Förenade målen T‑217/03 och T‑245/03

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) m.fl.

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Konkurrens – Artikel 81.1 EG – Nötkött – Tillfälligt importstopp – Förenings fastställelse av en prislista – Förordning nr 26 – Företagssammanslutningar – Begränsning av konkurrensen – Föreningsaktion – Inverkan på handeln mellan medlemsstaterna – Motiveringsskyldighet – Riktlinjer för beräkning av böter – Proportionalitetsprincipen – Överträdelsens allvar och varaktighet – Försvårande och förmildrande omständigheter – Förbud mot dubbla påföljder – Rätten till försvar”

Sammanfattning av domen

1. Konkurrens – Gemenskapsregler – Företagssammanslutningar – Begrepp

(Artikel 81.1 EG)

2. Konkurrens – Gemenskapsregler – Företagssammanslutningar – Begrepp

(Artikel 81.1 EG)

3. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Inverkan på handeln mellan medlemsstater

(Artikel 81.1 EG)

4. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Skadlig inverkan på konkurrensen – Prisfastställelse

(Artikel 81.1 EG)

5. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Förbud – Nationella bestämmelser om ingående av avtal om konkurrensbegränsande samverkan

(Artikel 81 EG)

6. Konkurrens – Gemenskapsbestämmelser – Materiellt tillämpningsområde

(Artikel 81 EG)

7. Jordbruk – Konkurrensregler – Förordning nr 26

(Artikel 33 EG, 36 EG och 81.1 EG; rådets förordning nr 26, artikel 2.1)

8. Konkurrens – Administrativt förfarande – Meddelande om invändningar – Nödvändigt innehåll

(Rådets förordning nr 17; kommissionens förordning nr 99/63, artikel 4)

9. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande

(Artikel 253 EG; rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

10. Invändning om rättsstridighet – Räckvidd – Rättsakter mot vilka invändning om rättsstridighet kan göras

(Artikel 241 EG; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

11. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande

(Artikel 81.1 EG; rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

12. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Högsta belopp

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

13. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens varaktighet

(Artikel 81.1 EG; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

14. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Försvårande omständigheter

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

15. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Högsta belopp

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

16. Konkurrens – Böter – Kommissionens beslut i vilket en överträdelse konstateras som fattats efter ett beslut genom vilket företaget har bötfällts eller frikänts från ansvar och som inte längre kan överklagas

(Rådets förordning nr 17, artikel 15)

17. Konkurrens – Böter – Belopp – Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning – Domstolsprövning – Full prövningsrätt

1. Artikel 81.1 EG är tillämplig på sammanslutningar i den mån som deras egen verksamhet, eller den verksamhet som utövas av de företag som är anslutna till sammanslutningen, har till syfte att framkalla de verkningar som skall förhindras genom denna bestämmelse. Med hänsyn till syftet med denna bestämmelse skall begreppet företagssammanslutning tolkas så att det även omfattar sammanslutningar som själva består av företagssammanslutningar.

För att ett avtal mellan sammanslutningar skall omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse krävs inte att sammanslutningarna i fråga kan tvinga sina medlemmar att genomföra sina skyldigheter enligt avtalet.

(se punkterna 49 och 89)

2. Begreppet företag inom konkurrensrätten omfattar varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oberoende av enhetens rättsliga form och oberoende av hur den finansieras. Ekonomisk verksamhet utgörs av all verksamhet som består i att erbjuda varor eller tjänster på en viss marknad.

Jordbruksföretagarnas verksamhet, såsom jordbrukare eller uppfödare, har helt visst ekonomisk karaktär. Dessa personer producerar nämligen varor som de säljer gentemot ersättning. Jordbruksföretagarna utgör följaktligen företag i den mening som avses i artikel 81.1 EG.

Föreningarna som de är anslutna till och som de företräds av liksom organisationerna som dessa föreningar ingår i kan således anses utgöra företagssammanslutningar vid tillämpningen av denna bestämmelse.

Denna slutsats motsägs inte av att även jordbruksföretagares make eller maka kan vara ansluten till en lokalförening. Det är troligt att jordbrukarnas och uppfödarnas makar som själva är medlemmar i en lokal jordbruksförening också deltar i arbetet i familjeföretaget. Vidare räcker i vart fall inte enbart den omständigheten att en företagssammanslutning även kan bestå av personer eller rättssubjekt som inte kan anses utgöra företag för att frånta den dess karaktär av företagssammanslutning i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Det argument att det vid företagande i bolagsform inte är bolaget genom sitt ombud som är anslutet till föreningen, utan var och en av dess delägare, kan inte heller godtas. Det är nämligen inte företagarens rättsliga ställning eller form som är avgörande för huruvida jordbruket i fråga skall betraktas som ett företag, utan verksamheten som jordbruket och de som deltar i detta bedriver.

(se punkterna 52−55)

3. Artikel 81.1 EG är endast tillämplig på avtal som kan påverka handeln mellan medlemsstater. Ett avtal mellan företag skall anses kunna påverka handeln inom gemenskapen, om det på grundval av en sammantagen bedömning av de objektiva rättsliga och faktiska omständigheterna går att förutse med tillräcklig grad av sannolikhet att det direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, kan påverka handeln mellan medlemsstater på ett sådant sätt att förverkligandet av målen för den inre marknaden hindras.

När den överträdelse som ett företag eller företagssammanslutning har deltagit i kan påverka handeln mellan medlemsstater är kommissionen inte skyldig att visa att företagets eller företagssammanslutningens eget deltagande har påverkat handeln inom gemenskapen.

Förfaranden som hämmar konkurrensen, och som omfattar en medlemsstats hela territorium, är nämligen till sin natur sådana att de medför att uppdelningen av den nationella marknaden befästs, vilket samtidigt förhindrar den samordning av den ekonomiska politiken som befrämjas av fördraget. När det rör sig om en marknad som är öppen för import, kan de parter som samverkar om nationell prissättning endast behålla sina marknadsandelar om de skyddar sig mot konkurrens från utlandet.

(se punkterna 63 och 66−67)

4. I artikel 81.1 a EG föreskrivs uttryckligen att åtgärder som innebär att inköps- eller försäljningspriser direkt eller indirekt fastställs utgör konkurrensbegränsningar. Fastställandet av priser utgör en uppenbar konkurrensbegränsning.

Ett avtal som ingåtts mellan organisationer som företräder jordbruksföretagare och organisationer som företräder slakterier och i vilket minimipriser fastställs för vissa kategorier kor, i syfte att dessa priser skall vara obligatoriska för samtliga ekonomiska aktörer på de berörda marknaderna, har genom själva sin karaktär till syfte att begränsa konkurrensen på dessa marknader, bland annat eftersom avtalet på ett konstlat vis begränsar utrymmet för affärsförhandlingar mellan uppfödare och slakterier och snedvrider prissättningen på marknaderna i fråga.

Denna slutsats påverkas inte av argumentet att jordbruksmarknaderna är reglerade på så sätt att konkurrensreglerna inte är fullt ut tillämpliga och prissättningen sällan sker enligt det fria samspelet mellan utbud och efterfrågan. Jordbrukssektorn har förvisso vissa särdrag och har genomgått en, många gånger tämligen ingripande, detaljreglering. Det skall emellertid påpekas att gemenskapens konkurrensregler är tillämpliga på marknaderna för jordbruksprodukter, även om vissa undantag har gjorts, av hänsyn till den speciella situation som råder på dessa marknader.

Enbart det förhållandet att minimipriserna fastställts utifrån det offentliga interventionspriset är under alla omständigheter inte tillräckligt för att det omtvistade avtalet skall fråntas sin begränsande karaktär. Hänvisningen till det offentliga interventionspriset medför nämligen inte att den omtvistade minimiprislistan förlorar sitt konkurrensbegränsande syfte, som är att på ett direkt och konstlat sätt fastställa ett fast marknadspris, och likställas med de olika offentliga stöd- och interventionsmekanismer inom den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaden som har till syfte att sanera marknader som utmärks av ett överskott i utbudet genom att dra in en del av produktionen.

(se punkterna 83 och 85−87)

5. Den rättsliga ram inom vilken avtal som avses i artikel 81 EG ingås samt den rättsliga beteckningen på denna ram i olika nationella rättsordningar saknar relevans för tillämpligheten av gemenskapens konkurrensregler. Offentliga åtgärder för att åtgärda problemen inom en viss sektor som inte är tillräckliga motiverar inte att berörda privata aktörer vidtar åtgärder som strider mot konkurrensreglerna eller att de tillskansar sig behörighet motsvarande den som nationella och gemenskapsrättsliga offentliga myndigheter har, för att ersätta deras åtgärder med sina egna.

Den omständigheten att ett företags beteende har varit känt, tillåtet eller till och med uppmuntrats av nationella myndigheter saknar betydelse för tillämpningen av artikel 81 EG. Den kris som råder inom en viss sektor leder inte i sig till slutsatsen att villkoren för tillämpning av artikel 81.1 EG inte är uppfyllda.

(se punkterna 90−92)

6. Kollektivavtal som har slutits mellan de organisationer som företräder arbetsgivarna respektive arbetstagarna i en gemensam strävan att vidta åtgärder för att förbättra anställnings- och arbetsförhållandena omfattas inte, med hänsyn till deras syfte och beskaffenhet, av artikel 81.1 EG. Ett avtal som ingåtts mellan organisationer som företräder jordbruksföretagare och organisationer som företräder slakterier i syfte att fastställa minimiinköpspriser för slakterierna och stoppa import av nötkött kan emellertid inte undantas från tillämpningsområdet för artikel 81.1 EG.

(se punkterna 98–100)

7. Upprätthållandet av en effektiv konkurrens på marknaden för jordbruksprodukter utgör en av målsättningarna för den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är visserligen riktigt att rådet, med hänsyn till den speciella situationen på marknaderna för jordbruksprodukter, enligt artikel 36 EG skall avgöra i vilken utsträckning gemenskapens konkurrensregler skall tillämpas på produktion av och handel med dessa produkter. Likväl fastställs i denna artikel principen om att gemenskapens konkurrensregler är tillämpliga inom jordbrukssektorn.

Artikel 2.1 i förordning nr 26, vari föreskrivs att artikel 81.1 inte gäller sådana avtal, beslut och förfaranden som är nödvändiga för att förverkliga mål för den gemensamma jordbrukspolitiken, skall, eftersom det är fråga om ett undantag, tolkas restriktivt. Bestämmelsen är dessutom endast tillämplig om avtalet i fråga främjar förverkligandet av alla målen i artikel 33 EG, eftersom kommissionen, då dessa mål ibland kan vara motstridiga, kan försöka att förena dem. Vid tillämpningen av detta undantag anses åtgärder vara nödvändiga för att förverkliga gemensamma jordbrukspolitiska mål under förutsättning att de är proportionerliga.

(se punkterna 197−199 och 208)

8. Det är en grundläggande gemenskapsrättslig princip att rätten till försvar skall iakttas i varje förfarande som kan leda till påföljder, bland annat böter. Denna princip skall iakttas även i förfaranden av administrativ karaktär. Vid tillämpningen av denna princip utgör meddelandet om invändningar en väsentlig processuell garanti. Meddelandet om invändningar skall klart ange alla väsentliga omständigheter som kommissionen stöder sig på i detta skede av förfarandet.

Kommissionen uppfyller således sin skyldighet att iaktta företagens rätt att yttra sig genom att i sitt meddelande om invändningar uttryckligen ange att den har för avsikt att undersöka huruvida de berörda företagen skall åläggas böter och de huvudsakliga faktiska och rättsliga grunder som kan medföra att böter åläggs, såsom hur allvarlig den påstådda överträdelsen är och hur länge den pågått, samt huruvida den begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Kommissionen ger därigenom företagen de upplysningar som är nödvändiga för att de skall kunna försvara sig, inte bara mot konstaterandet av en överträdelse utan även mot åläggandet av böter.

Att i meddelandet om invändningar uttala sig om nivån på de avsedda böterna, innan företagen har lämnats tillfälle att yttra sig över anmärkningarna mot dem, innebär ett oriktigt föregripande av kommissionens beslut. Att i meddelandet om invändningar uttala sig om huruvida den övre gränsen på 10 procent skall iakttas för de böter som eventuellt kommer att åläggas genom det slutliga beslutet innebär i än högre grad ett oriktigt föregripande av detta beslut.

(se punkterna 217−218 och 222)

9. När kommissionen ålägger ett enskilt företag som begått en överträdelse böter, är den inte nödvändigtvis skyldig, om inte särskilda omständigheter föreligger, att uttryckligen motivera att gränsen på 10 procent av omsättningen för företaget i fråga har iakttagits. Företaget skall känna till både att den föreskrivna gränsen existerar och sin faktiska omsättning och kan således, även om det inte ges någon motivering i sanktionsbeslutet, bedöma huruvida böterna som det ålagts överskrider gränsen på 10 procent.

När kommissionen däremot beslutar om påföljder för en företagssammanslutning och kontrollerar att den föreskrivna gränsen på 10 procent av omsättningen har iakttagits med stöd av omsättningen för samtliga eller en del av sammanslutningens medlemmar, måste den ange detta uttryckligen i beslutet och redogöra för skälen till varför medlemmarnas omsättning beaktats. Utan en sådan motivering skulle de berörda parterna inte få kännedom om skälen för ett sådant beslut och inte på ett riktigt sätt kunna kontrollera att det föreskrivna taket iakttagits i det aktuella fallet.

(se punkterna 238−239)

10. Kommissionens riktlinjer för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget utgör visserligen inte den rättsliga grunden för det beslut genom vilket en ekonomisk aktör åläggs böter, och som grundar sig på förordning nr 17. Men det föreskrivs i riktlinjerna på ett allmänt och abstrakt sätt hur kommissionen skall gå till väga då den fastställer bötesbelopp. Det finns således ett direkt rättsligt samband mellan detta beslut och riktlinjerna, som således kan bli föremål för en invändning om rättsstridighet.

(se punkt 250)

11. Samverkan avseende priser eller avskärmningen av marknader utgör överträdelser som till sin natur är mycket allvarliga. Kommissionen har således inte åsidosatt proportionalitetsprincipen genom att i punkt 1 A första stycket i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget ange att dessa slag av överträdelser, för vilka det föreskrivs ett utgångsbelopp på 20 miljoner euro, är att betrakta som mycket allvarliga.

Med hänsyn till att schablonbeloppen i riktlinjerna endast är fingervisningar kan de aldrig i sig strida mot proportionalitetsprincipen.

(se punkterna 252−253)

12. I artikel 15.2 i förordning nr 17 föreskrivs att kommissionen får ålägga böter till ett belopp som dock inte får överstiga 10 procent av föregående räkenskapsårs omsättning för varje företag som har deltagit i överträdelsen. Detta innebär endast att de böter som slutligt åläggs ett företag skall sättas ned om de överstiger 10 procent av företagets omsättning, oberoende av de beräkningar som gjorts dessförinnan utifrån överträdelsens allvar och varaktighet. Artikel 15.2 i förordning nr 17 utgör således inte något hinder för kommissionen att under beräkningen använda sig av ett mellanliggande belopp som överstiger 10 procent av det berörda företagets omsättning, under förutsättning att det bötesbelopp som företaget slutligt åläggs inte överstiger denna övre gräns. Denna bedömning gäller även maximibeloppet på 1 miljon euro som anges i samma bestämmelse.

(se punkt 255)

13. Mot bakgrund av punkt 1 B i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, vari föreskrivs att en överträdelses varaktighet kan leda till att ett eventuellt tilläggsbelopp för böterna fastställs jämfört med det som fastställts utifrån överträdelsens allvar, förefaller det som om en överträdelses mycket korta varaktighet, nämligen kortare tid än ett år, endast motiverar att något ytterligare belopp inte läggs till det belopp som fastställts på grund av överträdelsens allvar. Att en överträdelse är mycket kortvarig innebär nämligen inte att inte ett åsidosättande av artikel 81.1 EG har skett.

(se punkterna 134 och 257−258)

14. Att fortsätta tillämpa ett avtal i hemlighet, efter det att kommissionen har anmodat företagen eller företagssammanslutningarna som deltar i avtalet att upphöra med detta och använda fysiska påtryckningar för att införa olika metoder för att kontrollera att avtalet tillämpas, innebär en försvårande omständighet som kommissionen kan beakta i syfte att höja det belopp som åläggs med stöd av artikel 81 EG.

(se punkterna 271 och 278−289)

15. Det är enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 inte förbjudet för kommissionen att ålägga sammanslutningar som sägs vara utan omsättning böter överstigande 1 miljon euro. Användningen av den allmänna termen ”överträdelse” i artikel 15.2 i förordning nr 17, som utan åtskillnad omfattar avtal, samordnade förfaranden och beslut av företagssammanslutningar, innebär att de gränsvärden som föreskrivs i denna bestämmelse är tillämpliga på samma sätt på avtal och samordnade förfaranden som på beslut av företagssammanslutningar. När en företagssammanslutning inte utövar någon egen ekonomisk verksamhet eller när dess omsättning inte visar vilken påverkan sammanslutningen kan ha på marknaden, kan kommissionen under vissa omständigheter beakta omsättningen för sammanslutningens medlemmar för att fastställa det högsta belopp som sammanslutningen kan åläggas i böter.

Även om den enda uttryckliga hänvisningen till företagets omsättning i denna bestämmelse rör den övre gränsen för böter som överstiger 1 miljon euro, fastställs i punkt 5 a i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, som kommissionen har åtagit sig att följa, att slutresultatet av bötesberäkningen enligt schemat i punkterna 1–3 ”aldrig” får överstiga 10 procent av företagens totala omsättning enligt artikel 15.2 i förordning nr 17. Gränsen på 10 procent av omsättningen skall således iakttas även när det gäller fastställandet av böter som är lägre än 1 miljon euro.

Gränsvärdet på 10 procent av omsättningen skall dessutom beräknas i förhållande till den omsättning som varje företag redovisat som ingått ett avtal och deltagit i ett samordnat förfarande eller som samtliga företag redovisat som är medlemmar i företagssammanslutningarna, åtminstone då sammanslutningen med stöd av sina interna bestämmelser kan binda sina medlemmar till avtal. Möjligheten att i detta avseende beakta omsättningen för samtliga företag som är medlemmar av en sammanslutning berättigas av att man, i samband med att bötesbeloppet fastställs, bland annat får en uppfattning om vilken möjlighet företaget har att, alltefter sin storlek och ekonomiska styrka, påverka marknaden, vilket företagets omsättning ger en antydan om, samt om den avskräckande verkan som dessa böter kan ha. Den inverkan som en företagssammanslutning kan ha på marknaden beror inte på dess egen omsättning, som varken avslöjar dess storlek eller ekonomiska inflytande, utan på dess medlemmars omsättning, vilken ger en indikation på sammanslutningens storlek och ekonomiska inflytande.

Det är emellertid inte uteslutet att i särskilda fall beakta omsättningen för medlemmarna av en sammanslutning, även om denna inte formellt har möjlighet att binda sina medlemmar till avtal för att sammanslutningen inte ges sådan befogenhet enligt interna regler. Kommissionens möjlighet att ålägga ett lämpligt bötesbelopp i förhållande till överträdelserna i fråga skulle annars äventyras. Sammanslutningar med mycket låg omsättning men som omfattar, utan att formellt kunna binda dem till avtal, ett stort antal företag som tillsammans har en betydande omsättning, skulle nämligen endast kunna åläggas synnerligen låga böter även om överträdelserna som de begått kunnat inverka nämnvärt på marknaderna i fråga. Detta skulle dessutom vara oförenligt med behovet av att säkerställa böternas avskräckande verkan gentemot överträdelser av gemenskapens konkurrensregler.

Det kan följaktligen vara motiverat att beakta den sammanlagda omsättningen för en sammanslutnings medlemmar under andra särskilda omständigheter än interna regler som möjliggör för sammanslutningen att binda sina medlemmar till avtal. Detta gäller i synnerhet när överträdelsen som begåtts av en sammanslutning avser dess medlemmars verksamhet och det konkurrensbegränsande förfarandet i fråga utövas direkt av sammanslutningen till förmån för dess medlemmar och i samarbete med dessa, eftersom sammanslutningen inte har några fristående objektiva intressen i förhållande till de anslutna företagen. Även om kommissionen i vissa fall har möjlighet att ålägga individuella böter för var och en av medlemmarna av en sammanslutning, utöver de sanktionsåtgärder som vidtagits mot sammanslutningen i fråga, kan detta visa sig särskilt svårt eller rentav omöjligt när sammanslutningen har ett mycket stort antal medlemmar.

Under dessa omständigheter skall i vart fall möjligheten att beakta omsättningen för sökandenas basmedlemmar i företagssammanslutningarna i princip begränsas till de medlemmar som var aktiva på de marknader som påverkades av de genom det angripna beslutet beivrade överträdelserna.

Att omsättningen för en företagssammanslutnings medlemmar beaktas vid fastställandet av gränsvärdet på 10 procent innebär nämligen inte att dessa ålagts böter eller i sig att sammanslutningen i fråga ens är skyldig att övervältra kostnaderna för böterna på sina medlemmar.

(se punkterna 313−314, 317−319, 325 och 343)

16. Principen non bis in idem är en grundläggande gemenskapsrättslig princip vars iakttagande det ankommer på domstolarna att säkerställa. Inom gemenskapens konkurrensrätt innebär denna princip ett förbud mot att ett företag på nytt hålls ansvarigt eller att kommissionen inleder ett förfarande enligt konkurrensreglerna på nytt mot företaget, avseende ett konkurrensbegränsande uppträdande som företaget redan har bötfällts för eller som företaget har frikänts från ansvar för genom ett tidigare beslut av kommissionen, som inte längre kan överklagas. Tillämpningen av principen non bis in idem underkastas ett tredubbelt krav på identitet mellan de faktiska omständigheterna, att det är fråga om en och samma regelöverträdare och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas. Denna princip innebär alltså ett förbud mot att sanktionsåtgärder vidtas mot samma person mer än en gång för samma rättsstridiga beteende i syfte att skydda samma rättsliga intresse. Däremot är det enligt denna princip inte förbjudet att för samma överträdelse vidta sanktionsåtgärder mot olika företagssammanslutningar med anledning av var och en av organisationernas delaktighet i respektive ansvar för överträdelsen, även om vissa av dem är medlemmar i andra.

(se punkterna 340−344)

17. Även om kommissionen har ett utrymme för en skönsmässig bedömning vid fastställandet av bötesbeloppet, har förstainstansrätten med stöd av artikel 17 i förordning nr 17 oinskränkt rätt enligt artikel 229 EG att pröva beslut genom vilka kommissionen har fastställt böter. Förstainstansrätten kan följaktligen upphäva, sätta ned eller höja ålagda böter. Förstainstansrätten kan med stöd av sin fulla prövningsrätt bland annat ändra den nedsättning av bötesbeloppet som kommissionen har ålagt ett företag eller företagssammanslutning enligt förutsättningarna i punkt 5 b i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget.

(se punkterna 352 och 355−361)

FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (första avdelningen)

den 13 december 2006 ( )

”Konkurrens – Artikel 81.1 EG – Nötkött – Tillfälligt importstopp – Förenings fastställelse av en prislista – Förordning nr 26 – Företagssammanslutningar – Begränsning av konkurrensen – Föreningsaktion – Påverkan på handeln mellan medlemsstater – Motiveringsskyldighet – Riktlinjer för beräkning av böter – Proportionalitetsprincipen – Överträdelsens allvar och varaktighet – Försvårande och förmildrande omständigheter – Förbud mot dubbla påföljder – Rätten till försvar”

I de förenade målen T‑217/03 och T‑245/03,

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV), Paris (Frankrike), företrädd av advokaterna R. Collin, M. Ponsard och N. Decker,

sökande i mål T‑217/03,

Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), Paris,

Fédération nationale bovine (FNB), Paris,

Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL), Paris,

Jeunes agriculteurs (JA), Paris,

företrädda av advokaterna B. Neouze och V. Ledoux,

sökande i mål T‑245/03,

med stöd av

Republiken Frankrike, inledningsvis företrädd av G. de Bergues, F. Million och R. Abraham, därefter av G. de Bergues, E. Belliard och S. Ramet, samtliga i egenskap av ombud,

intervenient,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av P. Oliver, A. Bouquet och O. Beynet, samtliga i egenskap av ombud,

svarande,

angående en talan om i första hand ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2003/600/EG av den 2 april 2003 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] (ärende COMP/C.38.279/F3 – Franskt nötkött) (EUT L 209, s. 12), och i andra hand upphävande eller nedsättning av de böter som ålagts genom detta beslut,

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (första avdelningen)

sammansatt av ordföranden R. García-Valdecasas samt domarna J.D. Cooke och I. Labucka,

justitiesekreterare: E. Coulon,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 17 maj 2006,

följande

Dom

Tillämpliga bestämmelser

1 I artikel 1 i förordning nr 26 av den 4 april 1962 om tillämpning av vissa konkurrensregler på produktion av och handel med jordbruksvaror (EGT 1962, 30, s. 993; svensk specialutgåva, område 4, volym 1, s. 3) föreskrivs att om inte annat följer av artikel 2 i förordningen skall artiklarna [81–86] EG samt tillämpningsbestämmelserna till dessa tillämpas på alla avtal, beslut och förfaranden som avses i artikel [81.1] EG och artikel [82] EG och som rör produktion av eller handel med sådana produkter som är upptagna i bilaga [I] till EG‑fördraget, bland annat levande djur samt kött, fläsk och andra ätbara djurdelar.

2 I artikel 2.1 i förordningen anges följande:

”… [A]rtikel [81.1 EG] gäller inte sådana avtal, beslut och förfaranden som avses i föregående artikel och som utgör en integrerad del av en nationell marknadsorganisation eller som är nödvändiga för att förverkliga de mål som anges i … artikel [33 EG]. I synnerhet gäller den inte sådana avtal, beslut och förfaranden mellan lantbrukare, sammanslutningar av lantbrukare eller sammanslutningar av sådana sammanslutningar tillhörande en enda medlemsstat vilka, utan att medföra någon skyldighet att hålla samma priser, avser produktion eller försäljning av jordbruksvaror eller utnyttjande av gemensamma anläggningar för lagring, behandling eller förädling av jordbruksvaror, såvida inte kommissionen finner att konkurrensen sätts ur spel eller att förverkligandet av de mål som anges i … artikel [33 EG] äventyras därigenom.”

Bakgrund till tvisten

3 I Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV), sökande i mål T‑217/03, ingår 300 producentkooperativ inom uppfödning av nötkreatur, svin och får samt ett trettiotal kooperativ eller företag med slakterier och tillverkning av köttprodukter i Frankrike.

4 Sökandena i mål T‑245/03, det vill säga Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), Fédération nationale bovine (FNB), Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL) och Jeunes agriculteurs (JA), är sammanslutningar bildade enligt fransk rätt. FNSEA är den viktigaste franska jordbruksorganisationen. Geografiskt utgörs den av lokala föreningar av jordbruksföretagare, sammanslutna antingen i organisationer på departementsnivå (FDSEA) eller i förbund på departementsnivå (UDSEA). Den aktivitet som FDSEA och UDSEA har i regionen samordnas av regionala organisationer. I FNSEA ingår dessutom 33 specialförbund, som företräder de olika producentintressena, däribland FNB och FNPL. Slutligen representerar JA de jordbrukare som är yngre än 35 år. För att kunna vara lokal medlem i JA, måste man också vara medlem i en lokalförening som omfattas av FDSEA eller UDSEA.

I – Den andra krisen, även kallad ”galna ko-sjukan”

5 Från och med oktober 2000 upptäcktes nya fall av bovin spongiform encefalopati, även kallad galna ko-sjukan, i flera medlemsstater. Samtidigt drabbade mul- och klövsjuka fårbesättningar i Förenade kungariket. Denna situation ledde till tappat förtroende från konsumenternas sida, vilket generellt påverkade köttkonsumtionen i Europa och ledde till en ny kris för nötköttssektorn. Konsumtionen av nötkött minskade nämligen kraftigt, särskilt i Frankrike, och import- och exportvolymerna till och från Frankrike minskade påtagligt. Priserna för produktionen av fullvuxna nötkreatur sjönk likaså betydligt i Frankrike, medan konsumentpriserna var relativt stabila.

6 Gemenskapsinstitutionerna beslutade om en rad olika åtgärder för att bekämpa krisen. Tillämpningsområdet för interventionsåtgärder för att dra tillbaka vissa nötkreatursvolymer, i syfte att stabilisera utbudet i förhållande till efterfrågan, utvidgades således. Vidare infördes ett uppköpssystem för levande djur och ett system för uppköp genom anbudsförfarande av hela eller halva slaktkroppar (kallat särskilt uppköpssystem). Dessutom gav kommissionen flera medlemsstater, däribland Frankrike, tillstånd att bevilja bidrag till nötköttssektorn.

7 De franska jordbrukarna uppfattade dock dessa åtgärder som otillräckliga. I september och oktober 2001 var relationerna mellan uppfödare och slakterier särskilt spända i Frankrike. Grupper av uppfödare stoppade lastbilar illegalt för att kontrollera det transporterade köttets ursprung och utsatte slakterier för blockad. I vissa fall utmynnade aktionerna i materiell förstörelse och förstörelse av kött. För att avbryta slakteriblockaderna krävde de demonstrerande uppfödarna åtaganden från slakterierna, bland annat att de skulle avbryta importen och tillämpa en prislista som fastställts av jordbruksföreningarna.

II – Ingående av de omtvistade avtalen och det administrativa förfarandet vid kommissionen

8 I oktober 2001 höll organisationerna av nötkreatursuppfödare (sökandena i mål T‑245/03) och slakteriorganisationerna (det vill säga Fédération nationale de l’industrie et des commerces en gros des viandes (FNICGV) och sökanden i mål T‑217/03) flera möten. Vid ett möte den 24 oktober 2001, som hölls på den franska jordbruksministerns begäran, ingicks ett avtal (”Avtal mellan uppfödar- och slakteriorganisationerna om en prislista – utslagskor fritt slakteri”) mellan de sex organisationerna, det vill säga FNSEA, FNB, FNPL, JA, FNCBV och FNICGV.

9 Avtalet bestod av två delar. Den första delen gällde ett ”tidsbegränsat åtagande om importstopp” utan begränsning till vissa typer av nötkött. Den andra delen innebar ett ”åtagande om att tillämpa prislistan på köp fritt slakteri av utslagskor” (det vill säga kor avsedda för uppfödning eller mjölkproduktion), för vilket närmare bestämmelser angavs i avtalet. I denna del ingick således en lista på kilopriser för slaktkroppar av vissa kategorier av kor och angavs hur priserna skulle beräknas för andra kategorier, med utgångspunkt från priset vid särskilda uppköp som fastställts av gemenskapsmyndigheterna. Avtalet skulle träda i kraft den 29 oktober 2001 och tillämpas till och med november månad år 2001.

10 Den 30 oktober 2001 vände sig kommissionen till de franska myndigheterna genom en skrivelse och begärde upplysningar om avtalet av den 24 oktober 2001.

11 På initiativ av FNICGV höll sökandena i mål T‑245/03 och FNICGV ett möte i Rungis (Frankrike) den 31 oktober 2001. Organisationerna enades om följande kompromiss (nedan kallat Rungisprotokollet):

”Möte ’Importerat kött’

31 oktober 2001 − Rungis

De franska import- och exportföretagen har hållit möte med producentorganisationerna (FNSEA, FNB, FNPL och [JA]) som är parter i det nationella branschavtalet av den 24 oktober 2001.

…

De upprepar den absoluta nödvändigheten av att återfå balansen mellan utbud och efterfrågan …

I den krissituation utan motstycke som producenterna upplever, uppmanar uppfödarnas företrädare att importörer och exportörer inser krisens allvar.

Importörer och exportörer kan här visa prov på solidaritet.”

12 Den 9 november 2001 besvarade de franska myndigheterna kommissionens begäran om upplysningar av den 30 oktober 2001.

13 Den 9 november 2001 vände sig kommissionen även till sökandena i mål T‑245/03, liksom till FNICGV, med en begäran om upplysningar i enlighet med artikel 11 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar [81] och [82] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8). Då kommissionen inte kände till att även sökanden i mål T‑217/03 undertecknat avtalet, fick denna organisation ingen begäran om upplysningar. De fem berörda organisationerna svarade på begäran om upplysningar den 15 och den 23 november 2001.

14 Den 19 november 2001 informerade FNICGV-ordföranden FNSEA-ordföranden om att han såg sig tvingad att tidigarelägga avtalets slutdatum, ursprungligen satt till den 30 november 2001.

15 Den 26 november 2001 skickade kommissionen en skrivelse till de sex organisationerna som var parter till avtalet av den 24 oktober 2001, med en varning om att de sakförhållanden den fått kännedom om innebar en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler, och uppmanade dessa att inkomma med sina synpunkter och förslag senast den 30 november 2001. Kommissionen angav i skrivelsen att ”[d]å inga tillfredsställande förslag lagts fram inom den utsatta tidsfristen, avs[åg] [kommissionen] att inleda ett förfarande för att få överträdelsen fastställd, förplikta parterna att upphöra med överträdelsen, utifall avtalet skulle förlängas och, i förekommande fall, [skulle kunna] innebära åläggande av böter”. Organisationerna svarade kommissionen att avtalet skulle löpa ut den 30 november 2001 och att det inte skulle förlängas.

16 Den 17 december 2001 genomförde kommissionen undersökningar i FNSEA:s och FNB:s lokaler i Paris, i enlighet med artikel 14.3 i förordning nr 17, liksom i FNICGV:s lokaler i denna stad, i enlighet med artikel 14.2 i förordningen.

17 Den 24 juni 2002 antog kommissionen ett meddelande om invändningar riktat till de sex organisationerna. Organisationerna inkom med skriftliga synpunkter mellan den 23 september och den 4 oktober 2002. Organisationerna hördes den 31 oktober 2002.

18 Den 10 januari 2003 skickade kommissionen en begäran om upplysningar till sökandena i enlighet med artikel 11 i förordning nr 17. Kommissionen begärde bland annat att de skulle lämna uppgifter för åren 2001 och 2002 om de totala intäkterna för varje organisation och fördelningen, alltefter ursprung, av desamma, samt att de skulle meddela sina balansräkningar. Den begärde även att de skulle lämna uppgifter om omsättningen för det senaste beskattningsåret (totalt, och knuten till produktionen eller slakten av nötkreatur) för sina direkta och/eller indirekta medlemmar. Sökandena besvarade kommissionen genom skrivelser av den 22, 24, 27 och 30 januari 2003.

III – Det angripna beslutet

19 Den 2 april 2003 antog kommissionen beslut 2003/600/EG om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] (Ärende COMP/C.38.279/F3 – Franskt nötkött) (EUT L 209, s. 12) (nedan kallat det angripna beslutet), riktat till sökandena och FNICGV.

20 Enligt beslutet har dessa organisationer åsidosatt artikel 81.1 EG genom att den 24 oktober 2001 ingå ett skriftligt avtal för att fastställa ett lägsta inköpspris för vissa kategorier av nötkreatur och stoppa importen av nötkött till Frankrike, samt genom att, mellan slutet av november och början av december 2001, ingå ett muntligt avtal med samma syfte, som gäller sedan det skriftliga avtalet löpte ut.

21 I skälen 135–149 i det angripna beslutet fann kommissionen att undantaget som föreskrivs i förordning nr 26 till fördel för viss verksamhet avseende produktion eller försäljning av jordbruksvaror inte var tillämpligt i förevarande fall, eftersom avtalet inte är nödvändigt för att förverkliga målen för den gemensamma jordbrukspolitiken enligt artikel 33 EG. Vidare fann kommissionen att det omtvistade avtalet inte omfattades av de olika åtgärder som anges i rådets förordning (EG) nr 1254/1999 av den 17 maj 1999 om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött (EGT L 160, s. 21) eller i tillämpningsföreskrifterna till förordningen. Slutligen ansåg den att de antagna åtgärderna inte var proportionerliga i förhållande till de påstått eftersträvade målen.

22 Enligt det angripna beslutet påbörjades överträdelsen den 24 oktober 2001 och varade åtminstone till och med den 11 januari 2002, då det sista lokalavtalet som ingåtts med stöd av det nationella avtalet och som kommissionen hade kännedom om löpte ut.

23 Med beaktande av överträdelsens art och den relevanta marknadens geografiska utsträckning, betecknades överträdelsen som mycket allvarlig. För att fastställa organisationernas respektive ansvar beaktade kommissionen förhållandet mellan beloppet för de årliga medlemsavgifter som den viktigaste jordbruksorganisationen, det vill säga FNSEA, uppbar och beloppet för de årliga medlemsavgifter som varje annan jordbruksorganisation uppbar. Då överträdelsen var av kort varaktighet höjde kommissionen inte böternas grundbelopp.

24 Kommissionen fann därefter att det förelåg flera försvårande omständigheter för sökandena:

– Kommissionen höjde böterna som ålades FNSEA, JA och FNB med 30 procent på grund av att deras medlemmar nyttjat våld för att tvinga slakteriorganisationerna att ingå avtalet av den 24 oktober 2001.

– Kommissionen fann att det var en försvårande omständighet för samtliga sökande att de fortsatt att tillämpa avtalet i hemlighet efter att de mottagit kommissionens varningsskrivelse och höjde därför deras böter med 20 procent.

– Kommissionen beaktade den påstått avgörande roll som FNB spelat för att förbereda överträdelsen och sätta den i verket, genom att höja de böter som ålades denna organisation med 30 procent.

25 Kommissionen tog dessutom hänsyn till ett antal förmildrande omständigheter enligt nedan:

– Med beaktande av FNPL:s passiva eller efterföljande roll, nedsatte kommissionen böterna som ålades denna organisation med 30 procent.

– Vad gäller sökanden i mål T‑217/03, beaktade kommissionen för det första den franska jordbruksministerns medvetna ingripande till förmån för ingåendet av avtalen (nedsättning med 30 procent) och för det andra de olagliga aktioner varigenom jordbrukarna blockerade sökandens medlemmars anläggningar (ytterligare nedsättning med 30 procent).

26 Vidare, i enlighet med punkt 5 b i kommissionens riktlinjer för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna), tog kommissionen hänsyn till de särskilda omständigheterna i målet, bland annat det ekonomiska sammanhanget som utmärktes av krisen inom sektorn, och sänkte bötesbeloppen, som fastställts efter ovannämnda höjningar och nedsättningar, med 60 procent.

27 Det angripna beslutet innehåller bland annat följande bestämmelser:

”Artikel 1

[FNSEA], [FNB], [FNPL], [JA], [FNICGV] och [FNCBV] har överträtt artikel 81.1 [EG] genom att den 24 oktober 2001 ingå ett avtal som hade till syfte att stoppa importen av nötkött till Frankrike och att fastställa ett minimipris för vissa kategorier av djur och genom att muntligt komma överens om ett liknande avtal i slutet av november och början av december 2001.

Överträdelsen började den 24 oktober 2001 och hade verkningar åtminstone till och med den 11 januari 2002.

Artikel 2

De organisationer som nämns i artikel 1 skall omedelbart upphöra med den överträdelse som nämns i den artikeln, om de inte redan har gjort det, och i framtiden avhålla sig från all konkurrensbegränsande samverkan som kan ha samma eller liknande syfte eller verkan.

Artikel 3

Följande böter åläggs:

– FNSEA: 12 miljoner euro.

– FNB: 1,44 miljoner euro.

– JA: 600 000 euro.

– FNPL: 1,44 miljoner euro.

– FNICGV: 720 000 euro.

– FNCBV: 480 000 euro.”

Förfarandet och parternas yrkanden

28 Sökandena har genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 och den 20 juni 2003 väckt förevarande talan.

29 Genom ansökan som inkom den 7 juli 2003 väckte även FNICGV talan och yrkade i första hand att de böter som organisationen ålagts genom det angripna beslutet skall upphävas, och i andra hand nedsättning av böterna (mål T‑252/03). Genom beslut av den 9 november 2004 avvisade förstainstansrätten FNICGV:s talan.

30 Genom särskilda handlingar som inkom till förstainstansrättens kansli den 2 och den 11 juli 2003, framställde sökandena en ansökan om interimistiska åtgärder varigenom de bland annat yrkade hel eller delvis befrielse från skyldigheten att ställa en bankgaranti, vilket uppställts som villkor för att undvika omedelbar indrivning av de bötesbelopp som ålagts genom det angripna beslutet.

31 Den 7 oktober 2003 ansökte Republiken Frankrike om att få intervenera i vart och ett av målen till stöd för sökandenas yrkanden. Ordföranden på förstainstansrättens femte avdelning biföll denna begäran genom beslut av den 6 november 2003. Republiken Frankrike inkom med sina interventionsinlagor den 23 december 2003.

32 Genom beslut av den 21 januari 2004 medgav förstainstansrättens ordförande sökandena – utom FNPL, som inte framfört något yrkande i detta avseende – uppskov med skyldigheten att ställa en bankgaranti till förmån för kommissionen som villkor för att undvika omedelbar indrivning av böterna, under en viss period och med förbehåll för vissa villkor.

33 Såsom processledningsåtgärder anmodade förstainstansrätten den 21 februari, den 8 och den 9 mars 2006 parterna att inge vissa handlingar och svara på vissa frågor. Parterna efterkom denna begäran inom utsatt tid.

34 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (första avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.

35 Den 3 april 2006 beslutade ordföranden på förstainstansrättens första avdelning efter att ha hört parterna att målen T‑217/03 och T‑245/03 skulle förenas.

36 Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 17 maj 2006.

37 Sökandena har yrkat att förstainstansrätten skall

– i första hand, ogiltigförklara det angripna beslutet,

– i andra hand, upphäva eller sätta ned de böter som de ålagts genom det angripna beslutet, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

38 Republiken Frankrike, som har intervenerat till stöd för sökandena, har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogiltigförklara det angripna beslutet, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

39 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogilla talan i båda målen, och

– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

40 Genom skrivelser av den 19 och den 22 maj 2006, översände sökandena till förstainstansrätten handlingar som ingick i kommissionens administrativa akt vilka inte tidigare i sin helhet hade ingetts till förstainstansrätten. Genom beslut av den 7 juli 2006 beslutade förstainstansrätten att återuppta det muntliga förfarandet i enlighet med artikel 62 i rättegångsreglerna.

41 Förstainstansrätten vidtog efter att ha hört parterna, en processledningsåtgärd i enlighet med artikel 64 i rättegångsreglerna vilken bestod i att till handlingarna i målet föra de dokument som sökandena hade inkommit med den 19 och den 22 maj 2006. Genom skrivelse av den 2 augusti 2006 yttrade sig kommissionen över nämnda handlingar.

42 Det muntliga förfarandet avslutades därefter den 2 september 2006.

Prövning i sak

43 Sökandena har i första hand yrkat att det angripna beslutet skall ogiltigförklaras. De har i andra hand yrkat att böterna som de ålagts genom beslutet skall upphävas eller sättas ned.

I – Yrkandena om ogiltigförklaring av det angripna beslutet

44 Sökandena har anfört fem grunder till stöd för sina yrkanden om ogiltigförklaring av det angripna beslutet. Den första grunden avser en uppenbart oriktig bedömning och en felaktig rättstillämpning vid prövningen av villkoren för att kunna tillämpa artikel 81.1 EG. Den andra grunden avser en uppenbart oriktig bedömning och en felaktig rättstillämpning vid fastställandet av överträdelsens omfattning och varaktighet. Den tredje grunden avser underlåtenhet att tillämpa undantaget i förordning nr 26 på det omtvistade avtalet. Den fjärde grunden avser ett åsidosättande av rätten till försvar. Den femte grunden avser avslutningsvis ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten.

A – Den första grunden: Uppenbart oriktig bedömning och felaktig rättstillämpning vid prövningen av villkoren för att kunna tillämpa artikel 81.1 EG

45 Sökandena har inte förnekat att avtalet av den 24 oktober 2001 ingåtts, men har bestritt att avtalet utgör en överträdelse av artikel 81.1 EG. Sökandena i mål T‑245/03 har nämligen kritiserat kommissionens ställningstagande att de utgör företagssammanslutningar i den mening som avses i denna bestämmelse och har gjort gällande att kommissionen i det angripna beslutet begränsat deras utövande av föreningsfriheten. Vidare har sökanden i mål T‑217/03 gjort gällande att avtalet i fråga inte märkbart har påverkat handeln mellan medlemsstater. Slutligen har sökandena i de båda målen hävdat att det omtvistade avtalet inte föreskrev någon begränsning av konkurrensen.

1. Huruvida sökandena utgör företagssammanslutningar

a) Parternas argument

46 Sökandena i mål T‑245/03 har i första hand hävdat att kommissionen har gjort en uppenbart oriktig bedömning och åsidosatt artikel 81.1 EG då den fann att sökandena utgör företagssammanslutningar. De har påstått att, även om de två lägre nivåerna i pyramidhierarkin i deras organisationer beaktas (det vill säga organisationerna på departementsnivå och lokalföreningarna), är deras medlemmar inte företag utan jordbruksorganisationer eller jordbruksföreningar. Medlemmarna i de lokala föreningarna kan inte heller likställas med företag, eftersom det inte är ett villkor för anslutning att de utgör jordbruksföretag. Anslutningen till dessa har varken samband med att de är driftsledare när det gäller enskilda företag (ensamföretagarens make eller maka kan också vara medlem), eller med att de är ombud för den juridiska personen när det gäller bolagsdrivna företag (varje delägare bestämmer själv huruvida de vill ansluta sig till den lokala föreningen eller ej). Sökandena anser vidare att kommissionen inte i det angripna beslutet på ett tillräckligt sätt har motiverat varför de anses utgöra företagssammanslutningar. Kommissionen har i synnerhet inte svarat på FNSEA:s anmärkningar avseende detta under det administrativa förfarandet.

47 Kommissionen har för det första påpekat att för att avgöra huruvida sökandena utgör företagssammanslutningar, skall det helt enkelt fastställas vilka deras medlemmar är. I förevarande fall rör det sig om jordbruksföretagare, som utan tvekan utgör företag i den mening som avses i artikel 81 EG. Kommissionen har vidare hävdat att den i det angripna beslutet i detalj har redogjort för skälen till varför den anser att sökandena utgör företagssammanslutningar i den mening som avses i denna bestämmelse.

b) Förstainstansrättens bedömning

48 Förstainstansrätten vill inledningsvis anmärka att sökanden i mål T‑217/03 inte har bestritt att avtalet av den 24 oktober 2001, när det gäller sökanden, utgör ett avtal mellan företagssammanslutningar i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Däremot vidhåller sökandena i mål T‑245/03 att de inte kan anses utgöra företagssammanslutningar i den mening som avses i denna bestämmelse. De har i huvudsak hävdat att varken deras direkta eller indirekta medlemmar utgör företag.

49 Artikel 81.1 EG är tillämplig på sammanslutningar i den mån som deras egen verksamhet, eller den verksamhet som utövas av de företag som är anslutna till sammanslutningen, har till syfte att framkalla de verkningar som skall förhindras genom denna bestämmelse (domstolens dom av den 29 oktober 1980 i de förenade målen 209/78–215/78 och 218/78, Van Landewyck m.fl. mot kommissionen, REG 1980, s. 3125, punkt 88; svensk specialutgåva, volym 5, s. 345). Med hänsyn till syftet med denna bestämmelse skall begreppet företagssammanslutning tolkas så att det även omfattar sammanslutningar som själva består av företagssammanslutningar (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 26 januari 2005 i mål T‑193/02, Piau mot kommissionen, REG 2005, s. II‑209, punkt 69, samt, analogt, förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T‑136/94, Eurofer mot kommissionen, REG 1999, s. II‑263, punkt 9).

50 Sökandena har i förevarande fall inte ingått de omtvistade avtalen i sina direkta medlemmars intresse och namn, vilka faktiskt utgörs av jordbruksorganisationer eller jordbruksföreningar, utan för de jordbruksföretagare som är basmedlemmar i sistnämnda. Avtalet av den 24 oktober 2001 med rubriken ”Avtal mellan uppfödar- och slakteriorganisationerna” har särskilt ingåtts mellan ”de organisationer som företräder uppfödarna”, ”i syfte att skapa möjligheter till framtida relationer inom sektorn för en skälig och laglig ersättning till samtliga av deras aktörer, uppfödare och företag”. Även i Rungisprotokollet görs en uttrycklig hänvisning till ”producentorganisationerna”. Det skall följaktligen fastställas att kommissionen i mål T‑245/03 med rätta beaktade sökandenas indirekta medlemmar eller basmedlemmar, det vill säga jordbruksföretagarna, i syfte att bedöma huruvida dessa utgör företagssammanslutningar i den mening som avses i artikel 81.1 EG.

51 Det skall således undersökas huruvida kommissionen med rätta ansåg att jordbruksföretagarna, som är sökandenas indirekta medlemmar eller basmedlemmar, utgör företag vid tillämpningen av artikel 81 EG.

52 Enligt fast rättspraxis omfattar begreppet företag inom konkurrensrätten varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oberoende av enhetens rättsliga form och oberoende av hur den finansieras (domstolens dom av den 11 december 1997 i mål C‑55/96, Job Centre, REG 1997, s. I‑7119, punkt 21). Ekonomisk verksamhet utgörs av all verksamhet som består i att erbjuda varor eller tjänster på en viss marknad (förstainstansrättens dom av den 30 mars 2000 i mål T‑513/93, Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali mot kommissionen, REG 2000, s. II‑1807, punkt 36).

53 Jordbruksföretagarnas verksamhet, såsom jordbrukare eller uppfödare, har helt visst ekonomisk karaktär. Dessa personer producerar nämligen varor som de säljer gentemot ersättning. Jordbruksföretagarna utgör följaktligen företag i den mening som avses i artikel 81.1 EG.

54 Föreningarna som de är anslutna till och företräds av liksom organisationerna som dessa föreningar ingår i kan således anses utgöra företagssammanslutningar vid tillämpningen av denna bestämmelse.

55 Denna slutsats motsägs inte av att även jordbruksföretagares make eller maka kan vara ansluten till en lokalförening. Det är troligt att jordbrukarnas och uppfödarnas makar som själva är medlemmar i en lokal jordbruksförening också deltar i arbetet i familjeföretaget. Vidare räcker i vart fall inte enbart den omständigheten att en företagssammanslutning även kan bestå av personer eller rättssubjekt som inte kan anses utgöra företag för att frånta den dess karaktär av företagssammanslutning i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Sökandenas argument att det vid företagande i bolagsform inte är bolaget genom sitt ombud som är anslutet till föreningen, utan var och en av dess delägare, kan inte heller godtas. Som påpekats (se punkt 52 ovan) är det nämligen inte företagarens rättsliga ställning eller form som är avgörande för huruvida jordbruket i fråga skall betraktas som ett företag, utan verksamheten som jordbruket och de som deltar i detta bedriver.

56 Slutligen kan förstainstansrätten inte heller godta den invändningen att motiveringsskyldigheten har åsidosatts av det skälet att kommissionen i det angripna beslutet inte har besvarat FNSEA:s anmärkningar under det administrativa förfarandet som anförts mot att det ansågs utgöra en företagssammanslutning.

57 Förstainstansrätten erinrar om att även om kommissionen enligt artikel 253 EG är skyldig att ange de faktiska och rättsliga omständigheter som utgör den rättsliga grunden för beslutet, samt de överväganden som fått kommissionen att fatta sitt beslut, behöver den inte behandla samtliga faktiska och rättsliga frågor som har åberopats under det administrativa förfarandet (förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑931, punkt 388).

58 Kommissionen har i förevarande fall i det angripna beslutet gjort en kortfattad beskrivning av FNSEA:s uppfattning att den inte utgör vare sig ett företag eller en företagssammanslutning utan en branschorganisation, samt av FNPL:s och JA:s argument i detta hänseende (se punkt 97 andra strecksatsen, punkt 98 och punkt 99 andra strecksatsen i det angripna beslutet). Dessa argument har avvisats i detalj i det angripna beslutet. Kommissionen har förklarat att sökandena företräder jordbrukare som bedriver produktion av varor som de erbjuder till försäljning (punkt 105 i det angripna beslutet). Den har även förklarat att förordning nr 26 skulle sakna mening om jordbrukarna inte också utgjorde företag. Att sökandena är organiserade i branschorganisationer enligt den franska arbetslagstiftningen saknar enligt kommissionen inverkan på deras ställning som företagssammanslutningar (punkterna 110 och 111 i det angripna beslutet). Kommissionen har vidare angett att sökandenas föreningsverksamhet inte ger dem rätt att åsidosätta konkurrensreglerna och att liknande organisationer har bestraffats av det franska konkurrensrådet (se punkterna 112–114 i det angripna beslutet). Avslutningsvis erinras i det angripna beslutet om kommissionens beslutspraxis och relevant rättspraxis (punkterna 104 och 116 i det angripna beslutet).

59 Mot bakgrund av vad som anförts ovan finner förstainstansrätten att kommissionen har motiverat det angripna beslutet tillräckligt, med avseende på att sökandena skall anses utgöra företagssammanslutningar.

60 Denna invändning kan således inte godtas på någon punkt.

2. Avsaknad av märkbar påverkan på handeln mellan medlemsstaterna

a) Parternas argument

61 Sökanden i mål T‑217/03 har hävdat att kommissionen inte har bevisat att det omtvistade avtalet påverkat handeln mellan medlemsstaterna märkbart. Sökanden har gjort gällande att delen om importstopp i avtalet omedelbart upphörde i och med Rungisprotokollet och att sökanden under alla omständigheter nästan inte importerade några nötkreatur och således inte berördes av denna aspekt på något sätt. Sökanden (FNCBV) omfattar nämligen kooperativ av uppfödare som själva har dotterbolag som sysslar med slakteriverksamhet. Dessa kooperativ samlar in och saluför nästan uteslutande sina medlemmars produktion av nötkreatur. Kommissionen kan inte heller sluta sig till att påverkan på handeln är märkbar enbart genom att analysera avtalets potentiella verkningar, utan borde ha undersökt dess faktiska verkningar. En analys av marknadsutvecklingen under den aktuella perioden visar inte att avtalet har haft några verkningar på importflödet. Vad gäller minimipriserna för inköp har sökanden påpekat att avtalet gällde i ungefär en månad och har hävdat att denna korta period hindrat avtalet från att inverka på importen till Frankrike.

62 Kommissionen har anfört att ett avtal som syftar till att begränsa importen genom sin beskaffenhet kan påverka handeln mellan medlemsstaterna. Kommissionen har även gjort gällande att prisavtalet kunde påverka handeln inom gemenskapen.

b) Förstainstansrättens bedömning

63 Artikel 81.1 EG är endast tillämplig på avtal som kan påverka handeln mellan medlemsstater. Ett avtal mellan företag skall anses kunna påverka handeln inom gemenskapen, om det på grundval av en sammantagen bedömning av de objektiva rättsliga och faktiska omständigheterna går att förutse med tillräcklig grad av sannolikhet att det direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, kan påverka handeln mellan medlemsstater på ett sådant sätt att förverkligandet av målen för den inre marknaden hindras (domstolens dom av den 29 april 2004 i mål C‑359/01 P, British Sugar mot kommissionen, REG 2004, s. I‑4933, punkt 27, och förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1997 i de förenade målen T‑213/95 och T‑18/96, SCK och FNK mot kommissionen, REG 1997, s. II‑1739, punkt 175).

64 I förevarande fall innehöll avtalet av den 24 oktober 2001 en överenskommelse om tillfälligt importstopp av nötkött till Frankrike. Såsom framgår av det angripna beslutet är Frankrike en av de främsta nötköttsimportörerna i gemenskapen. Den största delen av importen (cirka 95 procent) härstammar dessutom från övriga medlemsstater (punkt 11 i det angripna beslutet). Av detta följer att det omtvistade avtalet nödvändigtvis kunde påverka handeln mellan medlemsstaterna.

65 Denna slutsats vederläggs inte av sökandens påstående att importdelen i avtalet av den 24 oktober 2001 upphörde endast några dagar senare i och med att Rungisprotokollet ingicks den 31 oktober 2001. Varje avtal som uppfyller villkoren för tillämpning av artikel 81.1 EG faller nämligen inom tillämpningsområdet för denna bestämmelse. Under alla omständigheter, i enlighet med vad som slås fast nedan (se punkt 136), avsåg Rungisprotokollet med rubriken ”Möte ’Importerat kött’” uttryckligen import, och medförde inte att importstoppet som sökandena beslutat om upphörde helt.

66 Sökanden kan inte heller vinna framgång med sin ståndpunkt att den inte berördes av importdelen i avtalet, eftersom dess medlemmar nästan inte importerade några nötkreatur. Enligt de sifferuppgifter som sökanden lagt fram utgör importverksamheten för dess medlemmar 1 procent av den totala nötköttsimporten till Frankrike som, även om den är begränsad, inte är helt försumbar (ungefär 1,5 procent år 2001, det vill säga 3 865 ton). Kommissionen hävdade dessutom vid förhandlingen, utan att sökanden invände mot detta, att sökandens medlemmar tidigare importerade större mängder nötkött (15 000 ton under föregående år vid krisens början). Det skall vidare påpekas att även om kooperativen som utgör sökandens medlemmar samlar in och saluför sina medlemmars produktion av nötkreatur kan dessa också, med upp till 20 procent av sin årsomsättning, saluföra produktion från andra uppfödare som inte är medlemmar. Slutligen, eftersom den överträdelse som sökanden har deltagit i under alla omständigheter kunde påverka handeln mellan medlemsstater, var kommissionen inte skyldig att visa att sökandens eget deltagande har påverkat handeln inom gemenskapen (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992 i mål T‑14/89, Montedipe mot kommissionen, REG 1992, s. II‑1155, punkt 254).

67 Det skall dessutom erinras om att den delen av det omtvistade avtalet som syftade till att införa en minimiprislista kunde inverka på handeln inom gemenskapen. Förfaranden som hämmar konkurrensen, och som omfattar en medlemsstats hela territorium, är nämligen till sin natur sådana att de medför att uppdelningen av den nationella marknaden befästs, vilket samtidigt förhindrar den samordning av den ekonomiska politiken som befrämjas av fördraget (domen i de ovannämnda förenade målen SCK och FNK mot kommissionen, punkt 179). Det är i detta sammanhang av vikt att undersöka bland annat vilken relativ betydelse samverkan har på marknaden i fråga och i vilket ekonomiskt sammanhang den förekommer. I förevarande fall skall det konstateras att de franska nötkreatursbesättningarna står för mer än 25 procent av gemenskapens totala besättningar (punkt 10 i det angripna beslutet). Domstolen har slutligen funnit att när det rör sig om en marknad som är öppen för import, kan de parter som samverkar om nationell prissättning endast behålla sina marknadsandelar om de skyddar sig mot konkurrens från utlandet (domen i det ovannämnda målet British Sugar mot kommissionen, punkt 28).

68 Slutligen var kommissionen, i motsats till vad sökanden har gjort gällande, inte skyldig att visa att det omtvistade avtalet verkligen hade haft en märkbar påverkan på handeln mellan medlemsstater. Såsom har angetts i punkt 63 ovan, krävs det enligt artikel 81.1 EG nämligen endast att de konkurrensbegränsande avtalen och samordnade förfarandena kan påverka handeln mellan medlemsstaterna (se även domen i det ovannämnda målet Montedipe mot kommissionen, punkt 253).

69 Följaktligen kan denna invändning inte godtas.

3. Avsaknad av konkurrensbegränsning

a) Parternas argument

70 Sökandena har i huvudsak hävdat att det omtvistade avtalet inte begränsade konkurrensen och därmed inte omfattades av tillämpningsområdet för artikel 81.1 EG.

71 Sökandena har hävdat att kommissionen begick ett misstag när den ansåg att avtalet i fråga hade ett konkurrensbegränsande syfte. De har gjort gällande att kommissionen inte kunde lägga dem till last för importdelen i avtalet och att kommissionen borde ha gjort sin bedömning enbart utifrån en eventuell konkurrensbegränsning på priserna. Priserna i den omtvistade listan har fastställts utifrån de interventionspriser som kommissionen själv antagit inom ramen för den gemensamma organisationen av nötköttsmarknaden, vilka utgör referens för marknaden och är mycket låga. Avtalet har dessutom bara haft mycket begränsade, om några, faktiska verkningar under en mycket kort period, och har inte påverkat konsumentpriserna.

72 Sökandena har även gjort gällande att avtalet av den 24 oktober 2001 endast avsåg ett rekommenderat lägsta pris som sökandena dessutom inte hade möjlighet att kräva att deras medlemmar iakttog. Eftersom det var fråga om ett vertikalt avtal utgör fastställandet av rekommenderade priser inte till sin natur en konkurrensbegränsning. Enligt artikel 4 a i kommissionens förordning (EG) nr 2790/1999 av den 22 december 1999 om tillämpningen av artikel 81.3 [EG] på grupper av vertikala avtal och samordnade förfaranden (EGT L 336, s. 21), är nämligen endast sådana vertikala avtal som fastställer återförsäljningspriset till en köpare förbjudna. I förevarande fall var slakterierna emellertid fria att bestämma det pris som begärdes av partihandeln och grossister. Sökandena har slutligen understrukit de speciella förhållanden som råder inom jordbrukssektorn som förhindrar att en varaktig jämvikt av utbud och efterfrågan spontant kan komma till stånd. Detta måste regleras på annat sätt än genom marknaden, eftersom konkurrensreglerna inte är fullt ut tillämpliga inom denna sektor. Sökandena i mål T‑245/03 har till stöd för sina argument bifogat ett rättsutlåtande av den 2 juni 2003.

73 Sökandena har dessutom påpekat att kommissionen, när den bedömer en konkurrensbegränsning, måste beakta hela det rättsliga och ekonomiska sammanhanget i vilket det omtvistade avtalet ingåtts och erinrar även om att inte alla avtal mellan företag som begränsar en eller flera av parternas handlingsfrihet nödvändigtvis omfattas av förbudet i artikel 81.1 EG (domstolens dom av den 19 februari 2002 i mål C‑309/99, Wouters m.fl., REG 2002, s. I‑1577, punkt 97). Ett avtal med konkurrensbegränsande syfte eller inverkan undantas från detta förbud om det möjliggör att intressen som har andra syften skyddas, under förutsättning att de restriktiva verkningarna är nödvändiga för att skydda dessa och inte tillintetgör konkurrensen på en betydande del av den gemensamma marknaden. Kommissionen skulle således ha gjort en djupgående och konkret analys av det ifrågavarande avtalets natur och syfte samt av dess verkningar, vilket den inte har gjort.

74 Sökandena har vidare gjort gällande att kommissionen har underskattat den extrema krissituation som de franska uppfödarna av fullvuxna nötkreatur befann sig i vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna. De har påpekat att priserna för de nötkreatur som omfattades av det omtvistade avtalet under år 2001 i genomsnitt hade sjunkit till sin lägsta nivå sedan år 1980 och att priset som betalades till producenterna efter avdrag för leveranskostnader blivit lägre än deras självkostnadspris, även om avdrag görs för beviljat stöd. Den europeiska konsumtionen av nötkött föll med nära 10 procent år 2001, en sänkning som direkt påverkade de franska uppfödarna vilka riskerade att försvinna från marknaden.

75 Sökandena anser vidare att den rad av gemenskapsåtgärder som antagits visade sig vara otillräckliga för att åtgärda krisen. Det särskilda uppköpssystemet var endast tillämpligt vid tillfället för utpassagen från slakteriet, medan producenternas inkomst endast berördes vid leveransen till slakteriet. Återverkan av gemenskapens prisåtgärder på producenterna måste således nödvändigtvis ske i form av ett branschavtal mellan producenter och slakterier.

76 Sökandena i mål T‑245/03 har härvid hävdat att kommissionen skulle ha bedömt avtalet av den 24 oktober 2001 såsom en regleringsakt. De har påpekat att förvaltningen i Frankrike inom jordbrukssektorn traditionellt har samordnats mellan staten och branschorganisationer. Sökandena har besvarat den franska regeringens uttryckliga och offentliga begäran, som hade till syfte att undvika en ekonomisk katastrof för nötköttsproducenterna som skulle kunna leda till en upplösning av nötköttssektorn och som redan hade gett upphov till allvarliga störningar av allmän ordning. Sökandena har angett att den franska jordbruksministern tog initiativet till avtalet och att han i en förklaring till det franska parlamentet uttryckte sitt stöd för att avtalet utarbetades.

77 Kommissionen har påpekat att, eftersom parterna till det omtvistade avtalet hade kommit överens om att skärma av nationella marknader och fastställa minimipriser, själva syftet med avtalet måste ha varit att begränsa konkurrensen. Kommissionen har hävdat att den i det angripna beslutet, under alla omständigheter, har beaktat avtalets ekonomiska och rättsliga sammanhang. Kommissionen har tillagt att flera åtgärder genomförts på gemenskapsnivå för att få krisen under kontroll. Kommissionen har slutligen hävdat att den dåvarande franska jordbruksministerns incitament att ingå avtalet inte omfattas av någon som helst regleringsbehörighet.

78 Kommissionen har dessutom begärt att rättsutlåtandet som bifogats av sökandena i mål T‑245/03 skall avvisas. Bilagorna till inlagorna skall nämligen enbart tjäna som bevismaterial och som ett medel för målets utredning (förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑31/99, ABB Asea Brown Boveri mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1881), och gemenskapsrättsfrågorna skall behandlas av de rättsliga ombuden i själva rättegångshandlingarna.

b) Förstainstansrättens bedömning

79 Inledningsvis skall kommissionens yrkande, att rättsutlåtandet som åberopats av sökandena i mål T‑245/03 skall avlägsnas från handlingarna i målet, ogillas. Förstainstansrätten erinrar om att samtliga handlingar som inlämnas med ansökan nödvändigtvis förs till handlingarna i målet. En annan fråga är huruvida sökanden kan göra gällande vissa av dessa handlingar eller huruvida förstainstansrätten kan beakta dem. Det skall påpekas att innehållet i en ansökan kan stödjas och kompletteras på särskilda punkter genom hänvisning till utdrag ur handlingar som bifogas ansökan förutsatt att de väsentliga delarna av den rättsliga argumentationen återfinns i själva ansökan (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 21 september 2005 i mål T‑87/05, EDP mot kommissionen, REG 2005, s. II‑3745, punkt 155, och av den 14 december 2005 i mål T‑209/01, Honeywell mot kommissionen, REG 2005, s. II‑0000, punkt 57). I förevarande fall anser förstainstansrätten att sökandena, i sina inlagor, tillräckligt har utvecklat ståndpunkten att det omtvistade avtalet skall anses utgöra en nationell regleringsakt. Bilagan i fråga stödjer och kompletterar således bara denna ståndpunkt. Sökanden kan följaktligen göra gällande denna bilaga.

80 Vad avser sökandenas invändning har dessa i huvudsak hävdat att det omtvistade avtalet varken hade till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den inre marknaden i den mening som avses i artikel 81.1 EG.

81 Förstainstansrätten erinrar om att det i avtalet som sökandena ingick den 24 oktober 2001 föreskrevs dels ett åtagande om tillfälligt stopp för import av nötkött till Frankrike, dels ett åtagande att tillämpa en minimiprislista på köp fritt slakteri av utslagskor. Till skillnad från vad sökandena har gjort gällande skall, av de skäl som redogörs för i punkterna 65 och 66 ovan, inte enbart ovannämnda åtgärder avseende priser beaktas vid en bedömning av det omtvistade avtalets restriktiva karaktär utan även de åtgärder som syftar till att stoppa importen.

82 Åtagandet i det omtvistade avtalet om importstopp hade bland annat till syfte att hindra införseln av nötkött till Frankrike till lägre priser än de som angavs i den prislista som sökandena upprättat, för att tillförsäkra avsättning av de franska uppfödarnas produktion och säkerställa att listan var verkningsfull. Det skall konstateras att det omtvistade avtalet härigenom hade till syfte att skärma av den nationella franska marknaden och således begränsa konkurrensen på den inre marknaden.

83 Vad vidare avser upprättandet av en prislista skall det erinras om att det i artikel 81.1 a EG uttryckligen föreskrivs att åtgärder som innebär att inköps- eller försäljningspriser direkt eller indirekt fastställs utgör konkurrensbegränsningar. Enligt fast rättspraxis utgör fastställandet av priser nämligen en uppenbar konkurrensbegränsning (förstainstansrättens dom av den 6 april 1995 i mål T‑148/89, Tréfilunion mot kommissionen, REG 1995, s. II‑1063, punkt 109, och av den 15 september 1998 i de förenade målen T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 och T‑388/94, European Night Services m.fl. mot kommissionen, REG 1998, s. II‑3141, punkt 136).

84 Sökandena har i förevarande fall kommit överens om en minimiprislista för köp fritt slakteri av vissa kategorier nötkreatur. I denna listades kilopriset för slaktkroppar för vissa kategorier av kor och angavs hur de tillämpade priserna skulle beräknas för övriga kategorier, bland annat beroende på priset som gemenskapsmyndigheterna antagit inom ramen för det särskilda uppköpssystemet. Till skillnad från vad sökandena har påstått, följer det av själva ordalydelsen i de ifrågavarande bestämmelserna i det omtvistade avtalet att det inte var fråga om rekommenderade priser eller riktpriser, utan om minimipriser som de undertecknande organisationerna åtagit sig att iaktta. I avtalet föreskrevs nämligen att ”ersättningen åtminstone [skulle] överensstämma med listan”. I ett meddelande av den 8 november 2001 från sökandena i mål T‑245/03 till sina medlemmar där genomförandet av avtalet av den 24 oktober 2001 sågs över, hänvisas på samma sätt till tillämpningen av ”minimiprislistan”.

85 Ett avtal såsom det i förevarande fall, som ingåtts mellan organisationer som företräder jordbruksföretagare och organisationer som företräder slakterier och i vilket minimipriser fastställs för vissa kategorier kor i syfte att dessa skall vara obligatoriska för samtliga ekonomiska aktörer på de berörda marknaderna, har genom själva sin karaktär till syfte att begränsa konkurrensen på dessa marknader (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 30 januari 1985 i mål 123/83, BNIC, REG 1985, s. 391, punkt 22). Detta, bland annat, eftersom avtalet på ett konstlat vis begränsar utrymmet för affärsförhandlingar mellan uppfödare och slakterier och snedvrider prissättningen på marknaderna i fråga.

86 Denna slutsats påverkas inte av sökandenas argument att jordbruksmarknaderna är reglerade på så sätt att konkurrensreglerna inte är fullt ut tillämpliga och prissättningen sällan sker enligt det fria samspelet mellan utbud och efterfrågan. Jordbrukssektorn har förvisso vissa särdrag och har genomgått en, många gånger tämligen ingripande, detaljreglering. Det skall emellertid påpekas att, vilket kommer att undersökas inom ramen för den tredje grunden, gemenskapens konkurrensregler är tillämpliga på marknaderna för jordbruksprodukter, även om vissa undantag har gjorts, av hänsyn till den speciella situation som råder på dessa marknader.

87 Sökandena kan inte heller som stöd för sin talan göra gällande att den omtvistade prislistan inte hade någon begränsande verkan på grund av att priserna fastställts utifrån priserna i det särskilda uppköpssystemet som upprättats av kommissionen själv. De jämförande tabeller som parterna har upprättat på förstainstansrättens begäran visar att även om priserna för kor av låg- eller medelkvalitet fastställts med stöd av de priser som tillämpades inom ramen för det särskilda uppköpssystemet, var priserna för kor av högre kvalitet (vilka motsvarade 30 procent av slakten år 2001) som fastställts i avtalet nämnvärt högre än interventionspriserna. Enbart det förhållandet att minimipriserna fastställts utifrån det offentliga interventionspriset är under alla omständigheter inte tillräckligt för att det omtvistade avtalet skall fråntas sin begränsande karaktär. Hänvisningen till det offentliga interventionspriset medför nämligen inte att den omtvistade prislistan förlorar sitt konkurrensbegränsande syfte, som är att på ett direkt och konstlat sätt fastställa ett fast marknadspris, och likställs med de olika offentliga stöd- och interventionsmekanismer, inom den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaden, som har till syfte att sanera marknader som utmärks av ett överskott i utbudet genom att dra in en del av produktionen.

88 Sökandena har dessutom anfört att det i ett vertikalt avtal, enligt lydelsen i artikel 4 a i förordning nr 2790/1999, endast är förbjudet att begränsa köparens möjlighet att bestämma återförsäljningspriset. De har gjort gällande att prislistan som fastställts i det omtvistade avtalet inte begränsade slakteriernas möjlighet att bestämma priserna gentemot sina kunder. Hänvisningen till förordning nr 2790/1999 är dock inte relevant i ifrågavarande fall. Artikel 3 i nämnda förordning utesluter nämligen fall där leverantörens marknadsandel överstiger 30 procent av den relevanta marknaden från tillämpningsområdet för gruppundantagen för vertikala avtal. Kommissionen har påpekat, utan att motsägas av sökandena, att produktionen från de sökande uppfödarorganisationernas medlemmar betydligt översteg gränsvärdet på 30 procent av den franska nötköttsmarknaden.

89 Sökandena har påstått att de inte kunde tvinga sina medlemmar att iaktta de fastställda minimipriserna. Förstainstansrätten konstaterar dock att det inte krävs att sammanslutningarna i fråga kan tvinga sina medlemmar att genomföra sina skyldigheter enligt avtalet för att avtalet skall omfattas av tillämpningsområdet för artikel 81.1 EG (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 15 maj 1975 i mål 71/74, Frubo mot kommissionen, REG 1975, s. 563, punkterna 29–31). Det skall dessutom påpekas att hänvisningen till domen i det ovannämnda målet Wouters m.fl. inte är relevant i förevarande fall, eftersom de faktiska omständigheterna och rättsliga frågorna i det målet, som rörde en branschorganisations reglering av utövandet och organisationen av advokatyrket, inte är jämförbara med omständigheterna i det aktuella fallet.

90 Sökandena kan inte heller åberopa krisen inom nötkreaturssektorn som rådde när omständigheterna i målet inträffade, som i synnerhet drabbade de franska uppfödarna av fullvuxna nötkreatur, för att motivera det omtvistade avtalet. Denna omständighet leder nämligen inte i sig till slutsatsen att villkoren för tillämpning av artikel 81.1 EG inte var uppfyllda (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovannämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 740). Det skall under alla omständigheter påpekas att kommissionen vid sin bedömning inte var okunnig om den kris som branschen gick igenom, vilket framgår av i synnerhet skälen 10–15 och 130 i det angripna beslutet. Kommissionen har dessutom tagit hänsyn till detta förhållande vid fastställandet av bötesbeloppet, genom att minska detta med 60 procent (se punkterna 182–185 i det angripna beslutet).

91 Förstainstansrätten kan inte heller godta sökandenas uppfattning att det omtvistade avtalet utgjorde en nationell regleringsakt enligt sedvanlig fransk praxis på området för samordnad förvaltning mellan administrationen och jordbruksorganisationer, som motiverades av att de åtgärder som de offentliga myndigheterna antagit var ineffektiva. Det skall i detta hänseende erinras om att den rättsliga ram inom vilken avtal som avses i artikel 81 EG ingås samt den rättsliga beteckningen på denna ram i olika nationella rättsordningar saknar relevans för tillämpligheten av gemenskapens konkurrensregler (domen i det ovannämnda målet BNIC, punkt 17). Vidare skall det påpekas att ombuden för Republiken Frankrike under förhandlingen uteslöt att det omtvistade avtalet kan omfattas av en samordning mellan administrationen och jordbruksorganisationerna, eftersom sådan samordning utmärks av att de sistnämnda är representerade i rådgivande organ på såväl nationell som gemenskapsrättslig nivå. Det skall slutligen konstateras att offentliga åtgärder för att åtgärda problemen inom en viss sektor som inte är tillräckliga inte motiverar att berörda privata aktörer vidtar åtgärder som strider mot konkurrensreglerna eller att de tillskansar sig behörighet motsvarande den som nationella och gemenskapsrättsliga offentliga myndigheter har, för att ersätta deras åtgärder med sina egna.

92 Vad avser den franska jordbruksministerns roll i ingåendet av avtalet av den 24 oktober 2001, är det på samma sätt tillräckligt att konstatera att den omständigheten att ett företags beteende har varit känt, tillåtet eller till och med uppmuntrats av nationella myndigheter i enlighet med fast rättspraxis saknar betydelse för tillämpningen av artikel 81 EG (se förstainstansrättens dom av den 29 juni 1993 i mål T‑7/92, Asia Motor France m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. II‑669, punkt 71, svensk specialutgåva, volym 14, s. II‑81, och förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Tréfilunion mot kommissionen, punkt 118).

93 Slutligen kan sökandenas argument att kommissionen inte visat att det omtvistade avtalet har haft verkningar på importen eller på marknadspriset inte godtas. Enligt fast rättspraxis är det inte nödvändigt att vid tillämpningen av artikel 81.1 EG beakta de faktiska verkningarna av ett avtal när det framgår att avtalets syfte är att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden. Det krävs följaktligen inte att de faktiska konkurrensbegränsande verkningarna visas när det konkurrensbegränsande syftet med det påtalade agerandet har styrkts (domen i de ovannämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 741, och förstainstansrättens dom av den 6 juli 2000 i mål T‑62/98, Volkswagen mot kommissionen, REG 2000, s. II‑2707, punkt 178). Såsom har konstaterats har kommissionen bevisat att det omtvistade avtalet hade till syfte att begränsa den fria konkurrensen på marknaderna i fråga (se punkterna 82–85 ovan). Kommissionen var således inte skyldig att undersöka dessa åtgärders faktiska påverkan på konkurrensen på den gemensamma marknaden, bland annat i Frankrike.

94 Med beaktande av vad som anförts ovan kan denna invändning inte godtas.

4. Kvalificeringen av föreningsaktionen

a) Parternas argument

95 Sökandena i mål T‑245/03 har gjort gällande att kommissionen har gjort en uppenbart oriktig bedömning genom att begränsa deras föreningsfrihet enligt artikel 12.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som antogs i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, s. 1). Kommissionen har bland annat inte beaktat de för de franska jordbruksföreningarna typiska förvaltningsfunktionerna. Kommissionen har likaså varit mycket otydlig när den krävde att de bötfällda organisationerna i framtiden skall avhålla sig från dylika avtal, samordnade förfaranden eller beslut med liknande syfte eller verkan som överträdelsen som de anklagats för, trots att en branschorganisation har till uppgift att organisera samordnade åtgärder mellan sina medlemmar för att tillvarata deras gemensamma intressen.

96 Kommissionen har hävdat att den omständigheten att sökandena är organisationer inte undantar dem från tillämpningen av konkurrensreglerna som utgör tvingande rätt.

b) Förstainstansrättens bedömning

97 Enligt lydelsen i artikel 3.1 g och j EG innefattar gemenskapens verksamhet både en ordning som säkerställer att konkurrensen inom den inre marknaden inte snedvrids och en politik på det sociala området. Det föreskrivs i artikel 137.1 f EG att gemenskapen skall understödja och komplettera medlemsstaternas verksamhet inom området för företrädande och kollektivt tillvaratagande av arbetstagarnas och arbetsgivarnas intressen. I artikel 139.1 EG föreskrivs att dialogen mellan arbetsmarknadens parter på gemenskapsnivå kan leda till avtalsbundna relationer. Artikel 81.1 EG å sin sida förbjuder avtal som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden. Denna artikel är en grundläggande bestämmelse som är nödvändig för att de uppgifter som gemenskapen har anförtrotts skall kunna utföras och, i synnerhet, för att den inre marknaden skall kunna fungera (domstolens dom av den 1 juni 1999 i mål C‑126/97, Eco Swiss, REG 1999, s. I‑3055, punkt 36).

98 Domstolen har slagit fast att kollektivavtal som har slutits mellan de organisationer som företräder arbetsgivarna respektive arbetstagarna visserligen har en viss inneboende konkurrensbegränsande inverkan. Det socialpolitiska syftet med sådana avtal skulle emellertid allvarligt äventyras om arbetsmarknadens parters gemensamma strävan att vidta åtgärder som förbättrar anställnings- och arbetsförhållandena skulle omfattas av artikel 81.1 EG. Det framgår således av en ändamålsenlig och sammanhängande tolkning av fördragets samtliga bestämmelser att avtal som slutits inom ramen för kollektiva förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter i dessa syften inte skall anses omfattas av artikel 81.1 EG, på grund av deras beskaffenhet och syfte (domstolens dom av den 21 september 1999 i mål C‑67/96, Albany, REG 1999, .s. I‑5751, punkterna 59 och 60). Domstolen har däremot funnit att denna bestämmelse är tillämplig på branschavtal som slutits mellan organisationer som företräder producenter, kooperativ, arbetare och industrin inom ett offentligrättsligt organ (domstolens dom i det ovannämnda målet BNIC, punkterna 3 och 16–20, samt av den 3 december 1987 i mål 136/86, BNIC, REG 1987, s. 4789, punkterna 3 och 13).

99 I förevarande fall anser förstainstansrätten att det omtvistade avtalets beskaffenhet och syfte inte rättfärdigar att avtalet undantas från tillämpningsområdet för artikel 81.1 EG.

100 Förstainstansrätten konstaterar för det första att avtalet inte utgör ett kollektivavtal och inte har ingåtts mellan organisationer som företräder arbetsgivarna respektive arbetstagarna. Uppfödarna befinner sig nämligen inte i något anställningsförhållande till slakterierna, eftersom de varken utför något arbete till förmån för eller under ledning av dessa eller är integrerade i dessa (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 september 1999 i mål C‑22/98, Becu m.fl., REG 1999, s. I‑5665, punkt 26). Uppfödarna kan däremot, såsom förstainstansrätten funnit ovan, anses utgöra företag enligt artikel 81.1 EG (se punkt 53 ovan). Det omtvistade avtalet utgör således ett branschavtal mellan två led i produktionskedjan inom nötköttssektorn. Vidare syftar avtalet inte till åtgärder som förbättrar anställnings- och arbetsförhållandena, utan till importstopp för nötkött och fastställande av minimipriser för vissa kategorier kor. I förevarande fall har åtgärderna till syfte att begränsa konkurrensen på den inre marknaden (se punkterna 82 och 85 ovan).

101 Av detta följer att sökandena i mål T‑245/03 i förevarande fall, även om de såsom organisationer för jordbruksföreningar förvisso är berättigade att tillvarata sina medlemmars intressen, inte kan åberopa föreningsfriheten för att motivera konkreta åtgärder som strider mot artikel 81.1 EG.

102 Sökandena kan inte heller vinna framgång med påståendet att kommissionen, genom att i artikel 2 i det angripna beslutet kräva att de i framtiden skall avhålla sig från all samverkan med identiskt eller liknande syfte eller verkan som den konstaterade överträdelsen, har inverkat menligt på deras uppdrag såsom branschorganisationer att företa samordnade åtgärder i syfte att tillvarata sina medlemmars gemensamma intressen. Kommissionen har genom att ålägga sökandena att avstå från att upprepa det förbjudna agerandet och från att vidta liknande åtgärder endast angett vilka konsekvenser som fastställandet av överträdelsen i artikel 1 i det angripna beslutet får med avseende på sökandenas framtida agerande (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 13 december 2001 i de förenade målen T‑45/98 och T‑47/98, Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, REG 2001, s. II‑3757, punkt 311). Åläggandet är för övrigt tillräckligt preciserat och grundar sig på de förhållanden som föranledde kommissionen att slå fast att de beivrade agerandena är rättsstridiga, så att det tydligt framgår att åläggandet inte rör sökandenas generella föreningsverksamhet.

103 Mot bakgrund av det föregående kan denna invändning inte godtas.

104 Talan kan följaktligen inte vinna bifall på denna grund.

B – Den andra grunden: Uppenbart oriktig bedömning och felaktig rättstillämpning vid bedömningen av överträdelsens omfattning och varaktighet

105 Sökandena har bestritt kommissionens bedömning av överträdelsens omfattning och varaktighet. De har hävdat att importdelen i avtalet av den 24 oktober 2001 upphörde i och med undertecknandet av Rungisprotokollet den 31 oktober 2001. Vidare har de förnekat att det skriftliga avtalet av den 24 oktober 2001 förlängdes genom ett muntligt avtal med samma syfte.

1. Inledande frågor

a) Beaktande av lokalavtalen

Parternas argument

106 Sökandena har hävdat att kommissionen inte kunde grunda sig på avtal som ingåtts på lokal nivå mellan uppfödarföreningar och enskilda slakterier när den fastställde varaktigheten av överträdelsen som de nationella organisationerna anklagats för. De har påpekat att bevisbördan för varaktigheten av ett avtal ligger på kommissionen och att för det fall kommissionen har valt att åberopa direkta skriftliga bevis för att styrka överträdelsen och delaktigheten i denna kan den inte utgå från att en part fortsatt vara anslutet till avtalet efter den sista gång då parten bevisligen deltog i en genomförandeåtgärd (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000 i de förenade målen T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 och T‑104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II‑491, punkterna 4281–4283).

107 Sökandena har påpekat att de inte är parter till de lokala avtalen i fråga, eftersom dessa har ingåtts mellan särskilda rättsliga enheter, nämligen jordbruksorganisationer på departementsnivå, JA på departementsnivå, eller lokalföreningar. Dessa lokala avtal, och i synnerhet de som ingicks från och med den 30 november 2001, härrörde enbart från de sistnämndas agerande och var avhängiga deras möjligheter att se till att deras köpare tillämpade minimipriserna. Sökandena har härvid åberopat uppgifter i FNB-direktörens anteckningar från mötet den 29 november 2001 (”förhandla om era prislistor regionalt”). Att referensprislistan överlämnades av FNB till de organisationer på departementsnivå som begärde att få den påverkar inte denna slutsats, eftersom listan inte överlämnades inom ramen för tillämpningen av det nationella avtalet utan inom ramen för lokala förhandlingar som förts av dessa organisationer. M.E.C., en av FNB:s direktörer, skickade listan till en organisation på departementsnivå den 11 december 2001 med en uttrycklig anmärkning om att listan inte hade förnyats genom något avtal. Sökandena har slutligen bestritt kommissionens uppfattning att de lokala avtalen nästan ordagrant återger lydelsen i det nationella avtalet.

108 Sökandena har även påpekat att parterna till de lokala avtalen inte deltog i det administrativa förfarandet vid kommissionen. Sökandena kunde inte svara i deras ställe. Det strider följaktligen mot rätten till försvar och mot artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) att lokalavtalen beaktats.

109 Kommissionen har genmält att den i sin bedömning av överträdelsens varaktighet hade rätt att ta hänsyn till de många lokala avtal som ingåtts efter undertecknandet av avtalet av den 24 oktober 2001. Lokalavtalen utgjorde de huvudsakliga åtgärderna för genomförandet av det omtvistade avtalet, i synnerhet efter det att det skriftliga avtalet hade löpt ut. Samtliga handlingar avseende dessa avtal har dessutom beslagtagits hos sökandena, vilket visar att de nationella organisationerna noggrant följde upp genomförandet av sitt nationella avtal lokalt.

Förstainstansrättens bedömning

110 Sökandena har i huvudsak hävdat att kommissionen vid fastställandet av överträdelsens varaktighet inte kunde beakta sådana avtal som inte ingåtts av sökandena själva utan mellan å ena sidan uppfödarorganisationer på departementsnivå eller lokala uppfödarföreningar och å andra sidan slakteriföretag.

111 Det är emellertid ostridigt att de lokala uppfödarorganisationerna och föreningarna i fråga var direkta eller indirekta medlemmar i sökandeorganisationerna i mål T‑245/03.

112 Förstainstansrätten erinrar om att de nationella uppfödarorganisationerna efter undertecknandet av avtalet av den 24 oktober 2001 uppmanade sina medlemmar att genomföra avtalet lokalt. I en skrivelse av den 25 oktober 2001 från sökandena i mål T‑245/03 till sina medlemmar, vari omnämndes undertecknandet av avtalet från föregående dag, anges följande: ”Hädanefter måste vi alla noga se till att avtalet tillämpas strikt i hela landet … Vi ber er även att så snart som möjligt samla in underskrifter från de företag som ännu inte har undertecknat avtalet. Företagens åtaganden omfattar även en prioritering av den nationella försörjningen.” På samma sätt har en skrivelse av den 13 december 2001 från sökandena i mål T‑245/03 till sina medlemmar följande innehåll: ”… hela FNSEA:s nätverk ombedes att delta … i kontrollen av priserna som tillämpas av samtliga slakterier så att de eftersträvade minimipriserna för produktionen efterföljs. Vänligen vidta åtgärder hos vart och ett av de slakterier som ligger inom era respektive departement.” Slutligen framgår det av en skrivelse av den 8 november 2001, från sökandena i mål T‑245/03 till deras medlemsorganisationer, att de sistnämnda, för uppföljningen av föreningsstrategin, var skyldiga att ge all information till de nationella organisationerna om vilka åtgärder som vidtagits. Dessa uppgifter inkluderade bland annat ”en exakt och detaljerad lista på de företag som fortfarande inte [hade] undertecknat listan eller som [hade] undertecknat denna men inte [tillämpade] den”.

113 Det framgår således av handlingarna i målet att sökandena i mål T‑245/03 uppmuntrade sina medlemmar att vidta konkreta aktioner mot slakteriföretagen som var verksamma inom deras respektive territorium och på så sätt medverka till att det omtvistade avtalet genomfördes. De handlingar som företogs av organisationerna på departementsnivå och av lokalföreningarna ingick av denna anledning i en strategi som var gemensam för de nationella organisationerna, i syfte att se till att de åtgärder som bestämts på nationell nivå genomfördes i hela landet. Ett av medlen för strategin var just att ingå avtal mellan de lokala uppfödarföreningarna och slakteriföretagen.

114 I ett fax som Fédération régionale des syndicats d’exploitants agricoles (FRSEA) i Basse-Normandie skickade till FNSEA den 9 november 2001 till följd av ett frågeformulär som sistnämnda skickat den 8 november 2001 anges följande: ”Genomförande och strategi för tillämpningen av listan: … Formellt undertecknande av avtal för regionalt åtagande: Villkor och priserna i listan mellan FRSEA [Basse-Normandie] och slakterierna skall följas. Samtliga har gjort skriftliga åtaganden och skickat tillbaka handlingen.” Likaså kan man i ett fax av den 19 november 2001 från FDSEA i Finistère till FNB läsa följande: ”Vad gäller de åtgärder som vidtagits för [minimi]prislistan har muntliga avtal slutits med slakterierna. Vi har inte ännu fått tillbaka det skriftliga avtalet och vi har inte fått några klagomål från uppfödarna om att prislistan inte efterlevs.” Slutligen finns i bilagan till ett fax av den 13 november 2001 från FDSEA i Isère till FNSEA och FNB en standardmodell för lokalavtal kallad ”Tillämpning av det nationella avtalet om minimiprislistan”, som innehåller åtaganden om att tillämpa prislistan och om tillfälligt importstopp ”fram till en ny nationell förhandlingsrunda”.

115 Att de lokala avtalen undertecknats av slakteriföretag och inte av de organisationer som företräder dem nationellt (varav FNICGV och sökanden i mål T‑217/03) utgör inte heller skäl för att bortse från dessa avtal i förevarande fall. Förstainstansrätten anser i detta hänseende att ett nationellt avtal som ingåtts mellan företrädare för uppfödarna och företrädare för slakterierna har spelat en avgörande roll för att övervinna motståndet hos slakteriföretagen att godta de lokalavtal som företrädarna för uppfödarna underställt dem.

116 Slutligen framgår det av handlingarna i målet, till skillnad från vad sökandena har hävdat, att de ifrågavarande lokalavtalen ofta i sak återgav innehållet i det nationella avtalet. Lokalavtalen var faktiskt många gånger endast en ordagrann transponering av det nationella avtalet (se exempelvis avtalet av den 31 oktober 2001 mellan bland annat FDSEA i Loire och slakteriföretag från samma departement).

117 Med hänsyn till det som har anförts ovan anser förstainstansrätten att lokalavtalen inte utgör resultatet av oberoende förhandlingar utan samband med tillämpningen av det nationella avtalet. Avtalen på lokalnivå innebar nämligen en förlängning och ett genomförande av det omtvistade avtalet.

118 Förstainstansrätten anser således att kommissionen hade rätt att beakta lokalavtalen vid bedömningen av omfattningen och varaktigheten av den överträdelse sökandena lagts till last.

119 Sökandena kan inte heller vinna framgång med argumentet att deras rätt till försvar har åsidosatts genom att lokalavtalen har beaktats. Handlingarna avseende lokalavtalen som kommissionen stödde det angripna beslutet på och som hittades vid inspektionerna i sökandenas kontor ingick nämligen i den administrativa akten. Sökandena hade således möjlighet att yttra sig avseende dessa handlingar under förfarandet vid kommissionen.

b) Organisation, urval, citat och tolkning av handlingarna i målet

Parternas argument

120 Sökandena har hävdat att kommissionen i det angripna beslutet har missuppfattat de anteckningar som hittades på FNB-direktörens kontor, vilka kommissionen till stor del grundade sig på för att bevisa omfattningen och varaktigheten av det omtvistade avtalet. Kommissionen har endast tillställt sökandena valda utdrag ur anteckningarna, utan att sätta dem i kronologisk ordning eller samla ihop dem, så att de blandades med övriga handlingar i målet. Kommissionen har bland annat gjort anmärkningar på överfyllda sidor, på ett oorganiserat och ofta obegripligt vis.

121 Sökandena har vidare bestritt riktigheten eller tolkningen av en rad citat i det angripna beslutet. Detta eftersom de anser att citaten är ofullständiga, lösryckta från sitt sammanhang eller felaktiga, att de i själva verket motsäger kommissionens ståndpunkt, att de inte daterats och att deltagarna vid de möten som det hänvisas till inte kan identifieras. Sökandena har slutligen hävdat att kommissionen vid sin tolkning av handlingarna i målet har kastat om bevisbördan, eftersom den utgått från att sökandena var felande, och endast beaktat de handlingar som är till sökandenas nackdel och inte dem som talar till deras fördel.

122 Kommissionen har påpekat att den i ett beslut inte kan citera samtliga handlingar som den grundar sig på i deras helhet. Den har gjort gällande att den omständigheten att ett urval görs endast kan kritiseras i den mån det leder till att handlingarna missuppfattas. Kommissionen har bestritt sökandenas övriga invändningar.

Förstainstansrättens bedömning

123 Sökandena har inte bestritt att de har fått tillgång till samtliga handlingar som ingick i kommissionens administrativa akt (med undantag endast av två skrivelser som utväxlats mellan kommissionen och Republiken Frankrikes ständiga representation vid Europeiska unionen). Kommissionen har i synnerhet påpekat, utan att motsägas av sökandena, att dessa har fått tillgång till en kopia av samtliga FNB-direktörens anteckningsböcker i fråga. Av detta följer att sökandena hade möjlighet att identifiera och åberopa samtliga omständigheter i handlingarna i målet som talar till deras fördel. Sökandena har inte heller påstått att kommissionen har avlägsnat eller underlåtit att lägga till några handlingar som de identifierat eller lämnat in som talar till deras fördel.

124 Det skall vidare noteras att kommissionen, i likhet med sökandena, många gånger har grundat sina slutsatser i det angripna beslutet på utdrag från de många anteckningar som hittats och kopierats under kommissionens undersökningar utförda i sökandenas lokaler. Dessa anteckningar är i allmänhet varken undertecknade eller daterade och deras innehåll är inte alltid helt tydligt. Det skall emellertid påpekas att en handling som saknar datum eller underskrift eller som är otydligt skriven inte fråntas allt sitt bevisvärde om dess ursprung, tidpunkt och innehåll kan fastställas med tillräcklig säkerhet (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992 i mål T‑11/89, Shell mot kommissionen, REG 1992, s. II‑757, punkt 86; svensk specialutgåva, volym 12, s. II‑47).

125 Kommissionen har i förevarande fall i det angripna beslutet angett när en handling inte var daterad och satt ett ungefärligt datum på sådana handlingar utifrån deras innehåll eller sammanhang. När endast initialerna på mötesdeltagare varit angivna har kommissionen på samma sätt i allmänhet dragit slutsatsen utifrån sammanhanget om vilka personer som avsågs härmed. Slutligen, vad gäller sökandenas kritik avseende hur an