FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

ELEANOR SHARPSTON

föredraget den 21 januari 20101( )

Förenade målen C‑395/08 och C‑396/08

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Mål C‑395/08)

mot

Tiziana Bruno

och

Massimo Pettini

(begäran om förhandsavgörande från Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza)

”Principen om likabehandling – Ramavtalet om deltidsarbete – Deltidsarbetande som arbetar ett antal månader varje år – Perioder då arbete inte har utförts beaktas inte vid beräkningen av ålderspension”

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Mål C‑396/08)

mot

Daniela Lotti

och

Clara Matteucci

(begäran om förhandsavgörande från Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza)

”Principen om likabehandling – Ramavtalet om deltidsarbete – Deltidsarbetande som arbetar ett antal månader varje år – Perioder då arbete inte har utförts beaktas inte vid beräkningen av ålderspension”

1. I respektive begäran om förhandsavgörande från Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (domstol i andra instans i Rom, avdelningen för arbetsrätt och social trygghet), har domstolen ombetts att ta ställning till huruvida rådets direktiv 97/81/EG (nedan kallat direktiv 97/81 eller direktivet)( ) utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken perioder då arbete inte har utförts i enlighet med vissa avtal om deltidsarbete inte ska beaktas vid förvärvandet av pensionsrättigheter.

2. Målen väcker även ett antal frågor rörande direktivets materiella tillämplighet (ratione materiae) och tidsmässiga tillämplighet (ratione temporis) samt rörande den nationella domstolens skyldighet att tillhandahålla domstolen nödvändiga uppgifter om de faktiska och rättsliga förhållandena.

Tillämpliga bestämmelser

Rådets direktiv 97/81

3. Ingressen till direktivet innehåller följande skäl:

”…

(5) I slutsatserna från Europeiska rådet i Essen betonas nödvändigheten av att vidta åtgärder för att främja sysselsättning och lika möjligheter för kvinnor och män, och där uppmanas också till vidtagande av åtgärder för att öka tillväxtens sysselsättningsintensitet, i synnerhet genom en smidigare organisation av arbetet, vilket svarar mot både arbetstagarnas önskemål och konkurrensens krav.

…

(11) De undertecknande parterna har önskat ingå ett ramavtal om deltidsarbete som samtidigt uttrycker de allmänna principerna och minimikraven för deltidsarbete. De har givit uttryck för sin vilja att utarbeta en allmän ram för att undanröja all diskriminering av deltidsarbetande och att bidra till utvecklingen av arbetstillfällen på deltid på ett sätt som är godtagbart för både arbetsgivarna och de anställda.

…

(18) Kommissionen har utarbetat sitt direktivförslag med iakttagande av artikel 2.2 i avtalet om socialpolitik, enligt vilken lagstiftningen inom det sociala området ’skall undvika sådana finansiella, administrativa eller andra rättsliga förpliktelser som kan motverka etableringen och utvecklingen av små och medelstora företag’.

…”

4. I artikel 1 anges att direktivet syftar till ”att genomföra det ramavtal om deltidsarbete som ingicks den 6 juni 1997 mellan de allmänna branschövergripande organisationerna (UNICE,( ) CEEP,( ) EFS( )) och som återfinns i bilagan” (nedan kallat ramavtalet).

5. Inledningen till ramavtalet innehåller följande skäl:

”[1] Detta ramavtal är ett bidrag till en allmän europeisk strategi för sysselsättning. Deltidsarbete har haft ett betydelsefullt inflytande på sysselsättningen de senaste åren. Av denna anledning har parterna i detta särskilt uppmärksammat denna arbetsform. Parterna har för avsikt att undersöka behovet av liknande avtal om andra former av flexibelt arbete.

[2] Detta avtal, som noterar de olikartade situationerna i medlemsstaterna och att deltidsarbete är kännetecknande för sysselsättningen inom vissa sektorer och verksamhetsområden, uttrycker de allmänna principerna och minimikraven för deltidsarbete. Avtalet är ett uttryck för den vilja som arbetsmarknadens parter har att skapa en allmän ram för att undanröja diskriminering av deltidsarbetande och för att stödja utvecklingen av arbetstillfällen på deltid, under förutsättningar som är godtagbara både för arbetsgivarna och arbetstagarna.

[3] Detta avtal avser arbetsvillkoren för deltidsarbetande, och utgår ifrån att de lagstadgade sociala trygghetssystemen faller inom medlemsstaternas beslutanderätt. När det gäller principen om icke-diskriminering har parterna i detta avtal noterat förklaringen om sysselsättningen vid Europeiska rådet i Dublin i december 1996, där rådet bland annat betonade behovet av att göra de sociala trygghetssystemen förmånligare för sysselsättningen genom att utveckla ’sociala trygghetssystem som är möjliga att anpassa till nya mönster i arbetslivet och som kan ge ett lämpligt skydd för dem som är sysselsatta i sådana arbetsformer’. Parterna i detta avtal anser att denna förklaring bör förverkligas.

…”

6. Punkt 5 i de allmänna överväganden som inleder ramavtalet har följande lydelse:

”Parterna i detta avtal fäster stort avseende vid åtgärder som gör det lättare för kvinnor och män att få arbeta på deltid för att förbereda sig för pensioneringen, för att lättare kunna förena arbete och familjeliv och för att genomgå yrkesutbildning för att öka sina kunskaper och karriärmöjligheter, till ömsesidig nytta för arbetsgivare och arbetstagare och på ett sätt som gynnar utvecklingen av företagen.”

7. I klausul 1 i ramavtalet anges att syftet med ramavtalet är

”a) att säkerställa att all diskriminering av deltidsarbetande upphör och att förbättra kvaliteten på deltidsarbetet, och

b) att underlätta utvecklingen av deltidsarbete på frivillig grund och att bidra till en flexibel organisering av arbetstiden på ett sätt som tar hänsyn till både arbetsgivarnas och arbetstagarnas behov.”

8. I klausul 3 definieras beteckningarna ”deltidsarbetande” och ”jämförbar heltidsarbetande” som används i avtalet på följande sätt:

”1. [D]eltidsarbetande: en anställd vars normala arbetstid, beräknad på veckobasis eller som ett genomsnitt över en period på upp till ett år, understiger den normala arbetstiden för en jämförbar heltidsarbetande.

2. [J]ämförbar heltidsarbetande: en anställd som arbetar heltid inom samma företag, med samma typ av anställningsavtal eller anställningsförhållande och med samma eller liknande typ av arbetsuppgifter eller sysselsättning, med beaktande av andra faktorer, bland annat anställningstid, kvalifikationer och kunskaper.

När det inte finns någon jämförbar heltidsarbetande inom samma företag skall jämförelsen göras med hjälp av tillämpligt kollektivavtal eller, om det inte finns något sådant, i enlighet med nationell lag, nationella kollektivavtal eller nationell praxis.”

9. I klausul 4, med rubriken ”Principen om icke-diskriminering”, föreskrivs följande:

”1. När det gäller anställningsvillkoren får deltidsarbetande inte behandlas mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande enbart på den grunden att de arbetar deltid, om det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen.

2. När det är lämpligt skall principen om tidsproportionalitet tillämpas.

3. Sätten för tillämpning av denna klausul skall beslutas av medlemsstaterna och/eller arbetsmarknadens parter, med beaktande av europeisk rätt samt nationell lag, nationella kollektivavtal och nationell praxis.

4. När det finns objektiva skäl för det kan medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell lag, nationella kollektivavtal och/eller nationell praxis och/eller arbetsmarknadens parter, om det är lämpligt, låta rätten till särskilda arbetsvillkor vara beroende av anställningstid, arbetstid eller lönevillkor. Kriterierna för att ge deltidsarbetande rätt till särskilda arbetsvillkor skall ses över med jämna mellanrum, med beaktande av den princip om icke-diskriminering som avses i klausul 4.1.”

10. I klausul 5, med rubriken ”Möjlighet att arbeta deltid”, föreskrivs följande:

”1. Vad avser klausul 1 i detta avtal och principen om icke-diskriminering av deltidsarbetande i förhållande till heltidsarbetande

a) bör medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell lag eller praxis, undersöka om det finns några rättsliga eller administrativa hinder som kan begränsa möjligheterna att arbeta deltid, och, om det är lämpligt, undanröja dem,

b) bör arbetsmarknadens parter, så långt deras befogenhet sträcker sig och genom de förfaranden som föreskrivs i kollektivavtalen, identifiera och undersöka de hinder som kan begränsa möjligheterna att arbeta deltid, och, om det är lämpligt, undanröja dem.

…”

Den nationella rätten

11. I besluten om hänskjutande redogörs det för den relevanta italienska lagstiftningen på ett mycket summariskt sätt.

12. Det påpekas i besluten om hänskjutande att det, vad beträffar förvärvandet av pensionsrättigheter, i artikel 7.1 i lag nr 638/83 föreskrivs att det antal veckor då avgift erlagts som ska tillgodoräknas arbetstagarna under året, i syfte att beräkna den pension som ska utbetalas av Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (den nationella socialförsäkringsinstitutionen) (nedan kallad INPS), ska motsvara det antal veckor under året då lön utbetalades eller därmed jämförbara veckor enligt bestämmelserna om fiktivt tillgodoräknande.

13. Däri anges vidare, vad beträffar pensionsbeloppets storlek, att artikel 9.4 i lagstiftningsdekret nr 61/2000 är tillämplig, vari följande föreskrivs: ”Om ett anställningsförhållande övergår från att avse heltidsarbete till att avse deltidsarbete eller omvänt, ska vid beräkningen av pensionsbeloppet samtliga perioder av heltidsarbete beaktas och perioder av deltidsarbete beaktas i proportion till de arbetstimmar som faktiskt har utförts.”

14. I besluten om hänskjutande anges slutligen att lagstiftningsdekret nr 61/2000, den italienska lagstiftning varigenom direktiv 97/81 har införlivats, ur socialförsäkringssynpunkt endast reglerar sådana avgifter som har betydelse för pensionsbeloppets storlek.

15. INPS inlagor innehåller dock den relevanta nationella lagstiftningen i fulltext, vilken jag kommer att redogöra för nedan.( )

Lagstiftningsdekret nr 61/2000

16. Det framgår av besluten om hänskjutande att direktiv 97/81 införlivades med italiensk rätt genom lagstiftningsdekret nr 61/2000 av den 25 februari 2000.( ) Artikel 1 i nämnda lagstiftningsdekret innehåller följande definitioner:

”…

2. I detta lagstiftningsdekret används följande beteckningar med de betydelser som här anges:

a) [H]eltidsarbete: normal arbetstid enligt artikel 3.1 i lagstiftningsdekret nr 66 av den 8 april 2003 eller den eventuellt kortare normala arbetstid som fastställs i tillämpliga kollektivavtal.

b) [D]eltidsarbete: arbetstid fastställd i individuella avtal som arbetstagaren är skyldig att följa och som understiger den arbetstid som anges under a.

c) [A]nställningsförhållande som avser horisontellt deltidsarbete: anställningsförhållande där den förkortade arbetstiden, jämfört med heltidsarbete, fastställs i förhållande till den normala dagliga arbetstiden.

d) [A]nställningsförhållande som avser vertikalt deltidsarbete: anställningsförhållande avseende vilket det föreskrivs att arbetet utförs på heltid, men begränsat till på förhand fastställda perioder under veckan, månaden eller året.

d-bis) [A]nställningsförhållande som avser blandad deltid: anställningsförhållande som kombinerar de två typer som föreskrivs under c och d ovan.

e) [M]ertid: arbete som utförs utöver den arbetstid som parterna kommit överens om enligt artikel 2.2 och inom gränsen för heltidsarbete.”

17. I artikel 9 i dekretet föreskrivs följande:

”1. Den lägsta timlönen, vilken ska ligga till grund för beräkningen av de sociala avgifter som ska erläggas för deltidsarbetande, ska fastställas genom att multiplicera antalet arbetsdagar per vecka enligt normal arbetstid med det dagliga minimum som föreskrivs i artikel 7 i lagdekret nr 463 av den 12 september 1983, efter ändringar omvandlat till lag nr 638 av den 11 november 1983, och genom att dividera det belopp som därvid erhålls med antalet arbetstimmar per vecka enligt normal arbetstid som föreskrivs i det nationella branschkollektivavtalet för heltidsarbetande.

…

4. Om ett anställningsförhållande övergår från att avse heltidsarbete till att avse deltidsarbete eller omvänt, ska vid beräkningen av pensionsbeloppet samtliga perioder av heltidsarbete beaktas och perioder av deltidsarbete beaktas i proportion till de arbetstimmar som faktiskt har utförts.”

Lagdekret nr 463 av den 12 september 1983, efter ändringar omvandlat till lag nr 638 av den 11 november 1983

18. I artikel 7 föreskrivs följande:

”1. Det antal veckor då avgift erlagts som ska tillgodoräknas arbetstagarna under året, i syfte att beräkna den pension som ska utbetalas av INPS, ska för varje kalenderår efter år 1983 motsvara det antal veckor under året då lön utbetalades eller därmed jämförbara veckor enligt bestämmelserna om fiktivt tillgodoräknande,[( )] förutsatt att den ersättning som utbetalats, ska utbetalas eller fiktivt tillgodoräknas för varje sådan vecka inte understiger 30 procent av den månatliga minimipension som utbetalas av pensionsfonden för arbetstagare[( )] den 1 januari det aktuella året. Från och med den betalningsperiod som omfattar den 1 januari 1984 får den lägre gränsen för daglig ersättning, inbegripet dagligt minimum av genomsnittliga löner enligt kollektivavtal, för alla avgifter som ska erläggas vad gäller socialförsäkring och socialbidrag, inte understiga 7,5 procent av den månatliga minimipension som utbetalas av pensionsfonden för arbetstagare den 1 januari det aktuella året.

2. I annat fall ska ett antal veckor då avgift erlagts tillgodoräknas som motsvarar det tal (avrundat uppåt) som erhålls genom att dividera den totala ersättning som utbetalats, ska utbetalas eller fiktivt tillgodoräknas under kalenderåret med den ersättning som avses i föregående punkt. Oavsett försäkringsperiodens faktiska längd ska de avgifter som fastställts på detta sätt hänföras till en period som omfattar samma antal veckor då ersättning utbetalades eller fiktivt tillgodoräknades som det finns erlagda avgifter, räknat från den sista arbetsveckan eller den sista vecka som fiktivt tillgodoräknats under året.

3. Bestämmelserna i föregående punkter är tillämpliga på perioderna efter den 31 december 1983 med avseende på rätten till andra förmåner än pension, för vilka det uppställs ett avgiftskrav för INPS.

4. Det år då pensionen börjar att tas ut ska antalet veckor då avgift erlagts som ska tillgodoräknas arbetstagarna för perioden mellan den första dagen på året och datumet för pensionering fastställas genom att tillämpa bestämmelserna i föregående punkter enbart på de veckor som omfattas av den relevanta perioden då arbete faktiskt utfördes eller som har gett upphov till ett fiktivt tillgodoräknande. Samma kriterium ska tillämpas på andra sociala förmåner och bidrag.

…”

Lagstiftningsdekret nr 564 av den 16 september 1996

19. I artikel 8 föreskrivs följande:

”1. För arbetstagare som utför vertikalt, horisontellt eller regelbundet återkommande[( )] deltidsarbete och som omfattas av allmän obligatorisk invaliditetsförsäkring, åldersförsäkring och efterlevandeförsäkring eller andra former av ersättningsförsäkring, kan de perioder då arbete inte har utförts efter den 31 december 1996 och som inte täcks av obligatoriska avgifter kompenseras genom erläggandet av den matematiska reserven i enlighet med artikel 13 i lag nr 1338 av den 12 augusti 1962, i ändrad och kompletterad lydelse.

2. För de perioder som avses i punkt 1 får de berörda personerna alternativt tillåtas att fortsätta att betala frivilliga avgifter till den pensionsfond som de hör till, enligt lag nr 47 av den 18 februari 1983. För att erhålla sådant tillstånd krävs det att de har betalat avgifter till ett av de försäkringssystem som avses i punkt 1 i minst ett år under den föregående femårsperioden.

3. För att utnyttja möjligheten i punkterna 1 och 2 måste de berörda personerna styrka sin ställning som deltidsarbetande enligt punkt 1 under hela den period som de begär ska täckas genom kompensation eller frivillig försäkring.”

Förfarandena vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna

20. Genom separata ansökningar av den 17 januari 2005 som ingavs till Tribunale di Roma, begärde Tiziana Bruno, Massimo Pettini, Daniela Lotti och Clara Matteucci (nedan kallade klagandena), vilka alla är anställda vid Alitalia SpA (nedan kallat Alitalia), att samtliga veckor under den period då de arbetade deltid skulle anses vara pensionsgrundande. De uppgav att de hade ansökt om och fått beviljat (med avseende på de angivna perioderna) att deras anställningsförhållanden skulle omvandlas från att avse heltidsarbete till att avse vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete. De arbetade således under några månader av året, men inte under övriga månader.

21. INPS behandlade endast de perioder då arbete hade utförts som pensionsgrundande och undantog perioder då något arbete inte hade utförts.

22. Tribunale di Roma biföll talan genom dom av den 15 november 2005. INPS överklagade domen och anförde att enligt artikel 7 i lag nr 638/83 ska endast de veckor då ersättning faktiskt utbetalas (eller som för det syftet erkänns som fiktivt tillgodoräknande) anses vara pensionsgrundande.

23. Corte d’Appello di Roma Sezione Lavoro e Previdenza beslutade att vilandeförklara målen och hänskjuta följande frågor till domstolen:

”A) Är de italienska bestämmelserna (nämnda artikel 7.1 i lag nr 638/83), som innebär att de perioder vid vertikalt deltidsarbete då arbete ej utförs inte anses vara pensionsgrundande, förenliga med direktiv 97/81/EG och särskilt klausul 4 [i ramavtalet] om principen om icke-diskriminering?

B) Är nämnda nationella bestämmelser förenliga med direktiv 97/81/EG och särskilt med klausul 1 [i ramavtalet], vari det anges att de nationella bestämmelserna ska underlätta utvecklingen av deltidsarbete, klausul 4 och klausul 5, vari det anges att medlemsstaterna bör undanröja rättsliga hinder som kan begränsa möjligheterna att arbeta deltid, med beaktande av att det står klart att den omständigheten att de veckor då arbete ej utförs inte är pensionsgrundande utgör ett betydande hinder för valet att arbeta deltid med upplägget vertikalt deltidsarbete?

C) Kan klausul 4 [i ramavtalet] om principen om icke-diskriminering även anses omfatta olika typer av avtal om deltidsarbete, mot bakgrund av att vid horisontellt deltidsarbete är samtliga veckor per kalenderår, i förhållande till antalet utförda arbetstimmar som ersatts under året, pensionsgrundande enligt nationell lagstiftning till skillnad från vad som gäller vertikalt deltidsarbete?”

24. INPS, klagandena och Italien har ingett skriftliga yttranden.

25. Vid förhandlingen den 29 oktober 2009 yttrade sig INPS, Italien och kommissionen muntligen.

Upptagande till sakprövning

26. Förevarande mål väcker en rad frågor om huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till sakprövning.

27. INPS anser att tolkningsfrågorna inte kan tas upp till sakprövning. Den har hävdat att ramavtalet inte är tillämpligt på sociala trygghetssystem, vilka omfattas av medlemsstaternas exklusiva behörighet, och att det därav följer att direktivet endast avser arbetsrätt och inte socialförsäkringsrätt. Tolkningsfrågorna saknar även relevans och kan därför inte tas upp till sakprövning, såvitt avser perioden före ikraftträdandet av lagstiftningsdekret nr 61/2000. INPS anser därför att ramavtalet varken är materiellt tillämpligt (ratione materiae) på någon av de faktiska omständigheterna i målen vid den nationella domstolen eller tidsmässigt tillämpligt (ratione temporis) på vissa av de faktiska omständigheterna.

28. Vid bedömningen av dessa argument ska det hållas i minnet att det, enligt fast rättspraxis, i ett förfarande enligt artikel 234 EG uteslutande ankommer på den nationella domstol vid vilken tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet att, mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet, bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av gemenskapsrätten. Domstolen har emellertid också slagit fast att det i undantagsfall ankommer på den att – för att pröva sin egen behörighet – undersöka de omständigheter under vilka den nationella domstolen har framställt sin begäran om förhandsavgörande. Domstolen får underlåta att besvara en tolkningsfråga som en nationell domstol har ställt endast då det är uppenbart att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen eller när frågan är hypotetisk eller när domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska och rättsliga förhållandena som är nödvändiga för att den ska kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den.( )

Ramavtalets materiella tillämplighet (ratione materiae)

29. När det gäller frågor som avser tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse avgör domstolen dessa utan att den i princip behöver ta ställning till de omständigheter som har föranlett den nationella domstolen att ställa frågor och på vilka den avser att tillämpa den gemenskapsrättsliga bestämmelse som den har bett domstolen tolka. Domstolen prövar endast huruvida en fråga kan tas upp till sakprövning med hänsyn till den materiella tillämpligheten (ratione materiae) av den gemenskapsrättsliga bestämmelse som tolkningsfrågan avser, om det är uppenbart att bestämmelsen inte är tillämplig.( )

30. Så tycks inte vara fallet här. Tolkningsfrågorna ska därför inte avvisas på den grunden.( )

31. Jag kommer dock att behandla frågan om ramavtalets materiella tillämplighet (ratione materiae) separat nedan, vid prövningen av frågorna i sak.( )

Ramavtalets tidsmässiga tillämplighet (ratione temporis)

32. Det framgår av handlingarna i målen vid den nationella domstolen att vad beträffar Tiziana Bruno, Daniela Lotti och Clara Matteucci hänför sig den påstådda diskriminerande beräkningen av pensionsrättigheter helt eller delvis till perioder innan tidsfristen för att införliva direktiv 97/81 löpte ut den 20 januari 2000.

33. Direktiv 97/81 införlivades med italiensk rätt genom lagstiftningsdekret nr 61/2000 av den 25 februari 2000.( ) INPS anser att tolkningsfrågorna inte kan tas upp till sakprövning såvitt avser de faktiska omständigheterna innan denna rättsakt har trätt i kraft.

34. Vid förhandlingen gjorde dock kommissionen gällande att direktivet är tillämpligt vid beräkningen av tidigare pensionsgrundande perioder som ger rätt till framtida pension, enligt fast rättspraxis sedan domstolens dom i målet Brock.( )

35. Jag delar kommissionens ståndpunkt.

36. I målet Brock tillfrågades domstolen huruvida vissa bestämmelser i rådets förordning nr 3 av den 25 september 1958 om social trygghet för migrerande arbetstagare,( ) i dess ändrade lydelse, var tillämpliga på pensioner som utbetalades med avseende på risker som förverkligades före den 1 januari 1964, det datum då den relevanta ändrade förordningstexten trädde i kraft. Bundesknappschaft (federala gruvarbetarorganisationen) hade vid den nationella domstolen gjort gällande att pensioner med avseende på vilka risken förverkligades före den 1 januari 1964 inte kunde omfattas av de bestämmelser som trädde i kraft det datumet, utan fortsatte, även med avseende på framtiden, att omfattas av de tidigare bestämmelserna. Domstolen slog fast att en bestämmelse i förordningen, enligt vilken, å ena sidan, en förmån skulle utbetalas enligt förordningen även om den avsåg en händelse före det datum då förordningen trädde i kraft och, å andra sidan, rättigheterna för de personer som fått en pension beräknad innan förordningen trädde i kraft kunde omprövas på deras begäran, endast utgjorde en tillämpning av principen om att ändringslagstiftning, om inte annat föreskrivs, ska tillämpas på framtida verkningar av situationer som har uppkommit då lagen var i kraft i sin lydelse före ändringen.( )

37. Denna princip bekräftas av fast rättspraxis.( )

38. Vad beträffar pensioner tillfrågades domstolen exempelvis i målet Duchon( ) huruvida en medborgare i en medlemsstat som före denna stats anslutning till Europeiska unionen har arbetat som anställd i en annan medlemsstat och där råkat ut för ett olycksfall i arbetet, och som efter ursprungsstatens anslutning ansökte hos nationella myndigheter om pension på grund av arbetsoförmåga till följd av detta olycksfall, omfattades av tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71.( ) Med hänvisning till artikel 94.3 i förordningen( ) slog domstolen fast att en sådan person faktiskt omfattades av förordningens tillämpningsområde. Domstolen hänvisade även till den allmänna princip som nyss nämnts och till artikel 94.2 i förordningen( ) och slog fast att det framgick av denna bestämmelse att en medlemsstat inte kunde underlåta att beakta försäkringsperioder som fullgjorts på en annan medlemsstats territorium när den fastställde rätten till ålderspension av den enda anledningen att de hade fullgjorts innan den nämnda förordningen trädde i kraft i den förstnämnda medlemsstaten.

39. I förevarande fall avviker varken direktiv 97/81 eller ramavtalet från den allmänna principen att ändringslagstiftning – om inte annat föreskrivs – ska tillämpas på framtida verkningar av situationer som har uppkommit då lagen var i kraft i sin lydelse före ändringen.

40. Direktiv 97/81 reglerar därför beräkningen av pensionsgrundande veckor som ger rätt till den pension som är aktuell i målen vid den nationella domstolen, i den mån som ingen av klagandena slutgiltigt hade gått i pension innan direktivet trädde i kraft. Det ankommer på den nationella domstolen att fastställa huruvida så är fallet.

41. Tolkningsfrågorna ska därför inte avvisas på grund av att direktivet och ramavtalet inte är tillämpliga av tidsmässiga skäl (ratione temporis).

Den nationella domstolens skyldighet att tillhandahålla domstolen nödvändiga uppgifter om de faktiska och rättsliga förhållandena

42. Vid förhandlingen medgav kommissionen att den var osäker på vilken ståndpunkt den skulle inta i en tvist som i faktiskt och rättsligt hänseende är så dåligt avgränsad som förevarande mål.

43. De uppgifter som har lämnats i besluten om hänskjutande avseende de exakta omständigheterna i målet och det exakta innehållet i den tillämpliga nationella lagstiftningen är verkligen ofullständiga och tvetydiga.

44. Detta är problematiskt med hänsyn till att det enligt fast rättspraxis krävs att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs eller åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen. De uppgifter som lämnas i begäran om förhandsavgörande ska inte bara göra det möjligt för EG‑domstolen att lämna användbara svar, utan även ge såväl medlemsstaternas regeringar som berörda parter möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 23 i domstolens stadga. Det åligger EG‑domstolen att se till att denna möjlighet finns, eftersom det enligt nyss nämnda bestämmelse endast är begäran om förhandsavgörande som delges de berörda parterna.( )

45. Jag är inte alls övertygad om att besluten om hänskjutande i förevarande mål uppfyller detta krav.

46. Beskrivningen av de faktiska omständigheterna är knapphändig. I besluten om hänskjutande anges inte huruvida klagandena redan är pensionärer, huruvida de fortfarande arbetar, men har märkt den påstådda skillnaden i beräkningssätt och är oroliga över sina pensioner, eller huruvida det föreligger någon annan kombination av faktiska faktorer. Det är riktigt att dessa brister i viss mån avhjälps genom handlingarna i de nationella målen( ) och genom parternas inlagor, men en mer fullständig beskrivning i beslutet om hänskjutande är klart önskvärd.

47. Beskrivningen av den rättsliga bakgrunden utgör ett större problem.

48. Det antagande som tycks ligga till grund för den nationella domstolens frågor är att arbetstagare som har ett anställningsavtal som avser vertikalt deltidsarbete inte erhåller pensionsrättigheter enligt samma beräkning som gäller för de arbetstagare som har ett anställningsavtal som avser horisontellt deltidsarbete.

49. Tyvärr har den nationella domstolen inte på ett klart sätt förklarat skillnaden mellan dessa typer av deltidsarbete eller hur de behandlas olika vid beräkningen av pensionsrättigheter.

Horisontellt och vertikalt deltidsarbete

50. I artikel 1.2 d i lagstiftningsdekret nr 61/2000 definieras ett ”anställningsförhållande som avser vertikalt deltidsarbete” som ett ”anställningsförhållande avseende vilket det föreskrivs att arbetet utförs på heltid, men begränsat till på förhand fastställda perioder under veckan, månaden eller året”.

51. Vid förhandlingen förklarade INPS att även om den nationella domstolens frågor avser ”vertikalt deltidsarbete” i allmänhet, uppstår det problem som är aktuellt i målen vid den nationella domstolen endast med avseende på vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete, vilket – enligt vad som framgår av besluten om hänskjutande – innebär att man arbetar några månader av året och inte arbetar resterande månader.( )

52. De enda uppgifterna om horisontellt deltidsarbete i besluten om hänskjutande återfinns i den tredje frågan, där det anges att vid horisontellt deltidsarbete är samtliga veckor per kalenderår, i förhållande till antalet utförda arbetstimmar som ersatts under året, pensionsgrundande enligt nationell lagstiftning till skillnad från vad som gäller vertikalt deltidsarbete.

53. I artikel 1.2 c i lagstiftningsdekret nr 61/2000 definieras ett ”anställningsförhållande som avser horisontellt deltidsarbete” som ett anställningsförhållande där den förkortade arbetstiden, jämfört med heltidsarbete, fastställs i förhållande till den normala dagliga arbetstiden. Även om detta inte är helt entydigt förstår jag att horisontellt deltidsarbete således innebär att man arbetar en del av varje arbetsdag.

54. Det var först under förhandlingen som domstolen kunde fastställa att detta verkligen är den korrekta tolkningen.

Skillnaden i behandling mellan horisontellt deltidsarbete och vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete

55. I besluten om hänskjutande redogörs det för artikel 7.1 i lag nr 638/83, i vilken det föreskrivs, vad beträffar förvärvandet av pensionsrättigheter, att det antal veckor då avgift erlagts som ska tillgodoräknas arbetstagarna under året, i syfte att beräkna den pension som ska utbetalas av INPS, ska motsvara det antal veckor under året då lön utbetalades eller därmed jämförbara veckor enligt bestämmelserna om fiktivt tillgodoräknande. Den nationella domstolen har även påpekat att INPS behandlade endast de perioder då arbete hade utförts som pensionsgrundande och att den undantog perioder då något arbete inte hade utförts.

56. Den nationella domstolen har emellertid inte någonstans angett sättet att beräkna antalet veckor som ska beaktas för förvärvandet av pensionsrättigheter.

57. Det är lämpligt att den nationella domstolen före hänskjutandet till EG‑domstolen fastställer de faktiska omständigheterna i målet och avgör de frågor som uteslutande ska bedömas enligt nationell rätt, detta för att EG‑domstolen ska kunna ge en ändamålsenlig tolkning av gemenskapsrätten.( )

58. Det är riktigt att domstolen har slagit fast att dessa överväganden inte på något vis begränsar det utrymme för skönsmässig bedömning som tillkommer den nationella domstolen, som är den enda instansen med direkt kunskap om de faktiska omständigheterna i målet och om parternas argument, som har ansvaret för det rättsliga avgörandet och som följaktligen är mest lämpad att bedöma i vilket skede av rättegången ett förhandsavgörande är nödvändigt.( )

59. En sådan tolerant inställning till upptagandet till sakprövning av begäran om förhandsavgörande motiveras ofta med det dubbla syfte som uttrycks i artikel 234 EG, nämligen att så långt det är möjligt säkerställa en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten och att för detta ändamål skapa ett effektivt samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna.( )

60. I ett mål där besluten att begära förhandsavgörande innehöll motstridiga uppgifter, vilket medförde att det inte var möjligt att få tillräcklig kännedom om rättsläget, slog dock domstolen fast att det var uppenbart att tolkningsfrågorna inte kunde tas upp till sakprövning.( )

61. Bristen på klarhet i förevarande beslut att begära förhandsavgörande hänför sig till skillnaden mellan horisontellt deltidsarbete och vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete vid beräkningen av antalet veckor som ska beaktas för förvärvandet av pensionsrättigheter. Detta utgör dock själva kärnan i förevarande mål och det antagande som ligger till grund för tolkningsfrågorna.

62. Tolkningsfrågorna skulle därför med fog ha kunnat avvisas när besluten att begära förhandsavgörande inkom till domstolen.

63. Hur beräkningen ska göras och vad problemet enligt nationell rätt exakt avser klarnade dock vid förhandlingen efter intensiv utfrågning av ombuden för INPS och Italien.

64. Det ska dock erinras om att i ett förfarande enligt artikel 234 EG, som grundar sig på en tydlig funktionsfördelning mellan de nationella domstolarna och domstolen, är domstolen endast behörig att uttala sig om tolkningen eller giltigheten av bestämmelser i gemenskapsrätten på grundval av de uppgifter och den nationella lagstiftning som den nationella domstolen har angett. Om domstolen drog sina egna slutsatser om den faktiska situationen och rättsläget vid den nationella domstolen, skulle det vara oförenligt med den roll som domstolen har getts genom artikel 234 EG samt med domstolens skyldighet att säkerställa att medlemsstaternas regeringar och berörda parter ges möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 23 i domstolens stadga.( )

65. Bortsett från Italien har ingen medlemsstat avgett yttranden. Domstolen kan därför inte vara säker på att den har fullgjort sin skyldighet att säkerställa möjligheten att avge yttranden.

66. Denna situation borde ha kunnat undvikas.

67. Det förfarande som inrättats genom artikel 234 EG utgör ett medel för samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna, genom vilket domstolen tillhandahåller de nationella domstolarna de uppgifter om tolkningen av gemenskapsrätten som de behöver för att kunna avgöra anhängiga tvister.( ) Begäran om förhandsavgörande vilar dessutom på en dialog mellan domstolar. Denna dialog kommer till stånd uteslutande genom att den nationella domstolen bedömer relevansen och behovet av att en sådan begäran hänskjuts.( )

68. Det är riktigt att man måste räkna med att en begäran om förhandsavgörande avvisas, i ett tidigt skede av förfarande, om den innehåller en så ofullständig redogörelse för de relevanta faktiska omständigheterna och den nationella lagstiftningen som i förevarande fall. Med hänsyn till de uppgifter som domstolen har erhållit under förhandlingen anser jag dock att det inte skulle vara lämpligt, eller tillgodose processekonomiska intressen, att vidta en sådan åtgärd i detta skede.

Prövning i sak

Ramavtalets materiella tillämplighet (ratione materiae)

69. Stämmer det att direktivet och ramavtalet endast avser arbetsrätt och inte socialförsäkringsrätt?( )

70. I målet Impact,( ) ett mål som rörde direktiv 1999/70,( ) ombads domstolen att ta ställning till huruvida ”anställningsvillkor” i den mening som avses i klausul 4 i ramavtalet om visstidsarbete, vilket finns som bilaga till nämnda direktiv, omfattade löne- och pensionsvillkor i ett anställningsavtal.

71. Domstolen hänvisade till sin fasta rättspraxis, enligt vilken begreppet ”lön” i den mening som avses i artikel 141.2 andra stycket EG täcker pension som härrör från anställningsförhållandet mellan arbetstagaren och arbetsgivaren,( ) med undantag för pensioner som härrör från rättsligt reglerade system till vars finansiering arbetstagarna, arbetsgivarna och eventuellt statsmakterna bidrar i en utsträckning som i mindre grad baserar sig på anställningsförhållandet än på socialpolitiska överväganden. Med hänsyn till denna rättspraxis slog domstolen fast att pensioner som är hänförliga till ett anställningsförhållande mellan en arbetstagare och en arbetsgivare, med undantag för den lagstadgade sociala trygghetspensionen, vilken i mindre grad baserar sig på anställningsförhållandet än på sociala överväganden, ska anses omfattas av begreppet ”anställningsvillkor” i den mening som avses i klausul 4.1 i ramavtalet om visstidsarbete. Domstolen ansåg att denna tolkning stöds av uppgiften i femte stycket i ingressen till det aktuella ramavtalet, enligt vilken avtalsparterna medgav att ”medlemsstaterna [hade] beslutanderätt [i] frågor som gäller lagstadgad social trygghet” och i vilken medlemsstaterna uppmanades att konkretisera Dublinförklaringen om sysselsättningen, som gjordes vid Europeiska rådets möte i Dublin år 1996, i vilken det bland annat betonades att de sociala skyddssystemen måste anpassas till nya arbetsmönster för att erbjuda dem som är verksamma inom sådant arbete ett lämpligt socialt skydd.( )

72. Samma resonemang bör i tillämpliga delar även gälla klausul 4 i ramavtalet om deltidsarbete, vilket är i fråga i förevarande mål.

73. För det första anges principen om icke-diskriminering i denna klausul i praktiskt taget samma ordalag som i klausul 4 i ramavtalet om visstidsarbete, vilket finns som bilaga till direktiv 1999/70.

74. För det andra medges det på liknande sätt i tredje stycket i inledningen till ramavtalet om deltidsarbete att medlemsstaterna har beslutanderätt i frågor som gäller lagstadgad social trygghet och hänvisas till förklaringen om sysselsättningen, som gjordes vid Europeiska rådets möte i Dublin år 1996.

75. För det tredje är syftet med direktiv 97/81, vilket definieras i artikel 1, att genomföra det ramavtal om deltidsarbete som ingicks mellan de allmänna branschövergripande organisationerna (det vill säga mellan organisationer som representerar arbetsgivare respektive arbetstagare). Ramavtalet är avsett att möjliggöra för båda parter i ett anställningsavtal att organisera arbetstiden på ett flexibelt sätt som är anpassat till anställningens specifika kännetecken inom vissa branscher och verksamhetsområden. Det är inte avsett att reglera frågor som rör social trygghet.( )

76. Pensioner som är hänförliga till ett anställningsförhållande mellan en arbetstagare och en arbetsgivare, med undantag för den lagstadgade sociala trygghetspensionen, vilken i mindre grad baserar sig på anställningsförhållandet än på sociala överväganden, omfattas således av klausul 4.1 i ramavtalet.

77. Jag anser, särskilt med hänsyn till att besluten om hänskjutande är kryptiska till sin karaktär, att den nationella domstolen är bäst lämpad att avgöra hur det pensionssystem som är i fråga i förevarande mål ska klassificeras. Den ska därvid tillämpa de kriterier som har fastställts av domstolen.

78. Domstolen har fastställt att det enda avgörande kriteriet för att bedöma huruvida en ålderspension omfattas av tillämpningsområdet för artikel 141 EG är att pensionen utbetalas till arbetstagaren på grund av anställningsförhållandet mellan honom och hans tidigare arbetsgivare. Den har dock tillagt att detta kriterium inte kan vara ensamt avgörande, eftersom pensioner som utbetalas enligt ett lagstadgat system för social trygghet helt eller delvis kan vara knutna till erhållen lön. Socialpolitiska hänsyn, hänsyn till den statliga organisationen, etiska hänsyn eller till och med budgetöverväganden som har eller som kan ha spelat en roll då den nationella lagstiftaren antog ett system, kan emellertid inte ges företräde om följande tre villkor är uppfyllda: i) pensionen endast är av intresse för en särskild kategori anställda, iii) den står i direkt relation till antalet tjänsteår och iii) beloppet beräknas på grundval av tjänstemannens senaste lön.( )

79. Dessa kriterier är inte nödvändigtvis enkla att tillämpa. De måste likväl tillämpas analogt på de pensioner som är i fråga i förevarande mål.

80. Domstolen har klargjort att om dessa kriterier är uppfyllda är den pension som en offentlig arbetsgivare utbetalar till en tjänsteman helt jämförbar med den pension som en privat arbetsgivare betalar till sina tidigare anställda.( ) I motsats till vad INPS gjorde gällande vid förhandlingen kan därför det förhållandet att en pension föreskrivs i lag och administreras av en offentlig myndighet som INPS inte vara ett avgörande kriterium för att särskilja en tjänstepension från en lagstadgad social trygghetspension.

81. Enligt min tolkning av relevant rättspraxis måste den nationella domstolen undersöka Alitalias ställning enligt nationell rätt för att kunna fastställa huruvida bolaget är en offentlig eller privat arbetsgivare. Om Alitalia är en offentlig arbetsgivare kan det förhållandet att pensionen inte utbetalas av Alitalia självt utan av INPS vara ett tecken på att pensionen är jämförbar med en pension som en privat arbetsgivare betalar till sina tidigare anställda och att den därför utgör en tjänstepension snarare än en lagstadgad social trygghetspension. Om Alitalia är en privat arbetsgivare, kan omvänt det förhållandet att pensionen utbetalas av INPS vara ett tecken på att pensionen är en sådan som baserar sig på socialpolitiska överväganden och därför utgör en lagstadgad social trygghetspension snarare än en tjänstepension.

82. Det är riktigt att gemenskapsrätten inte inkräktar på medlemsstaternas behörighet att själva utforma sina system för social trygghet. Medlemsstaterna ska emellertid iaktta gemenskapsrätten vid utövandet av denna behörighet( ) och särskilt icke-diskrimineringsprincipen.( ) Även om den aktuella pensionen utgör en lagstadgad social trygghetspension måste den därför vara förenlig med denna princip.

83. På grundval av detta drar jag slutsatsen att ramavtalet om deltidsarbete inte är tillämpligt på lagstadgade sociala trygghetspensioner. Det ankommer på den nationella domstolen att fastställa huruvida den pension som är aktuell i målen vid den nationella domstolen hör till denna kategori. Om den nationella domstolen drar slutsatsen att den aktuella pensionen utgör en lagstadgad social trygghetspension, ska den pröva huruvida Italien har utövat sin behörighet vad gäller social trygghet i enlighet med gemenskapsrätten, särskilt icke‑diskrimineringsprincipen.

Tolkningsfrågorna

84. Den första och den tredje frågan rör båda enbart klausul 4 i ramavtalet, medan den andra frågan rör klausul 4 i förening med klausul 1 och klausul 5. Det förefaller därför lämpligt att besvara alla tre frågorna gemensamt.

85. Den första frågan avser huruvida artikel 7.1 i lag nr 638/83, som innebär att de perioder vid vertikalt deltidsarbete då arbete ej utförs inte anses vara pensionsgrundande, är förenlig med direktiv 97/81 och särskilt med klausul 4 i ramavtalet (principen om icke-diskriminering).

86. Den andra frågan avser mer allmänt huruvida de nationella bestämmelser som är i fråga i målen vid den nationella domstolen är förenliga med direktiv 97/81 – särskilt med klausul 1 i ramavtalet (vari det anges att de nationella bestämmelserna ska underlätta utvecklingen av deltidsarbete), klausul 4 och klausul 5 (vari det anges att medlemsstaterna bör undanröja rättsliga hinder som kan begränsa möjligheterna att arbeta deltid). Den nationella domstolen har påpekat att det står ”klart” att den omständigheten att de veckor då arbete ej utförs inte är pensionsgrundande utgör ett betydande hinder för valet att arbeta deltid med upplägget vertikalt deltidsarbete.

87. Den tredje frågan avser huruvida principen om icke-diskriminering i klausul 4 i ramavtalet är tillämplig på olika typer av avtal om deltidsarbete, mot bakgrund av att vid horisontellt deltidsarbete är samtliga veckor per kalenderår, i förhållande till antalet utförda arbetstimmar som ersatts under året, pensionsgrundande enligt nationell lagstiftning till skillnad från vad som gäller vertikalt deltidsarbete.

88. Inom ramen för en begäran om förhandsavgörande är domstolen inte behörig att avgöra om en nationell åtgärd är förenlig med gemenskapsrätten. Den får dock tillhandahålla den nationella domstolen alla sådana uppgifter om gemenskapsrättens tolkning som gör det möjligt för sistnämnda domstol att avgöra det aktuella målet, genom att ge den nödvändig information för att avgöra huruvida den aktuella nationella åtgärden är förenlig med gemenskapsrätten.( )

89. Jag kommer därför att behandla de tre frågorna som att de sammantaget avser frågan huruvida klausul 1, klausul 4 och klausul 5 i ramavtalet utgör hinder för en sådan lagstiftning som den som är i fråga i målen vid den nationella domstolen, vilken gör åtskillnad mellan anställningsavtal som avser vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete och anställningsavtal som avser horisontellt deltidsarbete vad gäller sättet att beakta veckor som pensionsgrundande.

Särbehandlingen enligt italiensk rätt

90. Som jag uppfattar saken, och genom att i stor utsträckning stödja mig på de uppgifter som lämnades vid förhandlingen, tycks systemet i huvudsak fungera på följande sätt.

91. Kriteriet för att beräkna pensionsbeloppets storlek tycks i huvudsak vara att antalet utförda arbetstimmar ska beaktas på samma sätt, oavsett om arbetet har utförts enligt ett heltidsschema, ett horisontellt deltidsschema eller ett vertikalt regelbundet återkommande deltidsschema. INPS har i sina skriftliga yttranden uppgett att det, för att fastställa den tid då avgift erlagts som ska beaktas vid beräkningen av pensionen, är nödvändigt i) att fastställa antalet avlönade timmar per kalenderår vad gäller deltidsarbete och ii) att dividera detta antal med antalet timmar som utgör veckoarbetstiden för heltidsarbetande. Resultatet av denna beräkning motsvarar antalet veckor då avgift erlagts som ska beaktas vid deltidsarbete. Till detta antal kan läggas det antal ytterligare veckor då avgift erlagts som den berörda arbetstagaren kan ha beaktat (exempelvis genom fiktivt tillgodoräknande( )). Jag anser att denna metod för att beräkna pensionsbeloppets storlek inte leder till olika resultat beroende på huruvida det utförda deltidsarbetet var vertikalt regelbundet återkommande eller horisontellt.

92. Om ett heltidsschema omfattar 8 timmar per dag gör det således inte någon skillnad om en person har arbetat 52 veckor per år,( ) men endast 4 timmar per dag, enligt ett horisontellt deltidsschema eller endast 26 veckor per år, men 8 timmar per dag, enligt ett vertikalt regelbundet återkommande deltidsschema. I båda fallen kommer antalet utförda arbetstimmar att vara detsamma (1 040 timmar)( ) och det kommer att ha samma inverkan vid beräkningen av pensionsbeloppets storlek (i mitt exempel 50 procent av pensionen för en heltidsarbetande, vilken beräknas på grundval av 2 080 timmar).

93. Som INPS medgav vid förhandlingen tycks problemet bestå i beräkningen av antalet veckor som krävs för att bli berättigad till pension (”pensionsgrundande veckor”). Ombudet för INPS förklarade att 1 820 pensionsgrundande veckor krävs för att bli berättigad till pension. En pensionsgrundande vecka definieras som en vecka då arbete utförs under minst en dag.

94. I det exempel som jag just har gett betyder det att för samma antal utförda arbetstimmar kommer en arbetstagare som har utfört horisontellt deltidsarbete att ha förvärvat 52 pensionsgrundande veckor, medan en arbetstagare som har utfört vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete endast kommer att ha förvärvat 26 pensionsgrundande veckor.

95. Skillnaden i behandling tycks således härröra från sättet att beräkna pensionsgrundande veckor, vilket direkt avgör hur lång tid det kommer att ta för arbetstagarna att bli berättigade till pension. Eftersom endast veckor då arbete har utförts under minst en dag räknas som pensionsgrundande veckor, kan det hända att arbetstagare som utför vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete måste arbeta dubbelt så länge som arbetstagare som utför horisontellt deltidsarbete för att bli berättigade till pension. I mitt exempel skulle den arbetstagare som utför horisontellt deltidsarbete behöva arbeta i 35 år för att bli berättigad till pension, medan arbetstagaren som utför vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete skulle behöva arbeta i 70 år. Om denna person ägnade hela sin karriär åt vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete är det osannolikt att han någonsin skulle vara berättigad till pension.

Principen om icke-diskriminering i klausul 4 i ramavtalet

96. Enligt klausul 4 i ramavtalet får deltidsarbetande inte behandlas mindre förmånligt vad gäller anställningsvillkoren än jämförbara heltidsarbetande enbart på den grunden att de arbetar deltid, om det inte finns objektiva skäl för skillnaden i behandling. Diskrimineringsförbudet i klausul 4 är endast ett särskilt uttryck för en grundläggande princip i gemenskapsrätten, nämligen den allmänna likhetsprincipen, enligt vilken lika situationer inte får behandlas olika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling.( ) Principen kan således endast tillämpas på personer som befinner sig i likadana situationer.( )

97. I klausul 4.2 i ramavtalet föreskrivs uttryckligen att när det är lämpligt ska principen om tidsproportionalitet tillämpas.( ) Domstolen har redan slagit fast att gemenskapsrätten inte utgör hinder för att ålderspension vid deltidsarbete beräknas enligt en regel pro rata temporis.( ) I det fallet ansågs det förhållandet att, utöver tjänstemannens tjänstgöringstid, tjänstemannens verkliga tjänstgöringstid under sin karriär, jämförd med tjänstgöringstiden för en tjänsteman som hade arbetat heltid under hela sin karriär, beaktades utgöra ett objektivt kriterium som helt saknade samband med diskriminering på grund av kön och som möjliggjorde en proportionerlig nedsättning av pensionsrätten.( )

98. Det system som förklarats ovan tycks innebära att de pensionsgrundande veckorna både för arbetstagare som utför vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete och för heltidsarbetande arbetstagare beräknas i förhållande till antalet faktiskt utförda arbetstimmar eller, med andra ord, i enlighet med principen om tidsproportionalitet. Det förefaller logiskt att en person som arbetar 8 timmar per dag under 52 veckor enligt ett heltidsschema kommer att få exakt dubbelt så många pensionsgrundande veckor som en person som arbetar 8 timmar per dag under 26 veckor enligt ett vertikalt regelbundet återkommande deltidsschema. Så långt är allt gott och väl. Det föreligger inte någon diskriminering.

99. För arbetstagare som utför horisontellt deltidsarbete beräknas dock de pensionsgrundande veckorna på mer förmånliga grunder än principen om tidsproportionalitet. Om endast veckor då arbete utförs under minst en dag räknas som pensionsgrundande veckor,( ) kommer en person som har arbetat 4 timmar per dag under 52 veckor enligt ett horisontellt deltidsschema att ha arbetat exakt samma antal timmar som den nyssnämnde arbetstagaren som utför vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete, men vederbörande kommer att ha förvärvat dubbelt så många pensionsgrundande veckor.

100. En arbetstagare som utför horisontellt deltidsarbete kan också åtnjuta en fördel i förhållande till en heltidsarbetande kollega. Anta (för att ändra exemplet något) att i stället för att arbeta 20 timmar per vecka utspritt över fem dagar (4 timmar per dag), arbetar personen två och en halv dag heltid (8 + 8 + 4 timmar) och arbetar inte alls de återstående två och en halv dagarna. Detta arbetsmönster räcker för att den aktuella veckan ska räknas som en pensionsgrundande vecka. Samtidigt har den motsvarande heltidsarbetande arbetstagaren varit tvungen att arbeta hela veckan som vanligt (samtliga fem dagar) för att veckan ska räknas som en pensionsgrundande vecka.

101. Det tycks således föreligga två separata former av särbehandling, nämligen a) mellan de två typerna av deltidsarbete, till nackdel för arbetstagare som utför vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete, och b) mellan horisontellt deltidsarbete och heltidsarbete, till nackdel för heltidsarbetande arbetstagare.

102. Omfattas sådan särbehandling av klausul 4 i ramavtalet?

103. Som domstolen bekräftade i domen i de förenade målen Michaeler har direktiv 97/81 och ramavtalet till syfte att främja deltidsarbete och undanröja diskriminering mellan del- och heltidsarbetande. Dessa två syften framgår av lydelsen i såväl klausul 1 i ramavtalet som skälen i direktiv 97/81. Domstolen citerade bland annat skäl 11, enligt vilket de undertecknande parterna till ramavtalet ”har givit uttryck för sin vilja att utarbeta en allmän ram för att undanröja all diskriminering av deltidsarbetande och att bidra till utvecklingen av arbetstillfällen på deltid på ett sätt som är godtagbart för både arbetsgivarna och de anställda”.( )

104. Det framgår klart av ordalydelsen i klausul 4 i ramavtalet att den specifika version av icke-diskrimineringsprincipen som den innehåller utgör ett förbud mot diskriminering mellan deltidsarbetande och heltidsarbetande, samtidigt som den naturligtvis bidrar till att främja deltidsarbete. Såsom framgår av inledningen till ramavtalet är det diskriminering av deltidsarbetande som avses.

105. Klausul 4 kan därför endast vara tillämplig på särbehandling mellan olika typer av deltidsarbete när, vad gäller deltidsarbetande och heltidsarbetande, denna behandling också innebär diskriminering av deltidsarbetande. Ingen av de former av särbehandling som jag har identifierat ovan uppfyller det kravet.

106. Klausul 4 i ramavtalet utgör därför inte något hinder mot någon av dessa.

Skyldigheten i klausul 5 i ramavtalet att undersöka om det finns några hinder

107. Vid förhandlingen gjorde kommissionen gällande att klausul 5.1 a i ramavtalet utgör hinder för sådan lagstiftning som den som är aktuell i målen vid den nationella domstolen. I enlighet med syftet att främja deltidsarbete krävs det enligt denna klausul att medlemsstaterna ska ”undersöka om det finns några rättsliga eller administrativa hinder som kan begränsa möjligheterna att arbeta deltid, och, om det är lämpligt, undanröja dem”. Kommissionen åberopade domen i de förenade målen Michaeler, där domstolen slog fast att klausul 5.1 a ska tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser vari föreskrivs en skyldighet att inom 30 dagar efter ingåendet av ett avtal om deltidsanställning översända en kopia av avtalet till behörig myndighet.

108. Jag delar inte kommissionens uppfattning.

109. I de förenade målen Michaeler var det omtvistade kravet tillämpligt på avtal om deltidsanställning, men inte på avtal om heltidsanställning. Domstolen slog fast att en ytterligare administrativ formalitet i förening med sanktioner vid åsidosättanden avskräckte arbetsgivare från att använda sig av deltidsarbete och kunde särskilt påverka små och medelstora företag som inte har lika stora resurser som stora företag och som därför kan förmås att avstå från att erbjuda deltidsarbete, vilket direktiv 97/81 syftar till att främja.( )

110. Det omtvistade kravet utgjorde därför ett klart exempel på en rättslig eller administrativ bestämmelse som utgjorde hinder för arbetstagare som önskade övergå från heltidsanställning till deltidsanställning.

111. Av skälen och de materiella bestämmelserna i direktivet och ramavtalet, i förening med de ”allmänna övervägandena” i ramavtalet, framgår det klart att syftet med ramavtalet är att förbättra möjligheten för arbetstagare att övergå från heltidsanställning till deltidsanställning eller att få deltidsanställning utan att först behöva gå via heltidsanställning.

112. Skyldigheten i klausul 5 i ramavtalet utgör därför enligt min mening en särskild tillämpning av diskrimineringsförbudet i klausul 4. Ibland föreligger sådan diskriminering när medlemsstater uppställer ett rättsligt eller administrativt hinder för avtal om deltidsanställning som de inte uppställer för avtal om heltidsanställning, vilket var fallet i de förenade målen Michaeler. Medlemsstaten är då skyldig att undanröja sådana hinder.

113. I förevarande fall finns det inte någon lagbestämmelse eller administrativ praxis som utgör hinder för att övergå från heltidsanställning till deltidsanställning. Det förekommer faktiskt inte någon skillnad i behandling av heltidsarbetande arbetstagare och arbetstagare som utför vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete vad beträffar sättet att beräkna pensionsgrundande veckor. Pensionsgrundande veckor beräknas för båda kategorierna av arbetstagare på grundval av principen om tidsproportionalitet.( ) Särbehandlingen uppstår enbart på grund av den förmånliga behandlingen av en tredje kategori arbetstagare (arbetstagare som utför horisontellt deltidsarbete) vid beräkningen av pensionsgrundande veckor.

114. Situationen skulle ha varit en annan om, låt oss säga, pensionsgrundande veckor beräknades på grundval av principen om tidsproportionalitet vad gäller anställning som avser horisontellt deltidsarbete och heltidsanställning, men på mindre förmånliga grunder vad gäller anställning som avser vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete. I ett sådant fall skulle det verkligen föreligga särbehandling av heltidsanställning i förhållande till en specifik typ av deltidsanställning, till nackdel för den sistnämnda. En sådan bestämmelse skulle strida mot diskrimineringsförbudet i klausul 4, och medlemsstaten skulle, enligt klausul 5.1 a, vara tvungen att undanröja detta hinder.

115. I domen i de förenade målen Schönheit och Becker slog domstolen fast att nationell lagstiftning som leder till en oproportionerlig minskning av ålderspensionsbeloppet för en arbetstagare när perioder med deltidsarbete beaktas inte kan anses objektivt motiverad av det faktum att pensionen i sådant fall utgör en motprestation för en mindre arbetsinsats eller att den syftar till att undvika att deltidsanställda ges en förmånligare behandling än heltidsanställda.( )

116. En sådan situation tycks dock inte uppstå i förevarande fall. Problemet är inte att arbetstagare som utför vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete missgynnas på ett oproportionerligt sätt jämfört med heltidsarbetande arbetstagare, utan att arbetstagare som utför horisontellt deltidsarbete faktiskt gynnas i ett särskilt avseende (vid beräkningen av pensionsgrundande veckor) jämfört med både heltidsarbetande arbetstagare och arbetstagare som utför vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete.

117. Härav följer att de tre tolkningsfrågorna, på grundval av bedömningen så här långt, ska besvaras på följande sätt. Klausul 4, klausul 1 och klausul 5.1 a i ramavtalet utgör i princip inte något hinder mot att införa en åtskillnad mellan olika typer av deltidsarbete för vilka olika villkor gäller, så länge en sådan åtskillnad inte medför diskriminering av (en kategori) av deltidsarbetande till fördel för heltidsarbetande eller medför rättsliga eller administrativa hinder som kan begränsa möjligheterna till deltidsarbete.

118. Saken är emellertid därmed inte helt avgjord.

Den allmänna likhetsprincipen

119. Diskrimineringsförbudet i klausul 4 i ramavtalet är ett särskilt uttryck för den allmänna likhetsprincipen.( ) Det måste därför tolkas i enlighet med denna princip. Nationella genomförandeåtgärder måste på samma sätt respektera de allmänna principerna i gemenskapsrätten, däribland principen om likabehandling.( )

120. Det står medlemsstaterna fritt att införa åtskillnader mellan olika typer av deltidsarbete. De åtgärder som de vidtar måste dock vara förenliga och i överensstämmelse med målen och bestämmelserna i direktiv 97/81 och ramavtalet om deltidsarbete samt vara förenliga med de allmänna principerna i gemenskapsrätten, i synnerhet principen om likabehandling.( )

121. Härav följer att medlemsstaterna inte får införa godtyckliga åtskillnader mellan olika typer av deltidsarbete som strider mot dessa mål och som överträder det allmänna diskrimineringsförbudet i gemenskapsrätten.

122. Mot bakgrund av de faktiska omständigheterna, såsom jag har uppfattat dem, tycks arbetstagare som utför horisontellt deltidsarbete och arbetstagare som utför vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete befinna sig i jämförbara situationer. Skälen till att de behandlas olika vad gäller förvärvandet av pensionsrättigheter framgår inte klart. Denna skillnad i behandling kan därför utgöra en godtycklig åtskillnad som i princip skulle strida mot det allmänna diskrimineringsförbudet.

123. Vid förhandlingen tillfrågades ombuden för Italien och INPS huruvida de önskade anföra några skäl för särbehandlingen i det aktuella fallet. Båda hänvisade till det förhållandet att ett avtal om vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete enligt italiensk civilrätt tillfälligt upphävs (”är vilande”) under de perioder då något arbete inte utförs. Det innebär att ingen lön utbetalas och att inga avgifter erläggs på arbetstagarens vägnar. I sina skriftliga yttranden gjorde Italien även gällande att arbetstagarna fritt kan välja mellan horisontellt deltidsarbete och vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete.

124. Vad beträffar det skäl som grundar sig på nationell rätt räcker det att erinra om att en medlemsstat enligt fast rättspraxis inte kan åberopa bestämmelser, praxis eller förhållanden i sin interna rättsordning som grund för att underlåta att iaktta skyldigheter som följer av gemenskapsrätten.( )

125. Vad beträffar det skäl som grundar sig på arbetstagarnas fria val mellan en anställning som avser horisontellt deltidsarbete och en anställning som avser vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete, framgår det av handlingarna i målen att det i själva verket inte finns någon sådan valmöjlighet för flygbolagsanställda, såsom klagandena. Deras arbetsuppgifter som flygpersonal ombord på ett flygplan är till sin art sådana att det är mycket svårt, för att inte säga omöjligt, för arbetstagarna att välja en anställning som avser horisontellt deltidsarbete (till exempel arbeta 7 dagar i veckan, men endast 4 timmar per dag). Man kan knappast ”lämna kontoret” efter att ha fullgjort en halv arbetsdag, när ”kontoret” är ett flygplan mitt under flygning.( ) Att det i praktiken är omöjligt att organisera horisontellt deltidsarbete tycks vara bekräftat av det tillämpliga kollektivavtalet, enligt vilket valet av deltidsarbete för sådana arbetstagare som klagandena är begränsat till anställning som avser vertikalt regelbundet återkommande deltidsarbete.

126. Dessa skäl tycks därför inte vara styrkta.

127. Det ankommer dock till sist på den nationella domstolen att avgöra huruvida de olika sätten att beräkna förvärvandet av pensionsrättigheter, såsom de beskrevs av ombuden för Italien och INPS vid förhandlingen, verkligen utgör den metod som föreskrivs i nationell rätt och att, om så är fallet, undersöka huruvida det finns sakliga skäl för en sådan skillnad i behandling.( )

Förslag till avgörande

128. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att domstolen ska besvara de frågor som har ställts av Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza, på följande sätt:

– Det ramavtal som återfinns i bilagan till rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS är inte tillämpligt på lagstadgade sociala trygghetspensioner. Det ankommer på den nationella domstolen att fastställa huruvida den pension som är aktuell i målen vid den nationella domstolen hör till denna kategori. Om den nationella domstolen drar slutsatsen att den aktuella pensionen utgör en lagstadgad social trygghetspension, ska den pröva huruvida Italien har utövat sin behörighet vad gäller social trygghet i enlighet med gemenskapsrätten, särskilt icke‑diskrimineringsprincipen.

– Klausul 4 i ramavtalet om deltidsarbete utgör inte hinder för en nationell lagstiftning som innebär att pensionsgrundande veckor beräknas i enlighet med principen om tidsproportionalitet. Klausul 4 är tillämplig på särbehandling mellan olika typer av deltidsarbete endast när denna behandling också innebär diskriminering av deltidsarbetande till fördel för heltidsarbetande. Det står medlemsstaterna fritt att införa åtskillnader mellan olika typer av deltidsarbete. De åtgärder som de vidtar måste dock vara förenliga och i överensstämmelse med målen och bestämmelserna i rådets direktiv 97/81 och ramavtalet om deltidsarbete samt vara förenliga med de allmänna principerna i gemenskapsrätten, i synnerhet principen om likabehandling. Medlemsstaterna får inte införa godtyckliga åtskillnader mellan olika typer av deltidsarbete som skulle strida mot dessa mål och som överträder det allmänna diskrimineringsförbudet i gemenskapsrätten.