökanden i sin ansökan att denna anmärkning är mer långtgående än den åttonde anmärkningen, vilken avser att det disciplinära förfarandet var rättsstridigt.

Personaldomstolens bedömning

172 De argument som åberopats inom ramen för denna anmärkning har nära samband med den åttonde anmärkningen, genom vilken sökanden har kritiserat beslutet att inleda ett disciplinärt förfarande mot honom. Argumenten ska därför prövas i samband med den åttonde grunden.

173 Eftersom den aktuella anmärkningen kan uppfattas som kritik mot att Olafs och IDOC:s utredningar avsåg sökanden, ska det påpekas att en institution har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att inleda och genomföra administrativa utredningar, på villkor att det finns en skälig misstanke om att en disciplinöverträdelse har begåtts.

174 I förevarande fall var sökanden chef för kommissionsledamoten Édith Cressons kansli vid den tidpunkt då René Berthelot rättsstridigt placerades i en högre lönegrad, enligt tabellen, och då denne, likaså rättstridigt, anställdes vid GFC. Vissa tjänstemäns och anställdas vittnesmål avsåg dessutom sökanden. Särskilt assistenten T. vid GFC hävdade att hon, på sökandens uttryckliga begäran, hade skickat en promemoria till honom rörande möjligheten att placera René Berthelot i en högre lönegrad och eventuellt anställa honom som gästforskare vid GFC.

175 Det var således berättigat att Olaf och IDOC, under sina utredningar, undersökte huruvida sökanden, i egenskap av kanslichef, hade haft en roll i de konstaterade oegentligheterna och i så fall vad denna roll hade bestått i.

176 Med hänsyn till att det i samband med ”Berthelot-affären” förekom uppgifter som kunde ge upphov till en skälig misstanke mot sökanden, kan talan inte vinna bifall såvitt avser anmärkningen rörande inledandet och genomförandet av utredningar som avsåg sökanden.

b) Den andra anmärkningen: Brister och åsidosättanden av rätten till försvar som förekom under de administrativa utredningarna

Parternas argument

177 Den andra anmärkningen består av två delar. Inom ramen för anmärkningens första del har sökanden påtalat olika brister och åsidosättanden av rätten till försvar som förekom under genomförandet av de administrativa utredningarna. Inom ramen för anmärkningens andra del har sökanden kritiserat den bristande opartiskheten hos de myndigheter som utförde de administrativa utredningarna.

178 Inom ramen för anmärkningens första del har sökanden anfört följande argument.

179 För det första ”drogs sökanden fram i rampljuset”, medan andra personer som var delaktiga i placeringen av René Berthelot i en högre lönegrad enligt tabellen och hans anställning vid GFC inte ställdes till svars.

180 För det andra väckte delar av den bevisning som sökanden åberopade inte något som helst intresse hos de myndigheter som ansvarade för att göra utredningarna. Olaf vägrade att ta emot den almanacka som sökanden föreslog att han skulle överlämna. Vidare försökte varken kommissionen, Olaf eller IDOC att kontrollera det svar som hade lämnats av L, som var direktör för direktoratet för personal och administration vid GD Forskning, på frågan varför tre tjänstemäns inpassering i Breydel-byggnaden i Bryssel inför ett möte som uppgavs ha hållits i november 1996 inte registrerades i det särskilda registret. Utredarna frågade aldrig ut M. som var ansvarig för kanslichefens sekretariat vid tidpunkten för de omtvistade omständigheterna. Slutligen beaktades inte motsägelserna och skillnaderna mellan de olika vittnesmålen.

181 För det tredje åsidosattes sökandens rätt till försvar genom det tillstånd som ett journalistteam från RTBF gavs att komma in i Olafs lokaler och filma konfidentiella handlingar vari sökanden direkt misstänkliggjordes, för att sedan sprida dessa bilder under sändningen den 27 december 2000 av programmet ”Au nom de la loi”, som har höga tittarsiffror.

182 En skrivelse av den 18 mars 2002 som innehöll sökandens synpunkter bifogades för det fjärde inte den ytterligare administrativa utredningsrapporten av den 22 februari 2002.

183 Inom ramen för anmärkningens andra del har sökanden särskilt påtalat attityden hos D. som var ansvarig för att genomföra utredningen. D. underlät att bifoga rapporten från förhöret med sökanden i en skrivelse av den 27 mars 2001, vidare framställde hon omständigheter som var graverande för sökanden som styrkta i en skrivelse riktad till Édith Cresson den 23 november 2001 och slutligen underlät hon att bifoga sin skrivelse av den 18 mars 2002 till den ytterligare administrativa utredningsrapporten av den 22 februari 2002.

184 Kommissionen har först erinrat om att principen om likabehandling av tjänstemän inte kan tolkas så, att en tjänsteman, mot vilken sanktionsåtgärder vidtagits på grund av att kraven i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, för att undgå den sanktionsåtgärd som vidtagits mot honom, kan åberopa den omständigheten att det inte vidtagits någon sanktionsåtgärd mot en annan tjänsteman som åsidosatt dessa krav. Denna princip gäller a fortiori i förevarande fall, eftersom det inte vidtagits någon sanktionsåtgärd mot sökanden.

185 Vidare har kommissionen bestritt sökandens påstående om att den bevisning som han lade fram inte beaktades. Utredningsrapporterna var nämligen avfattade i hypotetiska och obestämda ordalag, och varje avvikelse i de olika utfrågade tjänstemännens uttalanden nämndes däri.

186 Kommissionen har även gjort gällande att sökandens skrivelse av den 18 mars 2002 i huvudsak återgav påståendena i hans uttalande av den 12 september 2001, vilket bifogades IDOC:s utredningsrapport. Utkastet till rapport som underställdes sökanden för kommentarer behövde följaktligen inte ändras med hänsyn till denna skrivelse, eftersom de uppgifter som skrivelsen innehöll redan hade beaktats vid utarbetandet av denna rapport.

187 Vad beträffar anmärkningens andra del har kommissionen genmält att i skrivelsen av den 23 november 2001, som var riktad till Édith Cresson, tog inte D. parti, utan redogjorde för ett vittnesmål. Någon bristande opartiskhet förekom således inte i denna skrivelse. När det gäller sökandens skrivelse av den 18 mars 2002, har kommissionen hänvisat till de argument som den anfört inom ramen för anmärkningens första del.

Personaldomstolens bedömning

188 Vad först beträffar argumentet att andra personer som var delaktiga i placeringen av René Berthelot i en högre lönegrad enligt tabellen och hans anställning vid GFC inte ställdes till svars, ska det erinras om att en institution har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att inleda och genomföra administrativa utredningar, på villkor att det finns en skälig misstanke om att en disciplinöverträdelse har begåtts (se ovan punkt 173).

189 Med beaktande av detta stora utrymme för skönsmässig bedömning och förekomsten av uppgifter som kunde ge upphov till en skälig misstanke mot sökanden (se ovan punkt 176), kan sökandens argument om att vissa tjänstemän inte blev föremål för administrativa utredningar inte styrka de brister eller åsidosättanden av rätten till försvar som gjorts gällande inom ramen för anmärkningens första del.

190 Vad vidare beträffar sökandens argument att delar av den bevisning som han åberopade inte beaktades av de myndigheter som ansvarade för utredningarna, finner personaldomstolen att sökanden inte har visat att dessa myndigheter underlät att i akten föra in de bevis som han lade fram och att undersöka dessa.

191 Vad beträffar sökandens argument om att skrivelsen av den 18 mars 2002 inte fanns med i IDOC:s ytterligare administrativa utredningsrapport, ska det påpekas att denna skrivelse inte tillförde något nytt jämfört med sökandens vittnesmål som bifogades nämnda rapport. Tjänstemannens rätt att yttra sig angående de omständigheter som rör vederbörande medför vidare inte någon skyldighet för utredarna att ändra slutsatserna i en rapport med hänsyn till de önskemål som framställts av den tjänsteman som hörts.

192 Slutligen kan sökandens argument om den bristande opartiskheten hos de myndigheter som ansvarade för utredningarna inte godtas. Det förhållandet att D., som var ansvarig för utredningen, i sin skrivelse av den 27 mars 2001 inte bifogade protokollet från förhöret med sökanden kan inte visa att det förelåg bristande opartiskhet, eftersom nämnda protokoll bifogades IDOC:s slutrapport. Som kommissionen har anfört är det även felaktigt att hävda att D. i sin skrivelse av den 23 november 2001, som var riktad till Édith Cresson, framställde omständigheter som var graverande för sökanden som styrkta. I denna skrivelse begränsade sig nämligen D. till att begära klargöranden av den före detta kommissionsledamoten rörande i synnerhet vittnesmålet från T., som var assistent vid GFC. Vad beträffar argumentet att skrivelsen av den 18 mars 2002 inte bifogades till IDOC:s ytterligare administrativa utredningsrapport, har det angetts ovan att tjänstemannens rätt att yttra sig angående de omständigheter som rör vederbörande inte medför någon skyldighet för utredarna att ändra slutsatserna i rapporten med hänsyn till de önskemål som framställts av den tjänsteman som hörts.

193 Argumentet som avser det påstådda tillstånd som kommissionen gav ett journalistteam från RTBF att filma en konfidentiell handling som rörde sökanden kommer att prövas i samband med den tredje anmärkningen, som avser åsidosättande av principen om sekretess i samband med Olafs utredningar, inom ramen för vilken samma omständigheter har åberopats.

194 Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser de åsidosättanden av rätten till försvar som sökanden har påtalat inom ramen för den andra anmärkningen, utom vad beträffar sistnämnda argument, vilket personaldomstolen kommer att ta ställning till vid prövningen av den tredje anmärkningen.

c) Den tredje anmärkningen: Åsidosättande av principen om sekretess i samband med Olafs utredningar

Parternas argument

195 Den tredje anmärkningen avser ett åsidosättande av principen om sekretess i samband med Olafs utredningar. Sökanden har hävdat att Olaf och/eller kommissionen under år 2000 tillät RTBF att komma in i Olafs lokaler, att där ta del av strikt konfidentiella handlingar som rörde sökanden och filma vissa handlingar. Protokollet från Olafs förhör med sökanden, vilket hade klassats som ”hemligt”, spreds således under sändningen den 27 december 2000 av tv-programmet ”Au nom de la loi”, som har höga tittarsiffror, vilket gjorde att sökanden misstänkliggjordes offentligen.

196 Vidare har sökanden hävdat att kommissionen åsidosatte sin biståndsskyldighet i förhållande till sökanden, eftersom den inte tog något initiativ för att hitta de ansvariga som låg bakom spridningen av denna handling och för att återupprätta sökandens heder.

197 I första hand har kommissionen bestritt att denna anmärkning kan tas upp till prövning, på grund av att den åberopades av sökanden i hans klagomål av den 14 oktober 2004 som avsåg beslutet om ändrad tjänsteplacering. Kommissionen har anfört att tillsättningsmyndigheten avslog klagomålet genom beslut av den 15 mars 2005, och sökanden väckte inte talan avseende detta beslut inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 91 i tjänsteföreskrifterna.

198 I andra hand anser kommissionen att talan inte kan vinna bifall såvitt avser denna anmärkning, och den har förnekat att den tillät RTBF att ta del av handlingar som rörde sökanden.

199 Kommissionen har för det första uppgett att Olaf, inom ramen för allmänintresset av att ge allmänheten information och dess egen kommunikationsstrategi, tillhandahåller audiovisuella medier allmänna bilder på sina lokaler i form av en bildbank och tillåter dessa medier att filma allmänna bilder i dess lokaler, utan tillgång till handlingar eller känsliga platser.

200 Kommissionen har för det andra gjort gällande att protokollet från Olafs förhör med sökanden översändes till de belgiska rättsliga myndigheterna. Eftersom mottagarna av protokollet var organ utanför kommissionen, går det inte att dra slutsatsen att kommissionen gav journalister vid RTBF tillgång till denna handling.

201 Kommissionen har således bestritt att det finns något som helst samband mellan de allmänna bilderna på Olafs lokaler och filmsekvensen med den aktuella konfidentiella handlingen. Kommissionen har beklagat att läckor skedde, men har bestritt att den är ansvarig för detta och har framhållit att sökanden har bevisbördan.

202 Vad beträffar påståendet att kommissionen åsidosatte sin biståndsskyldighet har kommissionen gjort gällande att sökanden inte ingav någon ansökan till institutionen med stöd av artikel 24 i tjänsteföreskrifterna.

Personaldomstolens bedömning

– Huruvida anmärkningen kan tas upp till sakprövning

203 Det är riktigt att spridningen av konfidentiella handlingar under sändningen av tv-programmet den 27 december 2000 åberopades i sökandens klagomål av den 14 oktober 2004, vilket avslogs genom ett beslut av tillsättningsmyndigheten avseende vilket sökanden inte väckte talan med stöd av artikel 91 i tjänsteföreskrifterna. I klagomålet erinrade sökanden, i en mening, om spridningen av handlingar som påstods vara konfidentiella och som avsåg honom under sändningen av programmet ”Au nom de la loi”, för att illustrera ”de många trakasserande åtgärder” som han utsattes för i samband med ”Cresson-affären”, och åtgärden att ändra hans tjänsteplacering utgjorde endast en aspekt av dessa.

204 Klagomålet avsåg dock enbart en begäran om att beslutet om ändrad tjänsteplacering skulle återkallas. Det avsåg inte en begäran om ersättning till sökanden, på grund av de fel som kommissionen påstods ha begått.

205 Det är emellertid tillåtet för en tjänsteman att åberopa samma grund, samma argument eller samma omständighet till stöd för flera klagomål som rättsligt sett har olika föremål (se analogt förstainstansrättens dom av den 19 september 2008 i mål T-253/06 P, Chassagne mot kommissionen, REGP 2008, s. I-B-1-43 och II-B-1-295, punkt 149).

206 Kommissionens invändning om rättegångshinder ska följaktligen avslås.

– Huruvida det finns fog för anmärkningen

207 Prövningen av huruvida det finns fog för denna anmärkning kräver först en kort redogörelse för det omtvistade inslaget i programmet ”Au nom de la loi”.

208 I ett kort inslag i programmet nämndes sökandens namn och en filmsekvens visades som enligt kommentarerna till bilderna i programmet uppgavs visa protokollet från när sökanden hördes av Olaf.

209 Sökandens namn nämndes i samband med intervjun med H., chef för bolaget H. Den sistnämnde berättade att han begav sig till Édith Cressons kansli, utan att ha blivit inbjuden, för att be kansliet att betala hyran för den lägenhet som René Berthelot bodde i, vilken fram till dess hade betalats av bolaget H. Han förklarade att han då med förvåning upptäckte att innehavaren av tjänsten som kanslichef hade bytts ut och att den nya kanslichefen, det vill säga sökanden, körde ut honom utan pardon och frågade honom vad det var fråga om för skämt. Därefter följde några bilder på Olafs lokaler, sedan en kort filmsekvens med en handling som inte gick att läsa på tv-skärmen och som journalisten uppgav vara protokollet från när sökanden hördes av Olaf och som kommenterades av journalisten på följande sätt:

”En utredningsrapport från Olaf innehåller förhöret [med sökanden]. Den bekräftar att René Berthelot en eller två gånger kom i sällskap med H. till Édith Cressons sekretariat.”

210 Därefter behandlade programmet en annan aspekt av affären.

211 Sökandens namn och ett utdrag från protokollet då han hördes av Olaf omnämndes således kortfattat och i förbigående under det omtvistade programmet, utan att sökanden personligen misstänkliggjordes.

212 Även om sökanden inte personligen misstänkliggjordes, är det ändå beklagligt att en handling som enligt kommentarerna till bilderna i programmet uppgavs vara protokollet från när sökanden hördes av Olaf spreds i samband med detta aktuella programmet.

213 Enligt rättspraxis ankommer det inom ramen för en skadeståndstalan på sökanden att visa att villkoren för att Europeiska unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar ska kunna göras gällande är uppfyllda. Det finns dock ett undantag från denna regel när skadan kan ha haft flera olika orsaker och svarandeinstitutionen inte har lagt fram något bevis som gör att det kan fastställas vilken av dessa orsaker som denna skada kan tillskrivas, trots att svarandeinstitutionen var bäst lämpad att förebringa bevisning i detta avseende, så att den osäkerhet som kvarstår ska läggas på dess ansvar (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål T-48/05, Franchet och Byk mot kommissionen, REG 2008, s. II-1585, punkterna 182 och 183).

214 I förevarande fall kan det dock inte anses att kommissionen var bäst lämpad att förebringa bevis för att kunna fastställa orsaken till läckan. Följaktligen kan osäkerheten om varifrån läckan härrörde inte läggas på dess ansvar.

215 Som kommissionen har anfört var den själv och Olaf inte de enda organ som var i besittning av protokollet från när sökanden hördes av Olaf, eftersom protokollet hade översänts till de belgiska rättsliga myndigheterna i syfte att åtal eventuellt skulle väckas.

216 Kommissionen har vidare uppgett att Olaf, inom ramen för allmänintresset av att ge allmänheten information och dess egen kommunikationsstrategi, tillhandahåller audiovisuella medier allmänna bilder på sina lokaler i form av en bildbank och tillåter dessa medier att filma allmänna bilder i dess lokaler. Det kan således inte fastställas något samband mellan bilderna på Olafs lokaler och den filmsekvens som i programmet uppgavs visa protokollet från när sökanden hördes.

217 Vad beträffar anmärkningen att kommissionen åsidosatte sin biståndsskyldighet, påpekar personaldomstolen att sökanden inte ingav någon ansökan om bistånd med stöd av artikel 24 i tjänsteföreskrifterna. Eftersom det inte förelåg några särskilda omständigheter, var kommissionen inte skyldig att spontant lämna sökanden bistånd. Endast under särskilda omständigheter kan nämligen institutionen vara skyldig att på eget initiativ lämna bistånd i ett visst avseende utan att den berörda tjänstemannen framställt en ansökan härom (domstolens dom av den 12 juni 1986 i mål 229/84, Sommerlatte mot kommissionen, REG 1986, s. 1805, punkt 20, och personaldomstolens beslut av den 31 maj 2006 i mål F-91/05, Frankin m.fl. mot kommissionen, REGP 2006, s. I-A-1-25 och II-A-1-83, punkterna 23 och 24).

218 Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser anmärkningen om att institutionen åsidosatte sin biståndsskyldighet.

219 Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje anmärkningen.

d) Den fjärde anmärkningen: Upphävandet av sökandens immunitet mot rättsliga förfaranden var rättsstridigt

Parternas argument

220 Sökanden har inom ramen för denna anmärkning påtalat att beslutet, vilket han underrättades om den 7 februari 2001, att upphäva hans immunitet mot rättsliga förfaranden var rättsstridigt.

221 Sökanden har hävdat att beslutet att upphäva en tjänstemans immunitet utgör en allvarlig åtgärd och att han följaktligen borde ha hörts innan beslutet fattades, i likhet med vad som skedde i fallet med W, generaldirektören för GD Industri.

222 Sökanden har vidare gjort gällande att han inte delgavs beslutet att upphäva hans immunitet mot rättsliga förfaranden, vilket skickades till den belgiska undersökningsdomaren, och att han därför inte kunde bedöma huruvida beslutet var tillräckligt motiverat.

223 Slutligen anser sökanden att beslutet att upphäva hans immunitet mot rättsliga förfaranden diskriminerade honom och utgjorde maktmissbruk, eftersom vissa personer fick behålla sin immunitet trots att de var inblandade i ”Berthelot-affären”.

224 Kommissionen har genmält att institutionerna är skyldiga att samarbeta med rättsväsendet, och i förevarande fall fanns det inte något gemenskapsintresse som motiverade att man inte upphävde sökandens immunitet mot rättsliga förfaranden.

225 Kommissionen anser att en tjänsteman inte behöver höras innan beslut fattas om att upphäva hans immunitet mot rättsliga förfaranden, eftersom tjänstemannen åtnjuter rätten till försvar i det straffrättsliga förfarande som kan komma att inledas mot vederbörande som en följd av denna åtgärd. Kommissionen har hävdat att även om det antas att sökandens påstående om att generaldirektören för GD Industri först hördes är riktigt, har det ärendet inte skapat något prejudikat s