Domstolens dom (sjätte avdelningen) den 27 november 2001. - Italienska republiken mot Europeiska kommissionen. - EUGFJ - Avslut av räkenskaper - Tomater - Minimipris som skall betalas till producenter. - Mål C-146/99.



Rättsfallssamling 2001 s. I-09157



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

Jordbruk - Gemensam organisation av marknaden - Bearbetade produkter av frukt och grönsaker - Produktionsstöd - Skyldighet för bearbetningsföretagen att betala ett minimipris till producenterna - Producenterna bidrar till vissa kostnader - Tillåtet - Schablonberäkning - Otillåtet

(Rådets förordning nr 426/86; kommissionens förordning nr 1558/91, artikel 6.3 e)

Sammanfattning

$$Gemenskapsreglerna rörande systemet med produktionsstöd för vissa produkter som framställs av frukter och grönsaker som skördats inom gemenskapen, vilket infördes genom förordning nr 426/86, utesluter inte att bearbetningsföretagen kan tillhandahålla producenterna vissa tjänster, som till exempel att till förfogande ställa behållare för tomatskörden, varvid kostnaderna härför kan åläggas producenterna. För övrigt strider det förhållandet att det i ett branschavtal mellan förbunden för producenter och bearbetningsföretag avseende industriell bearbetning av tomater, i fråga om de kostnader som kan åläggas producenterna, föreskrivs en översta gräns som beräknas på grundval av transportkostnaderna inte i sig mot gemenskapsreglerna. Medlemsstaterna skall dock sörja för att bearbetningsföretagen verkligen uppfyller sin skyldighet att betala minimipriset, vilket i synnerhet innebär att omkostnaderna för transporten från produktionsplatsen till bearbetningsplatsen inte kan åläggas producenterna.

Varje beteende som direkt eller indirekt innebär att denna skyldighet kringgås utgör ett åsidosättande av gemenskapsrätten. Artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91 om tillämpningsföreskrifter för produktionsstödet för bearbetade produkter av frukt och grönsaker skall nämligen förhindra att minimipriset kringgås genom förfaringssätt som är svåra att genomskåda. Oavsett frågan huruvida bestämmelserna i nämnda branschavtal är formulerade tillräckligt klart, strider den utbredda praxis att producenternas bidrag inte beräknas på grundval av de kostnader som varje producent faktiskt har gett upphov till, utan schablonmässigt genom att producenterna debiteras den högsta möjliga andel som anges i branschavtalet, mot bearbetningsföretagens skyldighet att betala minimipriset.

( se punkterna 19-22 )

Parter

I mål C-146/99,

Republiken Italien, företrädd av U. Leanza, i egenskap av ombud, biträdd av D. Del Gaizo, avvocato dello Stato, med delgivningsadress i Luxemburg,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av F.P. Ruggeri Laderchi, i egenskap av ombud, biträdd av A. Dal Ferro, avvocato, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande,

angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 1999/186/EG av den 3 februari 1999 om undantagande från gemenskapsfinansiering av vissa utgifter som verkställts av medlemsstaterna inom ramen för garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) (EGT L 61, s. 34), till den del som kommissionen vägrar att godkänna ett belopp om 7 421 939 820 ITL av de utgifter som har uppkommit i Republiken Italien för bearbetning av tomater,

meddelar

DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden F. Macken samt domarna N. Colneric, C. Gulmann (referent), V. Skouris och J.N. Cunha Rodrigues,

generaladvokat: C. Stix-Hackl,

justitiesekreterare: byrådirektören L. Hewlett,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att parterna har avgivit muntliga yttranden vid förhandlingen den 15 mars 2001, Republiken Italien, företrädd av D. Del Gaizo, och kommissionen, företrädd av L. Visaggio, i egenskap av ombud, biträdd av A. Dal Ferro,

och efter att den 3 maj 2001 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Republiken Italien har, genom ansökan som inkom till domstolen den 21 april 1999, med stöd av artikel 173 första stycket i EG-fördraget (nu artikel 230 första stycket EG i ändrad lydelse) yrkat att kommissionens beslut 1999/186/EG av den 3 februari 1999 om undantagande från gemenskapsfinansiering av vissa utgifter som verkställts av medlemsstaterna inom ramen för garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) (EGT L 61, s. 34) (nedan kallat det ifrågasatta beslutet) skall ogiltigförklaras, till den del som kommissionen vägrar att godkänna ett belopp om 7 421 939 820 ITL av de utgifter som har uppkommit i Republiken Italien för bearbetning av tomater.

2 Nämnda belopp motsvarar en schablonmässig justering om 2 procent av samtliga de utgifter som har uppkommit i Republiken Italien inom ramen för stöd för bearbetning av tomater och som har anmälts enligt EUGFJ.

Tillämpliga bestämmelser

3 Genom rådets förordning (EEG) nr 426/86 av den 24 februari 1986 om den gemensamma organisationen av marknaden för bearbetade produkter av frukt och grönsaker (EGT L 49, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 20, s. 107) infördes ett system med produktionsstöd för vissa produkter som framställs av frukter och grönsaker som skördats inom gemenskapen. I artikel 3.1 i denna förordning föreskrivs följande:

"Produktionsstöd skall beviljas till de bearbetningsföretag som för råvaror från producenterna har betalat minst minimipriset enligt avtal mellan producenter eller erkända producentgrupper eller sammanslutningar av dessa, å ena sidan, och bearbetningsföretag eller grupper och sammanslutningar av bearbetningsföretag, å andra sidan, som är lagligt etablerade inom gemenskapen."

4 I artikel 4.1 första stycket och artikel 5.1 i förordning nr 426/86, i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 1202/90 av den 7 maj 1990 (EGT L 119, s. 66; svensk specialutgåva, område 3, volym 32, s. 171), anges de kriterier som kommissionen skall lägga till grund för beräkningen av det minimipris som skall betalas till producenterna och av stödbeloppet.

5 För regleringsåret 1996/97 fastställdes det minimipris som skulle betalas till tomatproducenter samt beloppet på produktionsstödet för bearbetade produkter av tomater i bilagorna till kommissionens förordning (EG) nr 1398/96 av den 18 juli 1996 (EGT L 180, s. 6). I bilaga I till denna förordning anges att det minimipris som skall betalas till producenter beräknas i "ecu/100 kg netto fritt producenten".

6 Enligt artiklarna 2-4 i kommissionens förordning (EEG) nr 1558/91 av den 7 juni 1991 om tillämpningsföreskrifter för produktionsstödet för bearbetade produkter av frukt och grönsaker (EGT L 144, s. 31; svensk specialutgåva, område 3, volym 37, s. 226) skall de bearbetningsföretag som önskar få ta del av stödsystemets fördelar lämna ett antal upplysningar till de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna.

7 I artikel 6 i denna förordning föreskrivs följande:

"1. Varje sådant avtal som avses i artikel 3 i förordning (EEG) nr 426/86, i det följande kallat bearbetningsavtal, skall ingås skriftligen. Avtalet kan ha formen av ett åtagande att leverera mellan å ena sidan en eller flera producenter och å den andra deras erkända grupp eller sammanslutning som agerar som bearbetningsföretag.

2. ...

3. Bearbetningsavtalet måste närmare ange följande:

...

e) Det pris som skall betalas till den andra avtalsparten för råvarorna, exklusive omkostnader i samband med packning, lastning, transport, lossning och betalning av skatt. Alla sådana summor skall redovisas separat.

..."

De faktiska omständigheterna

8 Den 17 juli 1996 träffade de italienska förbunden för producenter och bearbetningsföretag, i enlighet med den italienska lagen nr 88 av den 16 mars 1988 om branschavtal (nedan kallad lagen nr 88), ett branschavtal avseende industriell bearbetning av tomater under regleringsåret 1996/97 (GURI nr 187 av den 10 augusti 1996, nedan kallat branschavtalet).

9 Artikel 11 i branschavtalet anger närmare hur betalning skall ske. Där föreskrivs bland annat att producenten i egenskap av säljare skall betala "transportkostnaderna endast såvitt avser återtagande av de behållare som är nödvändiga för att transportera råvarorna". Enligt samma artikel "enas parterna uttryckligen om att de transportkostnader som debiteras producenterna och producentförbunden under inga förhållanden får överstiga 35 procent av de styrkta kostnaderna för hela transporten inklusive transporten av råvarorna från den plats där dessa skördats till bearbetningsföretagen, vilka i enlighet med de gemenskapsrättsliga reglerna skall betalas av bearbetningsföretagen".

10 I sin sammanfattande rapport nr VI/6462/98 - konsoliderad lydelse av den 12 januari 1999 - om kontrolluppgifter för avslut av EUGFJ:s räkenskaper för budgetåret 1995 motiverade kommissionen den finansiella korrigeringen på följande sätt:

"Vid kontrollen uppmärksammades att bearbetningsföretagen tvingat tomatproducenterna att betala 35 procent av transportkostnaderna för råvarorna vilket strider mot gemenskapsbestämmelserna, särskilt artikel 6.3 e i förordning (EEG) nr 1558/91.

...

Kommissionens berörda avdelningar anser på grundval av den information som står till förfogande att detta åsidosättande av gemenskapsbestämmelserna innebär en ofullständig betalning av minimipriset till producenterna och en orättvis fördel för bearbetningsföretagen i konkurrensen med motsvarande företag i andra medlemsstater.

..."

Parternas argument

11 Enligt den italienska regeringens uppfattning kan man inte av den omständigheten att artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91 innehåller en uppräkning av kostnader som inte får beaktas vid beräkningen av minimipriset dra slutsatsen att bearbetningsföretagen inte kan ålägga producenterna några kostnader i övrigt. Det enda skälet till att denna bestämmelse finns är nämligen att det skall förhindras att det minimipris som fastställs i gemenskapsbestämmelserna kringgås genom förfaringssätt som är svåra att genomskåda, till exempel genom att bestämma ett totalpris som innehåller såväl produktens försäljningspris som ersättningen för tillkommande tjänster. Detta mål förutsätter inte att det i fråga om alla kostnader avseende marknadsföringen av tomaterna helt utesluts att producenterna står för dessa kostnader eller, i synnerhet, att de delvis står för transportkostnaderna, om detta frivilligt har accepterats inom ramen för parternas avtalsfrihet.

12 Den italienska regeringen har också gjort gällande att, om gemenskapslagstiftaren hade satt som mål, vilket kommissionen påstått, att samtliga omkostnader skall betalas av bearbetningsföretaget ensamt, skulle den ha uttryckt sig tydligare och uttryckligen ha angett att det i bearbetningsavtalen skall anges ett nettopris.

13 I övrigt har den italienska regeringen anfört att tillhandahållandet av behållare inte ingår i bearbetningen, för vilken bearbetningsföretagen ensamma skall stå för kostnaden.

14 Den omtvistade rättelsen kan dessutom, enligt den italienska regeringen, inte grundas på den omständigheten att de italienska myndigheterna inte skulle ha styrkt sina egna påståenden. Dessa myndigheter har nämligen aldrig påstått att samtliga transportkostnader har betalats av bearbetningsföretagen. De har tvärtom alltid medgett att 35 procent av dessa kostnader, som enbart avser transporten av bearbetningsföretagens tomma behållare och deras fördelning på odlingsfälten, inom ramen för branschavtalet kan bäras av producenterna. Enligt den italienska regeringen borde kommissionen för övrigt inte ha lämnat innehållet i detta avtal utan avseende, eftersom det bekräftades av lagen nr 88 och kommissionen har ifrågasatt vissa aspekter däri.

15 Den italienska regeringen förespråkar dessutom en strikt tolkning av begreppet varans transport, i artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91, och anser att begreppet enbart omfattar råvarornas transport från odlingsfälten till bearbetningsföretagen och inte bearbetningsföretagens tillhandahållande av behållare till producenterna.

16 Kommissionen har i huvudsak gjort gällande att den del av transportkostnaderna som skall betalas av producenten - även om den är begränsad till 35 procent av de styrkta kostnaderna för transporten i dess helhet - i slutänden minskar minimipriset och strider mot kravet på betalning av ett minimipris "fritt producenten", enligt bilaga 1 till förordning nr 1398/96. Kommissionen har lagt till att det är helt uppenbart att det föreligger ett nära samband mellan kostnaderna för användningen av de behållare som behövs för att leverera tomaterna och kostnaderna för själva transporten. Slutligen har kommissionen framhållit det syfte som gemenskapsreglerna eftersträvar genom att införa ett minimipris, nämligen att skydda producenterna.

Domstolens bedömning

17 Domstolen konstaterar för det första att det minimipris som bearbetningsföretagen enligt gemenskapsreglerna i fråga skall betala till producenterna är ett pris "fritt producenten", så att omkostnaderna för transporten från produktionsplatsen till bearbetningsplatsen inte kan åläggas producenterna.

18 För det andra, i de bestämmelser i branschavtalet som nämns i punkt 9 i förevarande dom föreskrivs dels att producenten bär transportkostnaderna endast såvitt avser återtagande av de tomma behållare som är nödvändiga för att transportera tomaterna till bearbetningsföretagen, dels att de transportkostnader som på detta sätt kan debiteras producenterna inte får överstiga 35 procent av de styrkta kostnaderna för hela transporten inklusive transporten av råvarorna från produktions- till bearbetningsplatsen. Den italienska regeringen har i detta hänseende vid förhandlingen uppgett att behållarna i fråga inte används för att transportera tomaterna från producenten till bearbetningsföretaget utan endast vid tomatskörden.

19 Såsom den italienska regeringen har anfört utesluter för det första inte gemenskapsreglerna att bearbetningsföretagen kan tillhandahålla producenterna vissa tjänster, som i synnerhet att till förfogande ställa behållare för tomatskörden, varvid kostnaderna härför kan åläggas producenterna. För det andra, det förhållandet att det i fråga om de kostnader som kan åläggas producenterna föreskrivs en översta gräns som beräknas på grundval av transportkostnaderna strider inte i sig mot gemenskapsreglerna. Medlemsstaterna skall dock sörja för att bearbetningsföretagen verkligen uppfyller sina skyldigheter att betala minimipriset, vilket i synnerhet innebär att omkostnaderna för transporten från produktionsplatsen till bearbetningsplatsen inte kan åläggas producenterna.

20 Varje beteende som direkt eller indirekt innebär att denna skyldighet kringgås utgör ett åsidosättande av gemenskapsrätten. Artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91 skall nämligen förhindra att minimipriset kringgås genom förfaringssätt som är svåra att genomskåda.

21 Det är i detta hänseende tillräckligt att konstatera - utan att det är nödvändigt att behandla frågan huruvida de bestämmelser i branschavtalet som nämns i punkt 9 i förevarande dom är formulerade tillräckligt klart - att det i många av de bearbetningsavtal som har slutits i olika regioner i Italien i enlighet med branschavtalet och som bifogats talan föreskrivs att producenterna skall bidra till transportkostnaderna, i den mening som avses i artikel 11 i nämnda avtal, med 35 procent.

22 Det framgår således, såsom kommissionen har anfört, att det är utbredd praxis att producenternas bidrag inte beräknas på grundval av de kostnader som varje producent faktiskt har gett upphov till, utan schablonmässigt genom att producenterna debiteras den högsta möjliga andel som anges i branschavtalet. En sådan schablonberäkning strider emellertid mot den skyldighet som det erinras om i punkt 19 i förevarande dom.

23 Kommissionen har därför rätt när den anser att bearbetningsavtal som sluts på grundval av branschavtalet har inneburit en ofullständig betalning av minimipriset "fritt producenten".

24 De utgifter som Republiken Italien har haft inom ramen för stöd för bearbetning av tomater och som har anmälts enligt EUGFJ har således inte betalats i enlighet med gemenskapsbestämmelserna, varför kommissionen hade rätt att företa den omtvistade schablonmässiga rättelsen.

25 Mot bakgrund av dessa omständigheter skall Republiken Italiens talan ogillas.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

26 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Republiken Italien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Italien har tappat målet, skall denna stat förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)

följande dom:

1) Talan ogillas.

2) Republiken Italien skall ersätta rättegångskostnaderna.