Domstolens dom (femte avdelningen) den 16 september 1999. - Oumar Dabo Abdoulaye m.fl. mot Régie nationale des usines Renault SA. - Begäran om förhandsavgörande: Conseil de Prud'hommes, Le Havre - Frankrike. - Tolkning av artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG) samt av direktiv 75/117/EEG och direktiv 76/207/EEG - Kollektivavtal i vilket föreskrivs ett bidrag till gravida kvinnor som tar ut mammaledighet. - Mål C-218/98.



Rättsfallssamling 1999 s. I-05723



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

Socialpolitik - Manliga och kvinnliga arbetstagare - Lika lön - Schablonbidrag som utbetalas enbart till kvinnliga arbetstagare som tar ut mammaledighet - Tillåtlighet - Villkor

(Artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG))

Sammanfattning

$$Principen om lika lön i artikel 119 i fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG) utgör inte hinder för utbetalning av ett schablonbidrag enbart till kvinnliga arbetstagare som tar ut mammaledighet, när detta bidrag är avsett att vara en kompensation för de yrkesmässiga nackdelar som frånvaron från arbetet medför för dessa arbetstagare. Manliga och kvinnliga arbetstagare befinner sig i detta fall nämligen i olika situationer, varför det inte kan vara fråga om ett åsidosättande av nämnda princip.

Sådana nackdelar kan vara följande omständigheter: kvinnan kan under sin mammaledighet inte bli föreslagen till befordran; vid hennes återkomst kommer den tid av yrkeserfarenhet som hon kan göra gällande att minskas med den tid hon varit frånvarande; hon kan varken göra anspråk på löneökningar som är knutna till arbetstagarens personliga prestation eller delta i någon utbildning. Slutligen medför nya tekniska möjligheter en ständig utveckling av arbetsplatsen, vilket gör det mer komplicerat för en kvinnlig arbetstagare som återvänder efter sin mammaledighet.

Parter

I mål C-218/98,

angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG), från Conseil de prud'hommes, Le Havre (Frankrike), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan

Oumar Dabo Abdoulaye m.fl.

och

Régie nationale des usines Renault SA,

angående tolkningen av artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG), rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (EGT L 45, s. 19; svensk specialutgåva, område 13, volym 4, s. 78) och rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (EGT L 39, s. 40; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 191),

meddelar

DOMSTOLEN

(femte avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden J.-P. Puissochet samt domarna P. Jann, J.C. Moitinho de Almeida (referent), C. Gulmann och D.A.O. Edward,

generaladvokat: S. Alber,

justitiesekreterare: R. Grass,

med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:

- Régie nationale des usines Renault SA, genom advokaterna Catherine Guillotin-Le Jouan och Jean-Pierre Spitzer, Paris,

- Förenade kungarikets regering, genom Stephanie Ridley, Treasury Solicitor's Department, i egenskap av ombud, biträdd av Sara Masters, barrister,

- Europeiska gemenskapernas kommission, genom Marie Wolfcarius, rättstjänsten, i egenskap av ombud,

med hänsyn till referentens rapport,

och efter att den 3 juni 1999 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Conseil de Prud'hommes, Le Havre, har genom beslut av den 24 april 1998, som inkom till domstolen den 15 juni samma år, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) ställt en fråga om tolkningen av artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG), rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (EGT L 45, s. 19; svensk specialutgåva, område 13, volym 4, s. 78) och rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (EGT L 39, s. 40; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 191).

2 Frågan har uppkommit i en tvist mellan Oumar Dabo Abdoulaye m.fl. och Régie nationale des usines Renault SA (nedan kallad Renault).

3 Kärandena i målet vid den nationella domstolen är manliga arbetstagare vid Renault vilka gör gällande att artikel 18 i kollektivavtalet om socialt skydd för anställda i samma företag (nedan kallat avtalet) är oförenlig med diskrimineringsförbudet i artikel 119 i fördraget, vilket har genomförts genom artikel L. 140-2 i franska Code du travail (arbetslagen).

4 Enligt artikel 18 i avtalet har "en gravid kvinna som tar ut mammaledighet rätt till ett bidrag om 7 500 FF".

5 I artikel 19 i avtalet anges dessutom att "kvinnliga anställda under mammaledigheten skall få ersättning av systemet för social trygghet och bibehålla 100 procent av sin nettolön, varvid avdrag görs för de dagtraktamenten som utges av systemet för social trygghet".

6 I artikel 20 i avtalet föreskrivs slutligen att "den anställda fadern eller modern i familjen vid adoption av ett barn skall erhålla ett belopp om 2 000 FF av bolaget. Om båda makarna arbetar i bolaget, kan denna rätt enbart utövas av en av dem".

7 Även om vissa former av särbehandling - såsom mammaledigheten, som är förbehållen enbart kvinnor - enligt kärandena i målet vid den nationella domstolen är befogade på grund av det ena könets särskilda fysiologiska egenskaper, gäller detta inte för bidraget enligt artikel 18 i avtalet av den 5 juli 1991. Trots att barnafödseln berör endast kvinnan rent fysiologiskt, är den samtidigt en social händelse som berör hela familjen, inklusive fadern. Att utesluta fadern genom att beröva honom bidraget måste innebära en otillåten diskriminering.

8 Den nationella domstolen anser att domstolen ännu inte har uttalat sig om huruvida ett bidrag av det slag som det föreliggande är förenligt med artikel 119 i fördraget, även om domstolen den 13 februari 1996 i målet Gillespie m.fl. (C-342/93, REG 1996, s. I-475) meddelade en dom i ett liknande fall.

9 Mot denna bakgrund har den nationella domstolen beslutat att förklara målet vilande och underställa domstolen följande tolkningsfråga:

"Är det tillåtet enligt principen om lika lön för kvinnor och män i artikel 119 i Romfördraget och med stöd av denna antagna rättsakter att bevilja endast den gravida kvinnan som tar ut mammaledighet, och inte barnets fader, ett bidrag om 7 500 FF, när

- detta bidrag och dess utbetalning föreskrivs i artikel 18 in fine i kollektivavtalet av den 5 juli 1991 om socialt skydd för anställda i bolaget Renault, och

- det i artikel 19 andra stycket i avtalet anges att de anställda skall ha bibehållen lön under mammaledigheten?"

10 Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida principen om lika lön för kvinnor och män i artikel 119 i fördraget utgör hinder för utbetalningen av ett schablonbidrag enbart till kvinnliga arbetstagare som tar ut mammaledighet.

11 Artikel 119 i fördraget stadfäster principen om lika lön för kvinnor och män för lika arbete. Denna bestämmelse preciseras i artikel 1 i direktiv 75/117.

12 Enligt domstolens rättspraxis följer det av definitionen i det andra stycket i artikel 119 i fördraget att med begreppet lön, som används i de ovannämnda bestämmelserna, skall förstås alla förmåner som arbetstagaren direkt eller indirekt får av arbetsgivaren på grund av anställningen. Dessa förmåners juridiska natur har ingen betydelse för tillämpningen av artikel 119, så länge dessa förmåner utbetalas i samband med anställningen (se bland annat domen i det ovannämnda målet Gillespie m.fl., punkt 12).

13 Till de förmåner som faller under begreppet lön hör bland annat de förmåner som betalas av arbetsgivaren med stöd av bestämmelser i lag och på grund av förekomsten av avlönade anställningsförhållanden som syftar till att tillförsäkra de anställda en inkomst, även om de, i vissa fall som angivits av lagstiftaren, inte utövar verksamhet enligt anställningsavtalet (dom av den 4 juni 1992 i mål C-360/90, Bötel, REG 1992, s. I-3589, punkterna 14 och 15. Se även dom av den 27 juni 1990 i mål C-33/89, Kowalska, REG 1990, s. I-2591, punkt 11, av den 17 maj 1990 i mål C-262/88, Barber, REG 1990, s. I-1889, punkt 12, och domen i det ovannämnda målet Gillespie m.fl., punkt 13).

14 En ersättning som arbetsgivaren utbetalar till en kvinnlig arbetstagare när hon tar ut mammaledighet och som är grundad på anställningsförhållandet, är, i likhet med ersättningen i förevarande fall, således att betrakta som lön i den mening som avses i artikel 119 i fördraget och i direktiv 75/117.

15 Ett sådant bidrag utbetalas visserligen inte med regelbundet återkommande mellanrum och indexregleras inte efter inkomsten, men dessa omständigheter innebär inte - i motsats till vad Renault anser - att bidraget inte skulle vara lön i den mening som avses i artikel 119 i fördraget (se domen av den 9 februari 1982 i mål 12/81, Garland, REG 1982, s. 359, punkt 9).

16 Enligt domstolens fasta rättspraxis förutsätter denna princip om lika lön, på samma sätt som den allmänna princip om icke-diskriminering av vilken den förstnämnda principen är ett särskilt uttryck, att de manliga arbetstagare och de kvinnliga arbetstagare som erhåller lönen befinner sig i jämförbara situationer (se domen i det ovannämnda målet Gillespie m.fl., punkterna 16-18).

17 Huruvida ett sådant bidrag som det föreliggande är förenligt med artikel 119 i fördraget beror alltså på frågan huruvida de kvinnliga arbetstagarna befinner sig i en situation som, såvitt gäller detta bidrag, kan jämföras med de manliga arbetstagarnas.

18 I sitt svar på en fråga från domstolen har Renault nämnt att mammaledigheten för de kvinnliga arbetstagarna medför flera yrkesmässiga nackdelar på grund av att de är borta från sitt arbete.

19 För det första kan kvinnan under sin mammaledighet inte bli föreslagen till befordran. Vid hennes återkomst kommer den tid av yrkeserfarenhet som hon kan göra gällande att minskas med den tid hon varit frånvarande. Den gravida kvinnan kan för det andra inte göra anspråk på löneökningar som är knutna till arbetstagarens personliga prestation. För det tredje kan den kvinnliga arbetstagaren inte delta i någon utbildning. Slutligen medför nya tekniska möjligheter en ständig utveckling av arbetsplatsen, vilket gör det mer komplicerat för en kvinnlig arbetstagare som återvänder efter sin mammaledighet.

20 Såsom den brittiska regeringen och kommissionen med rätta har anfört, utgör artikel 119 i fördraget inte hinder för att ett sådant bidrag som är i fråga i den föreliggande tvisten utbetalas enbart till kvinnliga arbetstagare, när bidraget syftar till att vara en kompensation för yrkesmässiga nackdelar, såsom de som har åberopats av Renault. Manliga och kvinnliga arbetstagare skulle i detta fall befinna sig i olika situationer, och det skulle då inte kunna vara fråga om ett åsidosättande av principen om lika lön i artikel 119 i fördraget.

21 Det ankommer på den nationella domstolen att undersöka om så är fallet.

22 Den fråga som har ställts av den nationella domstolen skall följaktligen besvaras så, att principen om lika lön i artikel 119 i fördraget inte utgör hinder för utbetalning av ett schablonbidrag enbart till kvinnliga arbetstagare som tar ut mammaledighet, när detta bidrag är avsett att vara en kompensation för de yrkesmässiga nackdelar som frånvaron från arbetet medför för dessa arbetstagare.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

23 De kostnader som har förorsakats den brittiska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

(femte avdelningen)

- angående den fråga som genom beslut av den 24 april 1998 har ställts av Conseil de Prud'hommes, Le Havre - följande dom:

Principen om lika lön i artikel 119 i fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG) utgör inte hinder för utbetalning av ett schablonbidrag enbart till kvinnliga arbetstagare som tar ut mammaledighet, när detta bidrag är avsett att vara en kompensation för de yrkesmässiga nackdelar som frånvaron från arbetet medför för dessa arbetstagare.