ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Artikel 40 i förordning nr 1408/71 har följande lydelse: ”1. En anställd eller egenföretagare som i en följd eller växelvis har omfattats av två eller flera medlemsstaters lagstiftning, av vilka åtminstone en inte är av den typ som avses i artikel 37.1, skall få förmåner enligt bestämmelserna i kapitel 3 och med beaktande av bestämmelserna i punkt 4. 2. En anställd eller egenföretagare som drabbas av arbetsoförmåga som leder till invaliditet medan han omfattas av en lagstiftning som anges i bilaga IV A skall dock få förmåner enligt bestämmelserna i artikel 37.1 på följande villkor: — Att han uppfyller villkoren i denna lagstiftning eller i en lagstiftning av samma typ, i förekommande fall med beaktande av bestämmelserna i artikel 38, men utan att behöva åberopa försäkringsperioder som har fullgjorts enligt en lagstiftning som inte anges i bilaga IV A. — Att han inte uppfyller villkoren för rätt till invalid[it]etsförmåner enligt någon annan lagstiftning än den i bilaga IV A. — Att han inte gör något anspråk på förmåner vid ålderdom med beaktande av artikel 44.2 andra meningen. a) Vid fastställandet av rätten till förmåner enligt en medlemsstats lagstiftning, som anges i bilaga IV A, vilken för rätt till invaliditetsförmåner kräver att en person under en viss tid har fått kontantförmåner vid sjukdom eller har varit arbetsförmögen, skall, när en anställd eller egenföretagare som har omfattats av denna lagstiftning drabbas av arbetsoförmåga som leder till invalid[it]et medan han omfattas av en annan medlemsstats lagstiftning, hänsyn tas till följande utan att det påverkar tillämpningen av artikel 37.1: i) Varje period under vilken han på grund av denna arbetsoförmåga enligt den andra medlemsstatens lagstiftning har fått kontantförmåner vid sjukdom eller i stället har fortsatt att få lön, ii) varje period under vilken han, på grund av den invaliditet som har följt på denna arbetsoförmåga, har fått invaliditetsförmåner enligt den andra medlemsstatens lagstiftning enligt nuvarande kapitel 2 och kapitel 3 som följer, skall beaktas som om det rörde sig om perioder under vilka kontantförmåner vid sjukdom hade utgetts till honom enligt den förstnämnda medlemsstatens lagstiftning eller under vilka han var arbetsoförmögen enligt denna lagstiftning. b) Rätt till invaliditetsförmåner enligt den förstnämnda medlemsstatens lagstiftning förvärvas antingen vid utgången av den preliminära perioden med ersättning för sjukdom enligt denna lagstiftning eller vid utgången av den preliminära perioden av arbetsoförmåga enligt samma lagstiftning och tidigast i) den dag då rätt till invaliditetsförmåner som avses i a ii förvärvas enligt den andra medlemsstatens lagstiftning, eller ii) dagen efter den sista dagen med rätt till kontantförmåner vid sjukdom enligt den andra medlemsstatens lagstiftning. 4. Ett beslut som har fattats av en medlemsstats institution om en sökandes invaliditetsgrad skall vara bindande för andra medlemsstaters institutioner, under förutsättning att överensstämmelse mellan dessa staters lagstiftningar om villkor angående graden av invaliditet bekräftas i bilaga V.”
14

Under dessa omständigheter beslutade Hof van Cassatie (kassationsdomstol) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen: ”Ska artiklarna 217.1 och 221.1 i [tullkodexen] förstås så, att … bokföringen av en tullskuld kan ske med rättslig verkan även genom att beloppet [för den tull som uppkommer genom denna tullskuld] förs in i en rapport i enlighet med LGDA, vilken upprättas av dem som upprättar anmälan och inte av dem som är behöriga att föra in sådana belopp i räkenskaperna, och att en sådan rapport kan anses utgöra räkenskaper eller något annat likvärdigt medium i den mening som avses i artikel 217.1 i [tullkodexen]?”
15

Den förklarande anmärkningen till HS som avser nummer 2208 har följande lydelse: ”Detta nummer omfattar följande varor, oavsett alkoholhalten: A. sprit som är framställd utan tillsats av smakämnen genom destillation av druvvin, äppelvin eller andra jästa drycker eller av förjäst spannmål eller andra vegetabiliska produkter. Dessa drycker innehåller i större eller mindre mängd de bibeståndsdelar (estrar, aldehyder, syror, högre alkoholer etc.) som ger de olika spritsorterna deras speciella smak och arom; B. likörer utgörande sprithaltiga drycker som tillsatts med socker, honung eller annat naturligt sötningsmedel och extrakter eller essenser (t. ex. spritdrycker har erhållits genom destillation eller genom blandning av etylalkohol eller destillerade spritdrycker med en eller flera av följande beståndsdelar: frukter, blommor eller andra växtdelar, extrakter, essenser, eteriska oljor eller saft, även koncentrerade). Dessa varor inbegriper även likörer innehållande sockerkristaller, frukt- eller bärsaftlikörer, ägglikörer, örtlikörer, bärlikörer, kryddlikörer, telikörer, chokladlikörer, mjölklikörer och honungslikörer; C. alla andra spritdrycker som inte omfattas av något av de föregående numren i detta kapitel.”
21

Åklagarmyndigheten i Helsingfors väckte den 2 oktober 2006 åtal mot Artur Leymann vid Helsingfors tingsrätt och yrkade ansvar för grovt narkotikabrott avseende handel med narkotika mellan den 15 och den 26 februari 2006. Enligt gärningsbeskrivningen i stämningsansökan hade den tilltalade tillsammans med Aleksei Pustovarov och andra personer fört in 26 kilogram hasch i Finland, i syfte att sälja det vidare. Artur Leymann var den som förde in narkotikan, medan Aleksei Pustovarov och en annan person organiserade införseln. Narkotikan levererades till Kouvola, Finland, via hamnen i Hangö, Finland, i en personbil och hämtades sedan upp av en annan person.
Mål C-310/08

London Borough of Harrow

mot

Nimco Hassan Ibrahim

och

Secretary of State for the Home Department

(begäran om förhandsavgörande från Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

”Fri rörlighet för personer — Uppehållsrätt för en tredjelandsmedborgare, som är gift med en medborgare i en medlemsstat, och för deras barn, som är medborgare i en medlemsstat — Medborgare i en medlemsstat som, efter det att dennes anställning har upphört, lämnar den mottagande medlemsstaten — Barn som går i skolan — Medel för uppehälle saknas — Förordning (EEG) nr 1612/68 — Artikel 12 — Direktiv 2004/38/EG”

Förslag till avgörande av generaladvokat J. Mazák föredraget den 20 oktober 2009 I ‐ 1068

Domstolens dom (stora avdelningen) av den 23 februari 2010 I ‐ 1084

Sammanfattning av domen

Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Rätt till utbildning i den mottagande medlemsstaten för barnen till en arbetstagare – Uppehållsrätt i syfte att få tillträde till allmänna skolor (Rådets förordning nr 1612/68, artikel 12) Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Familjemedlemmars uppehållsrätt – Barn till en arbetstagare i en medlemsstat som arbetar eller som har arbetat i den mottagande medlemsstaten – Förälder som har den faktiska vårdnaden om dessa barn (Rådets förordning nr 1612/68, artiklarna 10 och 12; Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38)
a)

’Offentliga byggentreprenadkontrakt’: skriftliga kontrakt med ekonomiska villkor vilka ingås mellan en leverantör och en nedan under b angiven upphandlande myndighet som avser utförande eller både utförande och projektering av arbete som är hänförligt till en verksamhet som anges i bilaga 2 eller av ett sådant byggnadsverk som anges nedan under c, eller uppförande, oavsett på vilket sätt, av ett byggnadsverk enligt krav som ställs upp av den upphandlande myndigheten.
7

Den 7 och den 8 november 2001 utförde kommissionen kontroller i enlighet med artikel 14.3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962 första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 81 och 82 (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8) i ett flertal lokaler tillhörande tillverkare och distributörer av sybehörsartiklar i gemenskapen. Klagandena ingick bland dessa, liksom två brittiska företag och deras filialer, nämligen dels Coats Holdings Ltd och J & P Coats Ltd (nedan tillsammans kallade Coats), dels Entaco Group Ltd och Entaco Ltd (nedan tillsammans kallade Entaco).
30

Under dessa omständigheter beslutade Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Är artikel 5.1 a eller 5.1 b i direktiv 89/104 tillämplig när en näringsidkare, i reklam för sina egna varor eller tjänster, använder en konkurrents registrerade varumärke för att jämföra egenskaperna (i synnerhet doften) hos de varor eller tjänster som näringsidkaren marknadsför med egenskaperna (i synnerhet doften) hos de varor eller tjänster som konkurrenten marknadsför under det varumärket, och detta sker på ett sådant sätt att förväxling inte sker eller varumärkets grundläggande funktion att ange varans ursprung inte äventyras på annat sätt? 2) Är artikel 5.1 a i direktiv 89/104 tillämplig när en näringsidkare i sin verksamhet använder (särskilt i en jämförelselista) ett välkänt registrerat varumärke för att ange egenskaper hos sin egen produkt (särskilt dess doft) på ett sådant sätt att a) det inte medför någon form av risk för förväxling, b) det inte påverkar försäljningen av de produkter som säljs under det välkända registrerade varumärket, c) det inte äventyrar det registrerade varumärkets grundläggande funktion att ange varans ursprung och inte är till förfång för varumärkets renommé genom nedsvärtning av varumärkets anseende, genom urvattning eller på annat sätt, och d) det fyller en väsentlig funktion vid marknadsföringen av näringsidkarens produkt? 3) Vad är, inom ramen för artikel 3a g i [direktiv 84/450], innebörden av uttrycket ’drar otillbörlig fördel av’, och, i synnerhet, när en näringsidkare i en jämförelselista jämför sin produkt med en produkt som saluförs under ett välkänt varumärke, drar denne då otillbörlig fördel av [detta] varumärkes renommé? 4) Vad är, inom ramen för artikel 3a h i det ovannämnda direktivet, innebörden av uttrycket ’framställer en vara eller en tjänst som en imitation eller ersättning’, och, i synnerhet, omfattar detta uttryck det fallet att någon helt sanningsenligt, utan att ge upphov till förväxling eller vilseledande, påstår att hans produkt har en viktig egenskap (doft) som liknar den som en välkänd produkt som skyddas av ett varumärke har? 5) När en näringsidkare använder ett kännetecken som liknar ett registrerat varumärke som är känt, och detta kännetecken inte är så likt det varumärket att det föreligger förväxlingsrisk, på ett sådant sätt att a) det registrerade varumärkets grundläggande funktion att ange varans ursprung inte försämras eller äventyras, b) det registrerade varumärket eller dess renommé inte svärtas ned eller blir otydligt, och det inte heller föreligger någon risk för att detta ska ske, c) varumärkesinnehavarens försäljning inte påverkas negativt, och d) varumärkesinnehavaren inte på något sätt berövas frukterna av marknadsföringen, vidmakthållandet eller förbättringarna av sitt varumärke, men e) näringsidkaren dock får en kommersiell fördel av användningen av sitt kännetecken till följd av likheten med det registrerade varumärket, innebär då detta att denna användning drar ’otillbörlig fördel’ av det registrerade varumärkets renommé i den mening som avses i artikel 5.2 i direktiv [89/104]?”
58

Eurocontrol anser att Selex klagomål under alla omständigheter skulle avslås. Enligt folkrätten är dess verksamheter nämligen inte underkastade gemenskapsrätten och åtnjuter i synnerhet immunitet med avseende på de undersökningar som vilken avtalspart som helst genomför på konkurrensområdet. Eurocontrol har betonat att Europeiska gemenskapen och Eurocontrol båda är internationella organisationer med till viss del olika stater som medlemmar och att de båda agerar inom två självständiga och distinkta rättsliga system. Enligt den allmänna principen par in parem non habet imperium är det således inte möjligt för gemenskapen att underkasta Eurocontrol gemenskapens egna bestämmelser.
3.

om, i Tyskland, domstol har beslutat att körkortet tillfälligt eller slutgiltigt ska dras in eller en förvaltningsmyndighet har fattat ett omedelbart verkställbart eller slutgiltigt beslut om indragning, om utfärdande av körkort har nekats genom ett lagakraftvunnet beslut eller om körkortet inte har dragits in endast på grund av att innehavaren under tiden har förklarat sig avstå från körkortet,
2

Begäran har framställts i ett mål mellan The Incorporated Trustees of the National Council on Ageing (Age Concern England) (nedan kallad Age Concern England) och Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform (nedan kallat ministeriet). Age Concern England har i det målet yrkat att den nationella domstolen ska fastställa att direktiv 2000/78 inte har införlivats på ett lagenligt sätt i Förenade kungariket.
36

I sådana situationer som dem vid den nationella domstolen, där de oegentligheter som läggs operatörerna till last har begåtts år 1993 medan en trettioårig nationell preskriptionsregel gällde, kan, såsom har konstaterats i punkt 33 ovan, de belopp som uppburits på ett otillbörligt sätt på grund av sådana oegentligheter preskriberas under år 1997 när en åtgärd som avbryter preskriptionen inte vidtagits. Detta gäller under förutsättning att den medlemsstat i vilken oegentligheterna har begåtts inte har utnyttjat den möjlighet som ges enligt artikel 3.3 i förordning nr 2988/95.
40

Ett sådant system förefaller ännu mera förutsebart eftersom de ifrågavarande nationella bestämmelserna huvudsakligen tar sikte på bygg- och anläggningssektorn och alltså bildandet av bolag som bedriver verksamhet som pågår under viss tid, något som Republiken Österrike har bekräftat under förhandlingen. I motsats till vad denna medlemsstat har hävdat skulle en kontroll i efterhand, när ett bolag väl har registrerats, alltså inte nödvändigtvis ske för sent, utan den skulle kunna ge berörda egenföretagare en möjlighet att inleda sin verksamhet och samtidigt ge behöriga myndigheter rätt att ålägga en egenföretagare att upphöra med verksamheten om det vid en kontroll visar sig att det har förekommit missbruk.
24

Under dessa omständigheter, och efter att ha förenat de båda målen, beslutade Tribunal d’instance du XIe arrondissement de Paris att förklara målet vilande och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska en videokamera, som vid importen inte kan användas till inspelning av externa videosignaler, klassificeras enligt undernummer 85254099i KN, när dess videogränssnitt i efterhand med hjälp av programvara eller en gränssnittskomponent (widget) kan ställas in som videoingång och kameran är försedd med elektroniska kretsar som gör att den efter konfigureringen kan spela in externa videosignaler, även då tillverkaren och försäljaren varken har informerat om eller underlättat utnyttjandet av denna möjlighet? 2) Om den första frågan ska besvaras jakande, kan det då anses att [kommissionen] – med hänsyn till att de på varandra följande ändringarna av de förklarande anmärkningarna medför en ändring av gemenskapens praxis vad gäller klassificeringen av videokameror och ett avsteg från principen att klassificeringen av varorna ska ske på grundval av deras faktiska kännetecken vid tidpunkten för tullklareringen – agerade lagenligt, när den valde att genomföra nämnda förändring genom att ändra i de förklarande anmärkningarna, och således valde en retroaktiv tillämpning, i stället för att anta en förordning om klassificering som är tillämplig endast framåt i tiden?”
I ‑ 2101Mål C-124/07
J.C.M. Beheer BV
mot
Staatssecretaris van Financiën
(begäran om förhandsavgörande  
från Hoge Raad der Nederlanden)
”Sjätte mervärdesskattedirektivet — Tillhandahållande av 
närstående tjänster i samband med försäkringstransaktioner 
— Försäkringsmäklare och försäkringsagenter”
Domstolens dom (första avdelningen) av den 3 april 2008                                 I ‑ 2103
Sammanfattning av domen
Bestämmelser om skatter och avgifter — Harmonisering av lagstiftning — Omsättningsskatt 
— Gemensamt system för mervärdesskatt — Undantag från skatteplikt som föreskrivs i sjätte 
direktivet
(Rådets direktiv 77/388, artikel 13 B a)
I ‑ 2102SAMMANFATTNING ‑ MÅL C‑124/07
Artikel 13 B a i rådets sjätte direktiv 77/388 
om harmonisering av medlemsstaternas lag ‑
stiftning rörande omsättningsskatter ska 
tolkas så, att den omständigheten att en 
försäkringsmäklare eller en försäkringsa ‑
gent inte står i ett direkt förhållande till 
parterna i ett försäkrings‑ eller återförsäk ‑
ringsavtal, vars ingående denne har bidragit 
till, utan endast står i ett indirekt förhållande 
till parterna genom en annan skattskyldig 
persons förmedling, som själv står i ett direkt 
förhållande till någon av parterna och med vilken försäkringsmäklaren eller försäkrings ‑
agenten är bunden genom avtal, inte utgör 
hinder för att den tjänst som tillhandahålls av 
försäkringsmäklaren eller försäkringsagenten 
undantas från skatteplikt för mervärdesskatt 
i enlighet med den bestämmelsen 
(se punkt 29 samt domslutet)
2

I artikel 1 i direktiv 92/50 föreskrivs följande: ”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges: a) offentliga tjänsteavtal: skriftliga avtal med ekonomiska villkor mellan en tjänsteleverantör och en upphandlande myndighet … b) upphandlande myndigheter: statliga, regionala eller lokala myndigheter, organ som lyder under offentlig rätt och sammanslutningar av en eller flera av dessa myndigheter eller organ som lyder under offentlig rätt. Med organ som lyder under offentlig rätt avses varje organ som — tillkommit för att tillgodose allmännyttiga behov och inte är av industriell eller kommersiell karaktär, — är en juridisk person, och — till större delen finansieras av staten eller regionala eller lokala myndigheter eller av andra organ som lyder under offentlig rätt, eller vars förvaltning granskas av sådana organ eller i vars förvaltnings-, styrelse- eller tillsynsorgan mer än hälften av ledamöterna utses av statliga, regionala eller lokala myndigheter eller av andra organ som lyder under offentlig rätt. … c) tjänsteleverantör: varje fysisk eller juridisk person, inklusive offentliga organ, som erbjuder tjänster. Med anbudsgivare avses en tjänsteleverantör som lämnat in ett anbud och med anbudssökande en tjänsteleverantör som har sökt inbjudan att delta i ett selektivt eller förhandlat förfarande …”
8

I artikel 8 i samma direktiv behandlas övergångsbestämmelser och undantag. Artikel 8.2 lyder som följer: ”Trots vad som sägs i artikel 4 och utan att det påverkar tillämpningen av punkt 3 eller direktiv 79/117/EEG får en medlemsstat under tolv år efter anmälan av detta direktiv godkänna att växtskyddsmedel som innehåller verksamma ämnen som inte är upptagna i bilaga 1 och som fanns på marknaden två år efter anmälan av detta direktiv släpps ut på marknaden inom sitt territorium. När detta direktiv har antagits skall kommissionen påbörja ett arbetsprogram som syftar till att inom den tolvårsperiod som avses i föregående stycke successivt undersöka sådana verksamma ämnen. I detta program får krävas att berörda parter skall lämna in alla nödvändiga uppgifter till kommissionen och till medlemsstaterna inom en tid som anges i programmet. De bestämmelser som är nödvändiga för att genomföra programmet kommer [att] införas genom en förordning som antas i enlighet med förfarandet i artikel 19. … Under den tolvårsperiod som avses i första stycket kan det, sedan det verksamma ämnet har granskats av den kommitté som avses i artikel 19, i enlighet med förfarandet i den artikeln beslutas att ämnet kan tas upp i bilaga 1 och om villkoren för detta eller, om kraven i artikel 5 inte är uppfyllda eller nödvändiga uppgifter och data inte har inlämnats inom den fastställda tiden, att det verksamma ämnet inte skall tas upp i bilaga 1. Medlemsstaterna skall inom en bestämd tid se till att berörda godkännanden beviljas, återkallas eller ändras på lämpligt sätt.”
45

Det framgår av kommissionens talan att kommissionen inte vänder sig mot att minimilönerna är indexerade med hänsyn till levnadskostnaderna. Såsom Storhertigdömet Luxemburg har påpekat står det helt klart att en sådan föreskrift omfattas av artikel 3.1 första stycket c i direktiv 96/71. Det som kommissionen vänder sig mot är att denna indexering omfattar all slags lön, inklusive lön som inte faller under kategorin minimilön.
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Fri rörlighet för varor – Kvantitativa restriktioner – Åtgärder med motsvarande verkan

(Artiklarna 28 EG och 30 EG)

Sammanfattning

En medlemsstat har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 28 EG och 30 EG genom att kräva att en person som är bosatt i den medlemsstaten, och som önskar importera ett fordon som lagligen har registrerats och använts i en annan medlemsstat, skall ansöka om förflyttningstillstånd för att fordonet skall kunna användas innan det har registrerats och innan fordonsskatter har erlagts.

Ett system med förflyttningstillstånd, som innebär formaliteter, kan nämligen hindra handeln med motorfordon inom gemenskapen och försvåra tillträdet till marknaden för varor som lagligen framställs eller saluförs i andra medlemsstater. Hindret består framför allt i de åtgärder som innehavaren av ett fordon från en annan medlemsstat skall vidta innan fordonet lagligen kan användas. De nationella myndigheterna är inte skyldiga att utfärda ett förflyttningstillstånd, och det saknas dessutom en tidsfrist för hur lång tid som får gå från det att ansökan lämnas in till dess at tillståndet utfärdas. Förflyttningstillståndet är slutligen endast giltigt under kort tid.

Förfarandet med förflyttningstillstånd, som möjliggör en exakt identifiering av de berörda fordonen, kan inte motiveras av trafiksäkerhetsskäl, eftersom deras tekniska egenskaper, i väntan på att fordonet slutligt registreras i den berörda medlemsstaten, kan identifieras oberoende av i vilken medlemsstat de är registrerade, eftersom alla medlemsstater har ett fordonsregistreringssystem.

Även om den berörda medlemsstaten förvisso har rätt att införa kontrollförfaranden, som möjliggör att undersöka vilka fordon som tillfälligt kan undantas från fordonsskatter, är inte heller motiveringen att det är nödvändigt att säkerställa en effektiv skattekontroll tillräcklig för att motivera kontrollen. Det har nämligen inte visats att inte mindre ingripande åtgärder, såsom införandet av en ordning som innebär att fordon skall anmälas innan de tas i bruk och att det införs lämpliga sanktionsåtgärder om de administrativa formaliteterna inte följs, kan leda till ett motsvarande resultat.

(se punkterna 29, 32–34, 37, 40, 42–44, 46–47 och domslutet)