Förslag till avgörande av generaladvokat Tesauro föredraget den 4 december 1997. - Verein für Konsumenteninformation mot Österreichische Kreditversicherungs AG. - Begäran om förhandsavgörande: Bezirksgericht für Handelssachen Wien - Österrike. - Direktiv 90/314/EEG om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang - Omfattningen av skyddet mot risken att researrangören kommer på obestånd. - Mål C-364/96.



Rättsfallssamling 1998 s. I-02949



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Den fråga som Bezirksgericht für Handelssachen Wien har ingivit till domstolen avser tolkningen av artikel 7 i rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang (nedan kallat direktivet).(1)

Den nationella domstolen önskar besked om huruvida en köpare av en paketresa - som således har betalat researrangören även för tjänster som tillhandahålls på destinationsorten - med tillämpning av artikel 7 i direktivet har rätt till återbetalning av hotellkostnader som han betalat (en andra gång) direkt till hotellinnehavaren i fall då researrangören har förklarats vara på obestånd och köparen av resan i fråga har varit tvungen att betala sin hotellvistelse ännu en gång för att kunna lämna hotellet.

Bakgrund och tillämpliga bestämmelser

2 Direktivet har, som förtydligas i artikel 1, antagits i syfte att "inbördes närma medlemsstaternas lagar och andra författningar om resepaket som säljs eller bjuds ut till försäljning inom gemenskapens territorium". I artikel 7, som är den bestämmelse som domstolen ombetts tolka, föreskrivs att "[d]en arrangör eller återförsäljare som är part i avtalet skall visa att han, i händelse av obestånd, har tillräcklig säkerhet för återbetalning av erlagda belopp och för hemtransport av konsumenten". I artikel 8 anges därefter att medlemsstaterna för att skydda konsumenten får anta eller upprätthålla strängare bestämmelser på det område som omfattas av direktivet.

3 I Österrike har direktivet huvudsakligen införlivats genom artikel 31 b och följande artiklar i lagen om konsumentskydd. Införlivandet av artikel 7 i direktivet säkerställs genom en särskild förordning, som utfärdats av förbundsfinansministern(2) vars artikel 3, som är den relevanta bestämmelsen i detta fall, föreskriver att en researrangör, då han ingår ett försäkringsavtal med ett bolag som har behörighet att verka i Österrike, garanterar resenären följande: a) återbetalning av redan erlagda belopp i den mån de tjänster som utgör resan inte har tillhandahållits, helt eller delvis, på grund av arrangörens obestånd, b) återbetalning av nödvändiga kostnader för hemtransport, även dessa orsakade av arrangörens obestånd.

4 Låt oss gå tillbaka till de omständigheter som ligger till grund för målet. Kurt och Hedwig Hofbauer semestrade i Grekland från och med den 9 till och med den 16 september 1995 på "Club Fodele Beach". Som 25 andra kunder hade de köpt en paketresa för sig och sin dotter av bolaget Karthago-Reisen GesmbH (nedan kallat Karthago). Den 15 september 1995, det vill säga dagen innan de kom hem, stod det klart att Karthago var på obestånd. Av detta skäl hindrade ägaren till "Club Fodele Beach" turisterna från att lämna hotellet innan de hade betalat för sin vistelse. För att kunna hinna med den flygning som var bokad för deras hemresa och som ingick i priset, betalade makarna Hofbauer, liksom alla de andra kunderna, det begärda beloppet, vilket i detta fall uppgick till 157 542 DR.

Verein für Konsumenteninformation (nedan kallad sökanden) är en konsumentorganisation till vilken makarna Hofbauer vände sig för att göra gällande sina rättigheter. Sökanden begärde återbetalning av kostnaderna för hotellvistelsen av Karthagos försäkringsbolag, Österreichische Kreditversicherungs AG (nedan kallat svaranden). Då svaranden avvisade kravet, väckte sökanden talan vid Bezirksgericht für Handelssachen.

Tolkningsfrågan

5 Den nationella domstolen, som anser att artikel 3 i den nationella lagstiftningen om garantifonder skall tolkas i enlighet med direktivet, har beslutat ställa en tolkningsfråga till domstolen för att få fastställt vilka tjänster som omfattas av begreppet "tillräcklig säkerhet ... för hemtransport av konsumenten". Frågan är formulerad på följande sätt:

"Skall artikel 7 i rådets direktiv av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang (90/314/EEG) tolkas så, att även de belopp som konsumenten betalar på plats till den som tillhandahåller en tjänst (exempelvis en hotellinnehavare) eftersom denne annars skulle hindra konsumenten att resa tillbaka, omfattas av skyddsområdet för begreppet 'tillräcklig säkerhet för ... hemtransport av konsumenten' i den nämnda bestämmelsen?"

6 Den nationella domstolen frågar således domstolen huruvida betalning för en hotellvistelse som en köpare av en paketresa erlägger en andra gång, denna gång direkt till hotellinnehavaren, skall anses vara nödvändiga kostnader för hemtransport av konsumenten i den mening som avses i artikel 7 i direktivet för det fall researrangören kommer på obestånd. Det skall understrykas att denna fråga endast i begränsad omfattning rör det fallet att den ifrågavarande resenären hindras att lämna hotellet om han inte betalar sin vistelse - och endast under denna förutsättning.

Det skall vidare förtydligas att med hänsyn till att det i artikel 7 i direktivet föreskrivs att för det fall en researrangör kommer på obestånd eller går i konkurs skall denne säkerställa "återbetalning av erlagda belopp och ... hemtransport av konsumenten", har den nationella domstolen utgått från att de belopp som konsumenten har betalat direkt till hotellinnehavaren inte kan ingå i "erlagda belopp", det vill säga belopp som redan har betalats till researrangören för samma tjänst. Jag understryker på denna punkt för tillfället endast att hela artikel 7 måste läsas för att det skall vara möjligt att avgöra den rätta räckvidden av det skydd som direktivet avsågs ge konsumenterna för det fall researrangören kom på obestånd eller gick i konkurs.

7 Jag skall inledningsvis erinra om att domstolen redan har haft tillfälle att fastslå att "det resultat som föreskrivs i artikel 7 i direktivet innebär att paketresenärer tillerkänns rättigheter som innebär att de är garanterade återbetalning av erlagda belopp och hemtransport i händelse av arrangörens obestånd eller konkurs".(3) Jag vill tillägga att i motiven till direktivet har syftet med konsumentskydd framhållits vid åtskilliga tillfällen(4) och att det absolut förefaller som om man inte på allvar kan betvivla att syftet med artikel 7 är just att skydda konsumentens förmögenhetsrättsliga intressen från följderna av att den arrangör av vilken de har köpt den ifrågavarande paketresan kommer på obestånd eller går i konkurs.

Artikel 7 syftar med andra ord till att undvika att konsumenten får bära de risker som följer av att arrangören eller försäljaren av resan kommer på obestånd eller går i konkurs. Det är också uppenbart att bestämmelsen - genom att den föreskriver att garantin omfattar såväl återbetalning av erlagda belopp, naturligtvis i den mån och till den del köparen av paketresan inte har utnyttjat tillhörande tjänster, som kostnader för hemtransport - syftar till att garantera konsumenten ett helt och fullständigt skydd.(5)

8 Denna förutsättning är, och måste vara, utgångspunkten för bedömningen av huruvida det skydd som direktivet ger också omfattar återbetalning av hotellkostnader som konsumenten betalat direkt till hotellinnehavaren just i syfte att kunna lämna destinationsorten och således som villkor för att kunna återvända hem.

Då problemet uttryckts på detta sätt förefaller det mig som om det inte råder något tvivel om att de utgifter som konsumenten haft i ett sådant fall, vilka utgör hotellkostnader, skall anses ingå bland utgifter som är nödvändiga för hemtransport och, mer allmänt, under alla omständigheter omfattas av den försäkring som föreskrivs i direktivet. Det skydd som direktivet avser att ge konsumenten skulle i själva verket förlora sin verkan om tillämpningsområdet inte omfattade det fall då hotellinnehavaren tvingar konsumenten att betala för en tjänst som borde ha betalats av researrangören och som denne inte har betalat till följd av att han kommit på obestånd.

9 Under förfarandets gång har det dock, särskilt från svarandens sida, hävdats att uttrycket "hemtransport av konsumenten" i artikel 7 i direktivet endast avser nödvändiga utgifter för hemtransport och inte andra tjänster. Under alla omständigheter gör det faktum att det saknas ett avtalsförhållande mellan hotellinnehavaren och resenären det fullständigt uppenbart att den senare inte på något sätt är skyldig att betala för inkvarteringen direkt till hotellinnehavaren ens om researrangören kommer på obestånd. Av detta följer att den resenär som ersätter dessa kostnader inte kan få någon försäkringsersättning. Enligt direktivet måste försäkringsgivaren endast återbetala de belopp som utbetalats till researrangören - självklart i den utsträckning som konsumenten inte har utnyttjat de tjänster som avses - och enbart de transportkostnader (flyg, tåg, båt, i bästa fall även taxi) som är nödvändiga för hemtransporten. Då konsumenterna sammanfattningsvis inte hade någon skuld till hotellinnehavaren för dennes tjänster, skulle konsumenterna i detta fall ha varit vårdslösa, och har inte någon annan möjlighet att få tillbaka sina pengar än att väcka talan mot hotellinnehavaren på plats.

10 I detta hänseende vill jag först påpeka att uttrycket "hemtransport av konsumenten" inte kan tolkas restriktivt på denna punkt och att det alltjämt och i alla fall endast inbegriper transportkostnader. Det kan även på ett allmänt sätt omfatta varje utgift som är nödvändig för hemtransport av konsumenten och således, i förekommande fall, även hotellkostnader, åtminstone i den mån betalning utgör ett villkor för att kunna lämna hotellet och återvända till hemlandet. Med hänsyn till direktivets syften förefaller det inte heller som om den omständigheten att resenären har gjort en betalning som han inte var skyldig att göra ändrar problemställningen. Man kan enligt min mening inte med fog hävda att köparen av en resa som av hotellinnehavaren tvingas att ersätta hotellkostnader kan anses vara vårdslös och därmed förlora det fullständiga skydd han tillförsäkras genom direktivet.

Som domstolen förtydligade i målet Dillenkofer m.fl., är det förvisso riktigt att varken "syftet med direktivet eller dess särskilda bestämmelser medför att medlemsstaterna är skyldiga att vidta särskilda åtgärder inom ramen för artikel 7 för att skydda paketresenärer mot deras egen vårdslöshet",(6) med hänsyn till att artikel 8 i direktivet ger medlemsstaterna möjlighet att föreskriva strängare bestämmelser för att skydda konsumenterna. Det skall emellertid inte glömmas bort att domstolen i samma dom fastslog att "när de nationella domstolarna fastställer vilken skada som kan ersättas, kan de enligt domstolens rättspraxis alltid undersöka om den skadelidande har visat rimlig aktsamhet för att förhindra skadan eller begränsa dess omfattning".(7)

11 Det är obestridligen så, att om resenärerna inte hade kunnat åka hem med det flyg som var förbokat och inkluderat i paketresans pris, hade det medfört en avsevärd ökning av kostnaderna för hemtransport - säkerligen på grund av kostnaderna för en ny och dyrare flygbiljett med reguljärflyg, samt på grund av eventuellt ytterligare hotellövernattningar på platsen - och hade således medfört ökade kostnader för försäkringsgivaren.

Jag anser att de belopp som köparna av en paketresa har betalat direkt till hotellinnehavaren, som betalning för dennes tjänster, måste anses vara nödvändiga för hemtransport - åtminstone inte i fall som det som beskrivits av den nationella domstolen, där hotellinnehavaren på grund av researrangörens obestånd inte låter resenärerna lämna hotellet med mindre de betalar för tjänsterna.(8) De belopp som konsumenterna under dessa omständigheter har betalat ut skall således återbetalas till dem genom ett försäkringssystem såsom fordras enligt artikel 7 i direktivet.

12 En sådan lösning förefaller inte hindras av den möjlighet som framförts under förfarandet, nämligen att tredje man, särskilt hotellinnehavare, i förhållande till avtalet skulle uppmuntras till ett mindre "älskvärt" beteende gentemot sina gäster för att i fall då researrangören kommer på obestånd ändå kunna få sina fordringar betalda. Inte heller förefaller mig den inställning som framförts av såväl svaranden som den franska regeringen att man på detta sätt skulle bestraffa just konsumenten genom att de risker som skulle täckas med försäkringen ökade och att priset för paketresor därigenom skulle stiga.

Vad beträffar den första aspekten skall jag endast påpeka att möjligheten, eller snarare risken, att komma i en situation där hotellinnehavare som inte vill gå miste om betalningen för de tjänster de tillhandahållit tar resenärerna som gisslan verkligen inte är av sådan beskaffenhet att det ändrar problemställningen, och kan i synnerhet inte ändra det skydd som direktivet är avsett att ge konsumenterna. Jag är för övrigt övertygad om att det vore den stora majoriteten av hotellinnehavare fjärran att uppträda på detta sätt.

Vad beträffar den andra aspekt som åberopats skall jag inledningsvis påpeka att det är svårt att föreställa sig på vilket sätt och varför försäkringskostnaderna skulle öka om försäkringsgivaren måste ersätta hotellkostnaderna i ett fåtal fall, eftersom det rör sig just om hotell- och transporttjänster som normalt ingår i en paketresa. Man kan exempelvis föreställa sig ett fall där researrangören har förklarats vara på obestånd och detta är känt av hotellinnehavaren redan då resenärerna anländer till hotellet och inte tillåts ens komma innanför dörren till hotellet. Det är ostridigt mellan parterna och obestridligt att försäkringen hade åberopats i en sådan situation, för att garantera både hemtransport av konsumenten och återbetalning av erlagda belopp. Detta visar att återbetalningen av hotellkostnaderna i förevarande fall inte på något sätt skulle innebära en ökad försäkringsrisk, vilket svaranden själv för övrigt som svar på detaljerade frågor på denna punkt bekräftade vid sammanträdet.

13 Det skall slutligen understrykas att den lösning som jag förespråkar absolut inte innebär att konsumenten ersätts två gånger. En sådan precisering förefaller vid första anblicken överflödig, men är nödvändig att göra av det skälet att den franska regeringen - som anser att de belopp som konsumenten hade betalat direkt till hotellinnehavaren inte skulle ingå i de nödvändiga kostnaderna för hemtransport - under sammanträdet uppgav att konsumentens skydd enligt direktivet inte äventyrades ens i ett fall som det aktuella, eftersom konsumenten under alla omständigheter hade rätt till återbetalning av de belopp som redan betalats till researrangören till den del dessa avsåg hotellkostnader.

Som jag redan har framhållit(9) är det riktigt att konsumenten i detta fall var tvungen att betala hotellinnehavaren för en tjänst som borde ha garanterats av researrangören, vilket inte skett just på grund av att denne kommit på obestånd, varför man kan dra slutsatsen att den konsument som gjort en sådan betalning åtminstone borde ha rätt till återbetalning av researrangören för de belopp han utgivit. Det har dock inte skett någon återbetalning och ingen omständighet i akten gör det möjligt att anta att det skett. Det framgick med största tydlighet vid sammanträdet att den franska regeringens ståndpunkt grundas på en abstrakt förutsättning som inte har visats föreligga i detta fall.(10) En sådan omständighet bekräftas för övrigt av de skriftliga yttranden som ingivits i målet av sökanden som, för det fall domstolen skulle fastslå att den betalning för hotellkostnader som makarna Hofbauer gjort (en andra gång) inte skall anses vara nödvändig för hemtransporten, har sökt visa att dessa belopp i så fall skall kunna återbetalas som erlagda belopp.

14 Visst kan man också välja att tala om återbetalning av erlagda belopp. Vad som i praktiken räknas är enligt syftet med artikel 7 i direktivet att konsumentens förmögenhetsrättsliga intresse ges ett helt och fullständigt skydd mot att researrangören och/eller -försäljaren kommer på obestånd eller försätts i konkurs. Vad som är viktigt är således att konsumenten - förutom i fall då denne har varit uppenbart vårdslös, vilket emellertid är uteslutet här - inte skall betala två gånger för samma tjänst.

Ur denna synvinkel framgår det avslutningsvis att det i förevarande fall inte finns något skäl för att avlägsna sig från tolkningsfrågans lydelse. Jag anser att det är lämpligt att fastslå att den betalning som en konsument gör på plats till en hotellinnehavare för att kunna lämna hotellet och på grund av att researrangören kommit på obestånd, skall omfattas av de nödvändiga kostnaderna för att garantera hemtransport av denna konsument och att den under alla omständigheter skall omfattas av de erlagda belopp som skall återbetalas enligt direktivet.

Förslag till avgörande

15 Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall besvara den tolkningsfråga som ställts av Bezirksgericht für Handelssachen Wien på följande sätt:

Artikel 7 i rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang skall tolkas så, att de belopp som konsumenten betalar till en hotellinnehavare på plats i fall då den senare, om han inte erhåller betalning, hindrar konsumenten att lämna hotellet, skall anses omfattas av direktivets tillämpningsområde, särskilt såsom kostnader för hemtransport.

(1) - EGT L 158, s. 59; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 53.

(2) - Resebyråförsäkringsförordningen (nedan kallad RFF), BGBl. nr 881 av den 15 november 1994, s. 6501.

(3) - Dom av den 8 oktober 1996 i de förenade målen C-178/94, C-179/94, C-188/94, C-189/94 och C-190/94, Dillenkofer m.fl. (REG 1996, s. I-4845), punkt 42.

(4) - Se särskilt åttonde till elfte övervägandena i ingressen, där det till exempel visas att "[s]killnaderna mellan de regler som skyddar konsumenterna i olika medlemsstater avhåller konsumenterna från att köpa resepaket i ett annat medlemsland" och att "[k]onsumenten bör åtnjuta fördelarna av det skydd som detta direktiv medför" samt de sista övervägandena som särskilt rör skyddet för konsumenten för det fall researrangören kommer på obestånd eller går i konkurs.

(5) - I detta avseende görs i domen i målet Dillenkofer m.fl. (se ovan fotnot 3) vissa förtydliganden då domstolen fastslog följande: "Det skydd som konsumenterna tillförsäkras genom artikel 7 skulle nämligen kunna äventyras om konsumenterna vore tvungna att göra gällande kredithandlingar gentemot tredje man som under alla omständigheter inte är skyldig att godta dessa och som dessutom också riskerar att försättas i konkurs" (punkt 64).

(6) - Se fotnot 3, punkt 71.

(7) - Idem, punkt 72.

(8) - I detta fall hade makarna Hofbauer, enligt sökanden, handgripligen hindrats från att lämna hotellet. Med utgångspunkt från förutsättningen att det rör sig om en faktisk omständighet som det ankommer på den nationella domstolen att bedöma, anser jag att handlingen att "hindra" inte nödvändigtvis behöver vara handgriplig, utan att det räcker att det föreligger en viss hotfull stämning som vid ett sådant tillfälle kan pressa konsumenten att tappa behärskningen, exempelvis att avbeställa eller skicka tillbaka de taxibilar som skulle göra det möjligt för konsumenterna att ta sig till flygplatsen eller att beslagta bagaget. I förevarande fall är det tillräckligt att ännu en gång erinra om att den fråga som den nationella domstolen har ställt uttryckligen utgår från förutsättningen att hotellinnehavaren, om han inte hade fått betalt, hade hindrat turisterna från att lämna hotellet. Det har föga betydelse med vilka medel detta skett.

(9) - Se punkt 8.

(10) - På denna punkt skall det tilläggas att om resenären hade garanterats återbetalning av de belopp som utgivits av researrangören för hotellkostnader, hade förfarandet vid den nationella domstolen aldrig inletts.