Förslag till avgörande av generaladvokat Tizzano föredraget den 21 februari 2002. - Storhertigdömet Luxemburg mot Europeiska kommissionen. - Avslut av räkenskaper - EUGFJ - Räkenskapsåren 1996-1998 - Jordbruksgrödor - Förfarande som kommissionen skall följa. - Mål C-158/00.



Rättsfallssamling 2002 s. I-05373



Generaladvokatens förslag till avgörande

I Inledning

1. Genom talan av den 27 april 2000 har Storhertigdömet Luxemburg med stöd av artikel 230 EG yrkat delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2000/216/EG av den 1 mars 2000 om undantagande från gemenskapsfinansiering av vissa utgifter som verkställts av medlemsstaterna inom ramen för garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) [delgivet med nr K(2000) 488] (EGT L 67, s. 37; nedan kallat beslut 2000/216 eller det ifrågasatta beslutet). Den luxemburgska regeringen har särskilt yrkat att det ifrågavarande beslutet skall ogiltigförklaras i den del beslutet, med hänvisning till räkenskapsåren 1996, 1997 och 1998 och såvitt det avser till jordbruksprodukter hänförliga utgifter, innebär fastställelse av att 56 106 800 LUF, vilket motsvarar fem procent av Luxemburgs utgifter, inte skall belasta EUGFJ.

II Tillämpliga bestämmelser

A Allmänna bestämmelser om avslut av räkenskaper

2. I artikel 1.2 b i rådets förordning (EEG) nr 729/70 av den 21 april 1970 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken (EGT L 94, s. 13, svensk specialutgåva, område 3, volym 3, s. 23; nedan kallad förordning nr 729/70) stadgas att garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (nedan kallad EUGFJ) skall finansiera intervention i syfte att stabilisera jordbruksmarknaderna.

3. I artikel 3.1 i denna förordning stadgas följande:

"1. Intervention för att stabilisera jordbruksmarknaderna som görs i enlighet med gemenskapsbestämmelser inom ramen för den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaderna, skall finansieras enligt artikel 1.2 b."

4. Enligt artikel 5.2 c i förordning nr 729/70, ändrad genom rådets förordning (EG) nr 1287/95 av den 22 maj 1995 (EGT L 125, s. 1; nedan kallad förordning nr 1287/95), gäller följande:

"Efter att ha hört fondkommittén skall kommissionen

...

c) besluta om utgifter som inte skall omfattas av gemenskapens finansiering enligt artiklarna 2 och 3 när den finner att utgifterna inte har betalats i överensstämmelse med gemenskapsreglerna.

Varje beslut om att vägra finansiering skall föregås av att resultaten av kommissionens undersökningar och den berörda medlemsstatens svar överlämnas skriftligen varefter de två berörda parterna skall sträva efter att nå en överenskommelse om vilka åtgärder som skall vidtas.

Om ingen överenskommelse nås får medlemsstaten begära att ett förfarande inleds, i syfte att medla mellan deras respektive ståndpunkter inom en tid av fyra månader. Resultaten härav skall anges i en rapport, vilken skall överlämnas till och granskas av kommissionen innan ett beslut om att vägra finansiering fattas.

Kommissionen skall fastställa de belopp som skall undantas med beaktande i synnerhet av hur betydande bristen på överensstämmelse är. Kommissionen skall i detta syfte beakta överträdelsens natur och betydelse och den ekonomiska förlust som gemenskapen förorsakats.

En vägran att finansiera får inte inbegripa utgifter som betalats före de tjugofyra månader som föregick kommissionens skriftliga meddelande till den berörda medlemsstaten om resultaten av undersökningarna. Denna bestämmelse skall inte tillämpas på de finansiella följderna

av oegentligheter enligt artikel 8.2, eller

av statligt stöd eller överträdelser för vilka förfarandena enligt artiklarna 93 och 169 i fördraget har inletts."

5. I artikel 8.1 i samma förordning föreskrivs vidare följande:

"1. Medlemsstaterna skall i enlighet med nationella bestämmelser i lagar och andra författningar vidta de åtgärder som är nödvändiga för att

försäkra sig om att transaktioner som finansieras av fonden verkligen äger

rum och att de genomförs korrekt,

förhindra och beivra oegentligheter,

indriva belopp som förlorats till följd av oegentligheter eller försumlighet.

Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om de åtgärder som vidtagits i dessa syften, särskilt i vilket stadium de förvaltningsmässiga och rättsliga förfarandena befinner sig."

6. Vad särskilt gäller den ovannämnda artikel 5.2 c i förordning nr 729/70 i ändrad lydelse, skall uppmärksamheten riktas mot artikel 8.1 och 8.2 i kommissionens förordning (EG) nr 1663/95 av den 7 juli 1995 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 729/70 i fråga om förfarandet vid avslutande av räkenskaperna för garantisektionen vid EUGFJ (EGT L 158, s. 6; nedan kallad förordning nr 1663/95). I dessa bestämmelser föreskrivs följande:

"1. När kommissionen, till följd av en eventuell undersökning anser att utgifter inte har verkställts i enlighet med gemenskapsreglerna, skall den meddela den berörda medlemsstaten sina iakttagelser, de korrigerande åtgärder som skall vidtas för att säkerställa framtida uppfyllande av reglerna och en utvärdering av de utgifter som den föreslår skall uteslutas enligt artikel 5.2 c i förordning (EEG) nr 729/70. Meddelandet skall innehålla en hänvisning till den här förordningen. Medlemsstaten skall svara inom två månader och kommissionen kan därvid ändra sitt ställningstagande. I berättigade fall får kommissionen medge en förlängning av denna svarsperiod.

Efter utgången av den tillåtna svarstiden skall kommissionen inleda en ömsesidig diskussion och båda parterna skall söka nå en överenskommelse om vilka åtgärder som skall vidtas. Kommissionen skall sedan formellt meddela sina slutsatser till medlemsstaten med hänvisning till kommissionens beslut 94/442/EG.

2. De beslut som avses i artikel 5.2 c i förordning (EEG) nr 729/70 skall fattas efter det att eventuella rapporter som upprättats av förlikningsorganet har granskats enligt bestämmelserna i beslut 94/442/EG."

7. I artikel 1.1 i kommissionens beslut 94/442/EG av den 1 juli 1994 om ett

förlikningsförfarande i samband med räkenskapsavslutet för garantisektionen vid EUGFJ (EGT L 182, s. 45, svensk specialutgåva, område 3, volym 59, s. 78; nedan kallat beslut 94/442) stadgas följande:

"1. Kommissionen inrättar härmed ett förlikningsorgan, nedan kallat organet, som i samband med räkenskapsavslutet för EUGFJ:s garantisektion har följande uppgifter:

a) Att undersöka de ärenden som medlemsstaterna hänskjuter till det efter att från de behöriga enheterna vid kommissionen ha fått ett officiellt meddelande, med hänvisning till detta beslut, om att dessa, efter kontroll i enlighet med artikel 9 i förordning (EEG) nr 729/70 och bilaterala diskussioner om resultatet av sådan kontroll, har dragit slutsatsen att vissa utgiftsposter som den berörda medlemsstaten har redovisat inte kan debiteras garantisektionen vid EUGFJ.

b) Att försöka åstadkomma en förlikning mellan kommissionen och den berörda medlemsstaten vad gäller de skiljaktiga ståndpunkterna.

c) Att efter undersökningen utarbeta en rapport om resultatet av förlikningsförfarandet med alla kommentarer som bedöms relevanta i det fall att alla eller några av tvistefrågorna förblir olösta."

8. Enligt artikel 1.2 a i beslut 94/442 gäller följande:

"[förliknings]organets ståndpunkt [skall] inte föregripa kommissionens slutliga beslut om räkenskapsavslutet ..."

9. I artikel 2 i beslut 94/442 stadgas följande:

"1. En medlemsstat skall hänskjuta ett ärende till organet inom trettio arbetsdagar från dagen för mottagandet av meddelandet enligt artikel 1.1 a genom att skicka en väl underbyggd ansökan om förlikning till förlikningsorganets sekretariat, vars adress kommer att meddelas medlemsstaterna genom EUGFJ-kommittén.

2. En ansökan om förlikning kan tas upp till prövning endast om den finansiella justering som kommissionen rekommenderar avseende en budgetpost

överstiger 0,5 miljoner ecu, eller

motsvarar mer än 25 procent av medlemsstatens totala årliga utgifter under den aktuella budgetposten.

Vidare kan organets ordförande förklara att en förlikningsansökan kan tas upp till prövning, om medlemsstaten vid de bilaterala diskussioner som avses i artikel 1.1 a hävdar och visar att ärendet är en principfråga som berör tillämpningen av gemenskapsbestämmelser.

3. ...

4. Organets undersökningar skall utföras så informellt och snabbt som möjligt och baseras på uppgifter i den aktuella akten samt på en opartisk utfrågning av kommissionens enheter och de berörda nationella myndigheterna. När undersökningarna har slutförts skall organet skicka parterna den rapport som avses i artikel 1.1 c.

5. Om organet inte har lyckats jämka samman kommissionens och medlemsstatens ståndpunkter inom fyra månader från och med den dag då ärendet hänsköts till organet, skall förlikningsförfarandet anses ha misslyckats. Skälet till att parterna inte har kunnat förlikas skall anges i den rapport som avses i artikel 1.1 c.

6. Rapporten, som skall ha utarbetats inom den fastställda tidsfristen, skall skickas till

den medlemsstat som hänsköt ärendet till organet,

de övriga medlemsstaterna, genom EUGFJ-kommittén, samt

kommissionen, då förslag om beslut beträffande räkenskapsavslutet lämnas."

10. Vad gäller de finansiella följderna av de undersökningar som har uppenbarat brister i en medlemsstats kontrollförfaranden, har kommissionen utarbetat ett dokument vari de riktlinjer fastläggs som skall följas i sådana fall (dokument nr VI/216/93 av den 1 juni 1993) vilket sedermera korrigerats och bytts ut mot dokument nr VI/5330/97 av den 23 december 1997 (nedan kallat riktlinjerna) varmed man har beaktat reformen av förfarandet vid avslutande av EUGFJ-räkenskaperna, som införts genom förordning nr 1287/95. Enligt det synsätt som utformats i dessa dokument och som följts alltsedan räkenskaperna för räkenskapsåret 1990 avslutades, har det inte varit möjligt att avgöra de bristfälliga betalningarnas verkliga betydelse och således inte möjligt att kvantifiera den ekonomiska skada som åsamkats gemenskapen, har kommissionen tillämpat justeringar eller schablonmässiga finansiella korrigeringar om två procent, fem procent och tio procent av den uppgivna utgiften beroende på förlustriskens omfattning.

11. Vad särskilt gäller de finansiella korrigeringar som hänger samman med bristfälligheten i de av myndigheterna i medlemsstaten genomförda kontrollerna, görs det i riktlinjerna skillnad mellan två kontrollkategorier, nämligen väsentliga kontroller och kompletterande kontroller:

" de väsentliga kontrollerna består i administrativa och materiella undersökningar av väsentliga delar, särskilt av att föremålet för ansökan om betalning är för handen, kvantifieringen och de kvalitativa förutsättningarna för iakttagandet av frister, förutsättningar för skörden, tiden för magasinering och så vidare. Dessa kontroller genomförs på plats och genom dubbelkontroll i förhållande till oberoende uppgifter såsom fastighetsregistren.

de kompletterande kontrollerna består i de administrativa operationer som är nödvändiga för att korrekt behandla ansökningarna såsom exempelvis undersökningen av iakttagande av frister för framläggande, särskiljandet av dubbla ansökningar, riskanalysen, vidtagande av sanktioner och ett korrekt övervakande av förfarandet."

12. På grundval av riktlinjerna, tillämpar kommissionen de olika schablonmässiga justeringssatserna enligt följande:

"För det fall en eller fler väsentliga kontroller inte genomförs eller genomförs bristfälligt eller enbart vid enstaka tillfällen och därför inte är ändamålsenliga för att avgöra om ansökan kan prövas eller förhindra oegentlighet, är en justering om tio procent berättigad såvida man rimligen kan dra slutsatsen att det föreligger en förhöjd risk för avsevärd förlust för fonden.

För det fall samtliga väsentliga kontroller genomförs, men inte i enlighet med det antal, den frekvens, eller den varaktighet som föreskrivs i reglerna, är en justering om fem procent berättigad såvida man rimligen kan dra slutsatsen att det inte finns tillräckliga garantier avseende ansökans riktighet och att det föreligger en förhöjd risk för avsevärd förlust för fonden.

För det fall en medlemsstat på ett adekvat sätt har genomfört de väsentliga kontrollerna, men helt lämnat en eller flera kompletterande kontroller åsido, är en justering med två procent berättigad med hänsyn till den mindre risken för ekonomisk förlust för fonden och till den mindre betydelsen av åsidosättandet.

I speciella fall får mer omfattande justeringar, upp till 100 procent, beslutas.

I speciella fall får mer omfattande korrigeringar, upp till 100 procent, beslutas."

B Bestämmelser inom området för jordbruksgrödor

13. Genom rådets förordning (EEG) nr 1765/92 av den 30 juni 1992 (EGT L 181, s. 12, svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 20; nedan kallad förordning nr 1765/92) har inrättats ett stödsystem till förmån för producenter av vissa jordbruksgrödor.

14. Genom rådets förordning (EEG) nr 3508/92 av den 27 november 1992 (EGT L 355, s. 1, svensk specialutgåva, område 3, volym 46, s. 78; nedan kallad förordning nr 3508/92) har inrättats ett nytt system för medlemsstaternas myndigheters administration och kontroll av vissa stödsystem inom gemenskapen, däribland EUGFJ, i syfte att öka dessa systems effektivitet och användbarhet (se tredje skälet), benämnt "integrerat system för administration och kontroll" (nedan kallat det integrerade systemet). Det integrerade systemet har inrättats för dessa stödsystem.

15. Genom artikel 8.1 i förordning nr 3508/92 åläggs medlemsstaterna att genomföra "[a]dministrativa kontroller av stödansökningarna", medan det i artikel 8.2 första meningen föreskrivs att "[a]dministrativa kontroller skall kompletteras med kontroller på plats som skall omfatta ett urval av jordbruksföretagen".

16. I artikel 6.16.5 i kommissionens förordning (EEG) nr 3887/92 av den 23 december 1992 om fastställande av tillämpningsföreskrifter för det integrerade administrations- och kontrollsystemet för vissa av gemenskapens stödsystem (EGT L 391, s. 36, svensk specialutgåva, område 3, volym 47, s. 107; nedan kallad förordning nr 3887/92) föreskrivs följande vad gäller kontrollen av stödansökningarna:

"1. Den administrativa kontrollen och kontrollen på plats skall genomföras på ett sådant sätt att en effektiv prövning säkerställs av att villkoren för att stöd och bidrag skall beviljas är uppfyllda.

2. De administrativa kontroller som anges i artikel 8.1 i förordning (EEG) nr 3508/92 skall inbegripa dubbelkontroller av de skiften och djur som anmälts för att säkerställa att stöd inte oberättigat beviljas två gånger under samma kalenderår.

3. Kontrollen på plats skall minst täcka en betydande andel av ansökningarna. Denna andel skall minst omfatta:

...

5 procent av ansökningarna om arealstöd. Denna andel skall dock sänkas till 3 procent för ansökningar om arealstöd, om antalet ansökningar är fler än 700 000 per medlemsstat och kalenderår.

...

4. Myndigheterna skall fastställa vilka ansökningar som skall omfattas av kontrollen på plats på grundval av en riskanalys och genom att tillse att de utvalda ansökningarna är representativa för de inlämnade stödansökningarna. Vid riskanalysen skall hänsyn tas till

storleken av stödbeloppen,

det antal jordbruksskiften, den areal eller det antal djur för vilka stöd söks,

förändringar jämfört med föregående år,

resultaten av de kontroller som genomförts under de föregående åren,

andra faktorer som medlemsstaterna fastställer.

5. Kontroller på plats skall ske oanmälda och omfatta samtliga de jordbruksskiften eller djur som en eller flera ansökningar gäller. En förhandsanmälan strikt begränsad till kortast nödvändiga tidsfrist får dock göras men denna tidsfrist får normalt inte överstiga 48 timmar.

..."

17. Enligt artikel 12 i förordning nr 3887/92 gäller följande:

"För varje kontrollbesök skall en rapport upprättas som särskilt skall ange anledningen till besöket, de närvarande personerna, det antal jordbruksskiften som besöktes, vilka som uppmättes, de mätmetoder som användes samt antalet djur fördelat på djurslag som konstaterades, vid behov med angivande av identitetsnummer.

Jordbrukaren eller hans företrädare har möjlighet att underteckna rapporten och därigenom åtminstone bekräfta sin närvaro vid kontrollen eller lämna synpunkter i anledning av denna."

III Rättslig analys

A Inledning

18. Den luxemburgska regeringen har åberopat tre grunder för talan, varav endast den andra och den tredje är av intresse för hela den tidsperiod (räkenskapsåren 19961998) som omfattas av det ifrågasatta beslutet, vilket framgår tydligare nedan:

Kommissionen har åsidosatt artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 i ändrad lydelse genom att inte bevilja finansiering av de utgifter som uppstått före den 26 maj 1996.

Kommissionens motivering och bedömning är oriktiga såtillvida att de uppgifter som de luxemburgska myndigheterna har tillhandahållit i syfte att åstadkomma en korrekt uppskattning av de ekonomiska konsekvenserna av de oegentligheter som förekommit inte har beaktats.

Kommissionen har åsidosatt riktlinjerna och proportionalitetsprincipen.

B Den första grunden för talan: åsidosättande av förordning nr 729/70

1. Parternas argument

19. Den luxemburgska regeringen har först och främst anfört att enligt artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70, får inte en vägran att finansiera inbegripa utgifter som verkställts tidigare än 24 månader innan det skriftliga meddelandet till den berörda medlemsstaten om resultaten av de undersökningar som kommissionens tjänstegrenar har utfört. I förevarande fall har detta meddelande skett genom en skrivelse av den 26 maj 1998 (bilaga 13 till talan) varmed nämnda tjänstegrenar tillkännagav avsikten att föreslå att en del av de utgifter som var hänförliga till en period som inte avsåg tiden före de 24 månader vilka föregick mottagandet av denna skrivelse, skulle undantas från finansiering från gemenskapens sida. Vägran att finansiera skulle således inte kunnat omfatta utgifter som verkställts före den 26 maj 1996. Det ifrågasatta beslutet täcker emellertid de utgifter som verkställts mellan 1995 och 1997 (räkenskapsåren 1996, 1997 och 1998) och kommer således att felaktigt omfatta finansieringen av fem procent av utgifterna för 1995 års inkomster till ett belopp om 17 939 235 LUF. Beslut 2000/216 bör därför ogiltigförklaras i den delen.

20. På kommissionens invändning enligt vilken ett meddelande enligt artikel 8 i förordning nr 1663/95 med resultaten av de undersökningar som sammanställts av kommissionens tjänstegrenar (i december 1995 respektive i juni 1997) i likhet med det ovannämnda meddelandet vilket skickades den 26 maj 1998, skickades till de luxemburgska myndigheterna även den 13 februari 1996 (bilaga 8 till talan) har den luxemburgska regeringen svarat att endast detta andra meddelande åstadkommer den uttryckliga hänvisning till förordning nr 1663/95, som krävs enligt artikel 8 i samma förordning, medan det inte sägs något i meddelandet av den 13 februari 1996 på den punkten. Det senare meddelandet innehåller dessutom inte någon bedömning av de utgifter som kommissionen har avsett att undanta från finansiering från gemenskapens sida, men de luxemburgska myndigheterna anmodas att inkomma med yttrande inom en period om sju veckor istället för de två månader som föreskrivs i artikel 8.1 i förordning nr 1663/95. Härav följer att denna skrivelse, till skillnad från skrivelsen av den 26 maj 1998, inte kan utgöra ett sådant meddelande som avses i artikel 8, och inte heller har de luxemburgska myndigheterna haft möjlighet att förstå att den var av denna natur. Detta är så mycket allvarligare, har den luxemburgska regeringen vidare anfört, som det genom denna bestämmelse har införts formella tillvägagångssätt i förfarandet för avslutande av räkenskaper inom EUGFJ med syfte att säkerställa respekten för berörd medlemsstats rätt till försvar. Eftersom skyddet för sådana rättigheter utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip även inom ramen för ett administrativt förfarande följer härav att de villkor som föreskrivs i artikel 8 måste betraktas som ett väsentligt formkrav.

21. Slutligen har Luxemburg, med åberopande av principen om berättigade förväntningar, hävdat att kommissionen borde ha rättat sig efter vad den förklarat i meddelandet av den 26 maj 1998 där kommissionen tillkännagav avsikten att undanta delar av utgifterna avseende tiden högst 24 månader före dagen för mottagandet av samma meddelande från finansiering från gemenskapens sida och därmed lät förstå att den inte skulle gå utöver denna period. Med beaktande av att det ifrågasatta beslutet även avser utgifter som deklarerats före den 26 maj 1996 har den luxemburgska regeringen dragit slutsatsen att kommissionen inte har hållit sig till vad den själv har angivit och att den således har kränkt Luxemburgs berättigade förväntningar.

22. Även om kommissionen har vidgått att meddelandet av den 13 februari 1996 inte innehöll en uttrycklig hänvisning till förordning nr 1663/95, har kommissionen framför allt invänt att en sådan hänvisning inte skulle utgöra en grundläggande garanti för att den berörda medlemsstatens rätt till försvar respekteras och att den därför inte skulle kunna anses som ett väsentligt formkrav. Kommissionen har vidare framhållit att det i förevarande fall inte kan föreligga något tvivel angående det aktuella meddelandets karaktär, eftersom förfarandet (avslut av räkenskaper inom EUGFJ) och det ifrågavarande området (området jordbruksgrödor) tydligt framgick av dess syfte samt att det av bilagorna framgick en analyserande beskrivning av de oegentligheter som tjänstegrenarna konstaterat. Dessutom utvisade brevhuvudet att det härrörde från den enhet inom generaldirektoratet för jordbruk som är ansvarig för avslut av EUGFJ-räkenskaper. Enligt kommissionen kunde således de luxemburgska myndigheterna rimligen inte ha tagit fel angående det aktuella meddelandets karaktär och för övrigt har dessa inte uttalat det minsta tvivel, vare sig i korrespondensen eller i de efterföljande kontakterna, angående det av kommissionen inledda förfarandet. Först efter att ha mottagit förlikningsorganets slutliga rapport genom skrivelsen av den 24 januari 2000 har de luxemburgska myndigheterna tagit upp frågan angående perioden om 24 månader som föreskrivs i artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70.

23. Kommissionen har också vidgått att det i skrivelsen av den 13 februari 1996 saknades en kvantitativ upplysning om de utgifter man avsåg att utesluta från intervention från EUGFJ, men har vidhållit att i det förberedande förfarandet hade en liknande upplysning inte efterfrågats. Den berörda medlemsstaten skulle vidare med lätthet själv ha kunnat uppskatta justeringarna på grundval av resultatet av kommissionens undersökningar och preciseringarna i riktlinjerna. I förevarande fall kunde ur skrivelsen av den 13 februari 1996 med lätthet härledas att oegentligheterna avsåg grundläggande delar av de luxemburgska kontrollerna och att justeringssatsen således skulle ha varit åtminstone i nivå med fem procent.

24. Kommissionen har sedan klargjort att den period om sex månader inom vilken de luxemburgska myndigheterna hade anmodats att reagera på skrivelsen av den 13 februari 1996 utgjorde resultatet av ett enkelt administrativt misstag som självfallet inte kunde medföra att skrivelsen förlorade sin karaktär av meddelande i den mening som avses i den ovannämnda artikel 8, särskilt som dess innehåll, vilket har framgått, var otvetydigt. Detta misstag har i vart fall inte skadat Luxemburg med hänsyn till att denna stat tagit två månader i anspråk för att inge yttrande och att kommissionen likväl har beaktat dessa. Jag framhåller vidare att i artikel 8 föreskrivs att kommissionen, när det är berättigat, kan förlänga den i artikeln föreskrivna perioden med två månader, varigenom det står klart att det viktiga är att den berörda medlemsstaten faktiskt har fått använda den tid som varit nödvändig för att inge yttrande, vilket varit fallet i förevarande mål.

25. Vad gäller det påstådda åsidosättandet av rätten till försvar, har kommissionen hänvisat till domstolens rättspraxis, enligt vilken processuella oegentligheter kan rättfärdiga att ett beslut ogiltigförklaras endast om det kan styrkas att beslutet hade kunnat ha ett annat innehåll om felet inte hade begåtts. Den luxemburgska regeringen har under förfarandets gång varken kunnat bevisa en sådan kränkning, och inte heller den inverkan detta skulle haft på det slutliga beslutet. Luxemburgs påstående skall således ogillas, särskilt som förfarandet för avslutande av EUGFJ-räkenskaperna inte avslutas genom att resultaten av kommissionens undersökning meddelas och som statens rätt till försvar i dess helhet tillförsäkras omfattande garantier.

26. Vad slutligen gäller det påstådda åsidosättandet av principen om berättigade förväntningar har kommissionen invänt att de utgifter som verkställts tidigare än 24 månader före den 26 maj 1998, dagen då det andra meddelandet skickades, har varit föremål för ett specifikt administrativt förfarande (se skrivelsen av den 13 februari 1996) och att de meningar angående avsikten att undanta några utgifter (se punkt 21) vartill den luxemburgska regeringen har refererat, inte är annat än en standardformulering som återger andemeningen i artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 i ändrad lydelse, utan att uttryckligen citera den. Det är således inte möjligt att tillskriva en sådan mening den innebörd som den luxemburgska regeringen angivit, särskilt som nämnda regering väl känner till kommissionens praxis. Detta har dessutom indirekt bekräftats av det faktum att frågan aldrig har diskuterats under loppet av de olika senare kontakter som förevarit mellan de behöriga gemenskapsorganen och de nationella myndigheterna. Kommissionen har konstaterat att möjligheten att vidta finansiella justeringar i vart fall skulle äventyras genom påtvingandet av alltför omfattande formella krav med hänsyn till att insamlandet av information tar mycken tid i anspråk, framför allt i de komplicerade fallen och till att det understundom är medlemsstaterna som skapar svårigheter, och till och med vägrar att samarbeta trots att det åligger dem att göra det.

2. Bedömning

a) Inledning

27. Jag framhåller genast att parterna inte är oense om det faktum att skrivelsen av den 26 maj 1998 uppfyller kraven i artikel 8 i förordning nr 1663/95 och följaktligen utgör ett korrekt meddelande i den mening som anges i artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 samt i tid skickat vad gäller utgifterna som verkställts under år 1996 och under år 1997 (räkenskapsåren 1997 och 1998). I själva verket har ifrågasättandena uteslutande avsett oegentligheterna i skrivelsen av den 13 februari 1996 som föremål och följaktligen möjligheten att identifiera och kvalificera denna som ett korrekt meddelande som avses i ovannämnda bestämmelse och således ägnat att såsom sådant åstadkomma de angivna konsekvenserna för de finansiella korrigeringar som avser 1995 års utgifter (räkenskapsåret 1996).

28. Innan de anmälda oegentligheterna skall bedömas närmare, framstår det som lämpligt att erinra om att förfarandereglerna, som införts genom förordning nr 1287/95 och senare preciserats genom förordning nr 1663/95, är avsedda att stärka garantierna inom avslutandeförfarandet och att ge dem en mer öppen karaktär (se första skälet i förordning nr 1287/95) för att på så sätt garantera rättssäkerhet och samtidigt slå vakt om medlemsstaternas rätt att få fullständig information i förfarandets olika faser och att i förekommande fall få lägga fram sina egna synpunkter. Domstolen har understrukit att "[d]et slutliga, definitiva beslutet om avslut av räkenskaperna skall fattas efter ett särskilt kontradiktoriskt förfarande, under vilket de berörda medlemsstaterna skall ha alla garantier för att få framföra sina synpunkter". Det är för övrigt också på grund härav som förfarandet uppdelas i de olika ovannämnda faserna (se punkterna 49): meddelandet om resultaten av de undersökningar som genomförts av kommissionens tjänstegrenar, den efterföljande "ömsesidiga diskussionen" mellan parterna, det dokument varmed kommissionen meddelar sina slutsatser och de eventuella medlingsförsöken på initiativ av den berörda medlemsstaten.

29. De föreskrifter i artikel 8 i förordning nr 1663/95 som genom att reglera tillämpningen av artikel 5 i förordning nr 729/70 på ett mycket mer precist och analyserande sätt har fastlagt innehållet i och formen för det meddelande som anges i punkt 2 c femte stycket i nämnda artikel följer för övrigt detta synsätt. Även förfarandereformen som infördes genom förordning nr 1287/95 såvitt denna avsåg att minska de förseningar som utmärkte det föregående förfarandet för avslutande av räkenskaper följer samma synsätt. Härigenom förkortades såväl perioden för antagande av beslut om avslutande av räkenskaper så mycket som möjligt (se fjärde och femte skälet i förordning nr 1287/95), som föreskrev särskilt "[d]en längsta tid som de slutsatser som dras av [den av kommissionen verkställda] granskningen av överensstämmelse kan avse" (se sjätte skälet i förordning nr 1287/95), vilken period nu i artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 i ändrad lydelse har satts till 24 månader. Detta har uppenbarligen skett i syfte att undvika att medlemsstaterna drabbas av den rättsosäkerhet som skulle kunna uppstå när kommissionen har ifrågasatt att utgifter har verkställts flera år innan beslutet om avslutande av räkenskaper har antagits.

b) Oegentligheterna i skrivelsen av den 13 februari 1996 och konsekvenserna därav

30. Efter att detta har klarlagts övergår vi nu till att först och främst undersöka om de oegentligheter som har ifrågasatts av den luxemburgska regeringen hindrar att skrivelsen av den 13 februari 1996 identifieras och kvalificeras som ett meddelande i den mening som avses i ovannämnda artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70. Jag erinrar återigen om att dessa oegentligheter särskilt gäller följande: att det i skrivelsen helt saknas hänvisning till förordning nr 1663/95, att det anges en period om endast sex veckor, istället för två månader, för den luxemburgska regeringens svar på denna skrivelse och att de utgifter som kommissionen hade för avsikt att föreslå skulle undantas inte bedöms. Dessa oegentligheter skall nedan undersökas var och en för sig. Så här långt kan i vart fall konstateras att om samtliga oegentligheter eventuellt är för handen samtidigt framstår de uppenbarligen helt annorlunda än var och en av dem skulle göra sedd isolerad.

31. i) För att således börja med att skrivelsen påstås sakna varje hänvisning till förordning nr 1663/95 erinrar jag om att sådana hänvisningar uttryckligen krävs enligt artikel 8 i förordningen. Som vi har sett, har kommissionen emellertid invänt att det gäller en enbart formell uppfyllelse och som i vart fall inte är nödvändig för att handlingen skall vara rättsenlig när väl det resultat likväl har uppnåtts som är avsett att tryggas. Detta är precis allt som behöver klarläggas i förevarande fall, med hänsyn till att det varken föreligger tvivel om att skrivelsen ingår i ett förfarande för avslutande av räkenskaper, eller om den berörda jordbrukssektorn.

32. Jag har ingen svårighet att inse att i själva verket har utelämnandet i fråga i sig inte förefallit utgöra en brist av grundläggande slag, även om man i vart fall inte kan se av vilken anledning kommissionen inte bör följa de föreskrifter som den har att rätta sig efter genom just förordning nr 1663/95. I vart fall, som jag tidigare har förutskickat, skall denna bedömas också i förhållande till de andra oegentligheterna för att bedöma om frånvaron av nämnda hänvisning i detta sammanhang inte hade bidragit till att hindra den berörda regeringen att med säkerhet betrakta skrivelsen i fråga som ett sådant meddelande som avses i artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70. Detta förefaller mig, vilket jag kommer att framhålla, vara just detta resultat som man enligt min mening måste komma fram till i förevarande mål.

33. ii) I andra hand har den luxemburgska regeringen klagat på att det i kommissionens skrivelse av den 13 februari 1996 föreskrevs en svarsperiod om endast sex veckor för den luxemburgska regeringen att lägga fram eventuella synpunkter istället för de två månader som föreskrivs i artikel 8 i förordning nr 1663/95. Kommissionen har replikerat att det enbart var fråga om ett administrativt fel och att det som verkligen är av betydelse är att den berörda medlemsstaten faktiskt hade den tid som var nödvändig för att förbereda sina egna synpunkter. I förevarande fall har kommissionen erinrat om att även om det i artikel 8 föreskrivs att kommissionen i berättigade fall får medge en förlängning av den normala svarsperioden om två månader, har den luxemburgska regeringen inte tillkännagivit något önskemål om att begära sådan förlängning; detta till trots har kommissionen beaktat de luxemburgska myndigheternas svar av den 11 april 1996, trots att det kom in efter att svarsperioden om sex veckor hade gått ut.

34. Liksom vad gäller den föregående oegentligheten anser jag att det även i fråga om den som nu skall undersökas är svårt att tala om ett grundläggande formfel vilket i sig berättigar till att ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet. Jag anser att jag dock bör framhålla att även i detta fall har ett villkor som kommissionen själv har föreskrivit inte uppfyllts och att denna oegentlighet i vart fall, tillsammans med de andra, kan bidra till att försvåra att den ifrågavarande skrivelsen kvalificeras som ett korrekt meddelande enligt artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70.

35. iii) Slutligen har den luxemburgska regeringen anfört att det i skrivelsen av den 13 februari 1996 saknas en bedömning av de utgifter som har föreslagits skall undantas. Detta medförde enligt regeringen såväl ett åsidosättande av dennas rätt till försvar, som ett åsidosättande av förordning nr 729/70 eller snarare av det tillvägagångssättet som föreskrivs i artikel 8.1 första stycket i förordning nr 1663/95, vartill hänvisats ett flertal gånger, för de meddelanden som föreskrivs i artikel 5.2 c femte stycket i nämnda förordning.

36. Om jag har förstått innebörden i kritiken rätt har den luxemburgska regeringen för det första invänt att utelämnandet av varje bedömning av de möjliga finansiella korrigeringarna i skrivelsen av den 13 februari 1996, förhindrade regeringen från att lägga fram sina synpunkter under förfarandets första del angående det som enligt artikel 8 i förordning nr 1663/95 utgör en grundläggande beståndsdel i ett meddelande om resultaten av kommissionens undersökningar. Utan denna information hade regeringen i själva verket inte kunnat ta ställning i fråga om de möjliga finansiella korrigeringarnas storlek och exempelvis ifrågasätta bedömningen av naturen och betydelsen av oegentligheterna i kontrollerna och av den ekonomiska förlust som gemenskapen förorsakats. I huvudsak skulle denna medlemsstat ha frånkänts möjligheten att föreslå en annan nivå på de finansiella korrigeringarna, alltjämt på grundval av de kriterier som anges i riktlinjerna, och tillhandahålla relevanta uppgifter och upplysningar.

37. Jag anser likväl att kommissionen med rätta har besvarat dessa klagomål genom att åberopa domstolens fasta rättspraxis enligt vilken "[e]n processuell oegentlighet medför en fullständig eller delvis ogiltigförklaring av ett beslut endast om det visas att det ifrågasatta beslutet hade kunnat ha ett annat innehåll i avsaknad av denna oegentlighet". I förevarande mål, vilket kommissionen har påpekat utan att ha blivit motsagd, har den luxemburgska regeringen inte tillhandahållit något bevis för den inverkan det påstådda åsidosättandet av rätten till försvar skulle ha haft på det slutliga beslutet och regeringen har heller inte framställt något argument i fråga om grunden för de finansiella korrigeringarna som påtalats av kommissionen i dennas egna slutsatser av den 16 juli 1999 (bilaga 20 till talan) trots att den i efterhand hade möjlighet därtill.

38. Efter att ha klarlagt detta måste jag likväl konstatera att det som är av betydelse inte så mycket är kränkningen av rätten till försvar i det avseende jag redan omtalat, utan istället att avgöra huruvida det utelämnande som är föremål för klagan har förhindrat Luxemburg att betrakta skrivelsen av den 13 februari 1996 som ett korrekt meddelande i den mening som avses i artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 och om det i vart fall har bidragit till att denna skrivelse inte har de egenskaper som är en förutsättning för att den skall kunna betraktas som ett sådant meddelande och därigenom inverkat negativt på Luxemburgs rättsliga ställning. Jag erinrar i detta avseende om att domstolen helt nyligen i domen i det ovannämnda målet Finland mot kommissionen har klargjort att bestämmelserna i artikel 5.2 c i förordning nr 729/70 och artikel 8.1 i förordning nr 1663/95 också kan vara föremål för en bedömning som inte är uteslutande formell eftersom medlemsstaternas rättigheter ändock är skyddade fullt ut (punkt 34).

39. Kommissionen har i syfte att bestrida det ovannämnda ifrågasättandet först och främst invänt att utelämnandet i fråga inte i sig är rättsstridigt såvida en kvantitativ upplysning om de finansiella korrigeringarna inte hade begärts under den förberedande delen av förfarandet. Jag måste dock invända att artikel 8.1 första stycket i förordning nr 1663/95 faktiskt inte fordrar en precis kvantitativ upplysning om nämnda korrigeringar, utan endast en "bedömning" av dessa, vilken även kan vara preliminär med hänsyn till vilken del av förfarandet man befinner sig i. I vart fall kvarstår det faktum att skrivelsen av den 13 februari 1996 inte innehöll någon bedömning, varken kvantitativ eller ungefärlig.

40. Inte heller den andra invändning som kommissionen har framställt förefaller mig avgörande, det vill säga den invändning enligt vilken en kvantitativ upplysning inte skulle vara nödvändig försåvitt medlemsstaten med lätthet vore i stånd att kvantifiera de möjliga finansiella korrigeringar på grundval av dels resultaten av undersökningen, dels av de upplysningar som ges av riktlinjerna. Jag noterar i själva verket först och främst att det inte alltid är lätt för den berörda medlemsstaten att bedöma storleken av de finansiella korrigeringarna som kommissionen kan komma att föreslå på grundval av naturen och svårhetsgraden av den oegentlighet som konstaterats under undersökningens gång och det är i själva verket så att medlemsstaternas och kommissionens ståndpunkter ofta skiljer sig åt på just denna punkt. För det andra måste jag framhålla att även en ungefärlig bedömning av de möjliga finansiella korrigeringarna redan under det att resultaten av undersökningarna meddelas inte försvårar förfarandets fortskridande, utan, vilket svaranden har invänt, just syftar till att möjliggöra att en mer ändamålsenlig och fullständig dialog mellan parterna omedelbart inleds och således till att säkerställa respekten för de processuella garantier som den ovannämnda systemreformen har avsett att stärka. Det är inte av en tillfällighet som kommissionens nuvarande praxis, vilken kommissionen i detta fall oförklarligt har frångått, just består i att under det administrativa förfarandet tillställa den berörda medlemsstaten ett meddelande som innehåller en första upplysning om möjliga finansiella justeringar.

41. Det förefaller mig således som att de konstaterade oegentligheterna, särskilt om de bedöms gemensamt och bortsett från svårhetsgraden hos var och en av dessa, har förhindrat att den ifrågavarande skrivelsen kan fylla den funktion för vilken de mest precisa formföreskrifter har införts och således förhindrat möjligheten för den berörda medlemsstaten att, inom ramen för ett förfarande som utmärks av en omfattande skriftväxling, med säkerhet avgöra vilka som är skrivelsens väsentliga delar, det vill säga de delar varpå kan följa självständiga rättsverkningar. I förevarande fall gäller det just ett sådant stycke med hänsyn till att endast ett meddelande som är avfattat i föreskriven form och identifierbart som ett sådant kunde frånta kommissionen rätten att från finansiering undanta de utgifter som uppstått tidigare än 24 månader från det ifrågavarande meddelandet. Det som här är av betydelse är således inte endast åsidosättandet av formföreskrifter eller av skyddet för den berörda medlemsstatens rätt till försvar, utan även och framför allt att precisa rättssäkerhetskrav inte har iakttagits, vilka är avsedda att sätta den ifrågavarande staten i stånd att exakt bedöma från vilket datum perioden om 24 månader skall räknas och således att veta vilka de ifrågasatta utgifterna är. Bestämmelserna om detta utgör som generaladvokat Jacobs nyligen har påpekat, en rimlig avvägning mellan behovet av rättssäkerhet för medlemsstaterna och gemenskapens finansiella intressen och just av den anledningen uppnås dess syfte endast om medlemsstaterna är i stånd att exakt fastställa det aktuella datumet. Jag måste också erinra om att vad gäller perioden om 24 månader är den aktuella lydelsen av förordning nr 729/70 relativt mer stringent än den föregående eftersom den tillmäter perioden tvingande karaktär, medan den tidigare gällande artikel 5.2 b i samma förordning endast var av fakultativ karaktär, vilket domstolen har preciserat.

42. Härav följer att eftersom skrivelsen av den 13 februari 1996 inte utgör ett meddelande i enlighet med artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 kan kommissionen inte vägra finansiering av utgifter som verkställts tidigare än de 24 månader som föregått det enda formella meddelandet av resultaten av kommissionens undersökningar, det vill säga skrivelsen av den 26 maj 1998. Genom att besluta på annat sätt har kommissionen åsidosatt denna bestämmelse.

c) Åsidosättandet av berättigade förväntningar

43. Slutligen återstår att, alltjämt inom ramen för den första grunden för talan, behandla det argument som grundar sig på det påstådda åsidosättandet av berättigade förväntningar. Som jag har erinrat om i det föregående, har den luxemburgska regeringen hävdat att kommissionen har åsidosatt principen om berättigade förväntningar genom att tillämpa finansiella korrigeringar på utgifter som verkställts tidigare än 24 månader före meddelandet av den 26 maj 1998. I denna skrivelse tillkännagav man faktiskt avsikten att från gemenskapsfinansiering undanta en del av utgifterna avseende en period som inte översteg 24 månader före meddelandet, varigenom man lät förstå att man inte skulle tillämpa finansiella korrigeringar avseende utgifter som verkställts tidigare än den 26 maj 1996, vilket dock senare skedde.

44. Med anledning härav måste jag inledningsvis konstatera att även om den ifrågavarande invändningen har lagts fram som ett argument inom ramen för den första grunden för talan, utgör den en självständig grund, särskilt som den inte har någonting att göra med invändningen av åsidosättandet av förordning nr 729/70 som är det som behandlats hittills. Om så är fallet, kan det göras en invändning om rättegångshinder i fråga om invändningen, genom att Luxemburg har framfört den för första gången i repliken, det vill säga under ett skede då det enligt artikel 42.2 i rättegångsreglerna är förbjudet att åberopa nya grunder. Även frånsett denna iakttagelse av processuell natur, förefaller det mig möjligt att i sak fullständigt instämma i kommissionens invändning om att den av den luxemburgska regeringen åberopade meningen inte är annat än en standardformulering som återger andemeningen i artikel 5.2 c femte stycket i förordning nr 729/70 i ändrad lydelse utan att uttryckligen citera bestämmelsen och att meningen följaktligen inte kan ha lett till några berättigade förväntningar.

45. Detta konstaterande förefaller mig sanningen att säga övertygande och det blir således inte aktuellt att också pröva den andra av svaranden framställda invändningen, som jag däremot finner föga övertygande. Kommissionen har i själva verket konstaterat att medlemsstaten inte kan ha berättigade förväntningar i förhållande till perioden om 24 månader, varom har erinrats flertalet gånger, eftersom de finansiella korrigeringarna skulle kunna gå utöver också denna period för det fall medlemsstaternas bristande samarbete lett till att insamlandet av behövlig information försenats. Jag måste dock invända att den ifrågavarande perioden måste anses tvingande av de skäl jag redan angett i det föregående (se punkt 41). Vad vidare gäller de svårigheter som härrör ur avsaknaden av samarbete från medlemsstaternas sida konstaterar jag att det ingalunda åligger kommissionen att definitivt avsluta EUGFJ-räkenskaperna inom de 24 månaderna, utan, vilket tydligt framgår av den ifrågavarande bestämmelsen, endast att utföra de första undersökningarna samt att meddela resultaten av dessa inom denna period.

46. Sammanfattningsvis anser jag att den första grunden för talan är välgrundad av de skäl jag har angivit i punkterna 3842 och att det ifrågasatta beslutet därför skall ogiltigförklaras i de delar som gäller utgifter som verkställts inom området för jordbruksgrödor och som deklarerats av Luxemburg före den 26 maj 1996.

C Den andra grunden för talan: brist i motiveringen och uppenbart oriktig bedömning genom att olika delar av bevisningen inte har beaktats

1. Inledning

47. Med stöd av de grunder för talan som jag nu övergår till att behandla ifrågasätts inte enbart de finansiella korrigeringarna angående de utgifter som verkställts före den 26 maj 1996, utan de korrigeringar som angår hela den tidsperiod som omfattas av det ifrågasatta beslutet, det vill säga räkenskapsåren 19961998.

2. Parternas argument

48. I detta avseende har den luxemburgska regeringen inte förnekat oegentligheterna i det egna kontrollsystemet, som framkommit under loppet av den undersökning som genomförts av kommissionen avseende de ovannämnda räkenskapsåren, utan har vidhållit att dessa inte kan utsträckas till att gälla hela systemet generellt och att den finansiella korrigeringen om fem procent således går för långt. Regeringen har även erinrat om att förlikningsorganet i sin slutrapport av den 11 januari 2000 (dokument 99/LUX/136, bilaga 25 till talan; nedan kallad slutrapporten) frågade huruvida ansökan om en sådan korrigering avseende hela den ifrågavarande perioden var välgrundad med hänsyn till den förbättring som ägt rum under årens lopp inom det luxemburgska kontrollsystemet. Organet skulle således ha föreslagit kommissionens tjänstegrenar att särskilt undersöka de kompletterande upplysningarna som återfanns på en lista av den 23 november 1999 från den luxemburgska regeringen och att dessutom undersöka huruvida en sådan finansiell korrigering om fem procent var berättigad för de tre berörda räkenskapsåren (1996, 1997 och 1998). I det ifrågasatta beslutet har däremot inte fästs något avseende vid detta påpekande och det innehåller således en brist i motiveringen och dessutom en uppenbart oriktig bedömning.

49. Vad gäller den påstådda bristen i motiveringen har kommissionen emellertid åberopat domstolens fasta rättspraxis, enligt vilken "[i] det särskilda sammanhang som gäller utarbetandet av beslut angående avslutande av räkenskaper måste beslutets motivering anses tillräcklig om den medlemsstat som beslutet avser har medverkat vid utarbetandet av beslutet samt känner till skälen till att kommissionen ansåg att beloppet i fråga inte skulle belasta fonden". Till följd härav, har svaranden preciserat, behöver man vid bedömningen av om motiveringen var korrekt beakta även den korrespondens vari kommissionen uttrycker sin egen synpunkt.

50. Kommissionen har sedan, vad gäller brist i motiveringen, först och främst invänt att den luxemburgska regeringen har vidgått att fel har begåtts inte endast vad beträffar de administrativa kontrollerna av ansökningarna, utan framför allt vad avser kontrollerna på plats, vilka riktlinjerna definierar som grundläggande. De sistnämnda felen, varigenom ibland har framkommit brister av strukturellt slag i det luxemburgska systemet, har redan i sig motiverat (tillämpningen av) justeringar om fem procent. Vidare har de förbättringar som har åstadkommits i det luxemburgska kontrollsystemet inte varit helt tillräckliga i förhållande till de noterade oegentligheternas svårhetsgrad, då de tveklöst inte inträffade efter den ifrågavarande perioden och således inte påverkade de finansiella korrigeringarna i fråga. Tillämpningen av dessa korrigeringar med samma sats om fem procent för hela den ifrågavarande perioden måste följaktligen anses berättigad. För övrigt har inte heller förlikningsorganet betraktat liknande finansiella korrigeringar som oberättigade, även om organet har ifrågasatt om de anförda oegentligheterna är uppenbara.

3. Bedömning

51. Kommissionens invändningar förefaller mig vara välgrundade. Den dokumentation som finns tillgänglig i den till förevarande mål hörande akten vartill svaranden har hänvisat, visar tillräckligt tydligt anledningen till kommissionens beslut att tillämpa en finansiell justeringssats om fem procent. Varken den luxemburgska regeringen "[s]om noggrant följer hur utarbetandet av [det ifrågasatta] beslutet framskrider", har haft svårt att få kännedom om eller förstå dessa grunder. I ljuset av denna dokumentation, vars riktighet för övrigt inte har ifrågasatts av Luxemburg, anser jag mig kunna bekräfta att kommissionen på ett nöjaktigt och korrekt sätt har meddelat de skäl som har lett fram till antagandet av beslut 2000/216.

52. Vad därefter gäller argumentet angående uppenbart oriktig bedömning, som hör nära samman med det föregående, är jag tills vidare tvungen att erinra om att enligt fast rättspraxis får kommissionen enligt artikel 3 i förordning nr 729/70 till EUGFJ anslå endast de intäkter som satts in i överensstämmelse med de relevanta gemenskapsrättsliga bestämmelserna och att kommissionen därför, för den händelse en utgift verkställts utan att dessa bestämmelser respekterats, helt skall vägra finansiering. Domstolen har för övrigt preciserat att "[d]å kommissionen, istället för att i sin helhet ogilla de utgifter som berörs av överträdelsen, har försökt fastställa den ekonomiska inverkan som den rättsstridiga åtgärden har haft med hjälp av beräkningar som grundas på en uppskattning av den situation som skulle uppstå på den ifrågavarande marknaden om det inte förelåg någon överträdelse ... har den medlemsstat som yrkar att vägran att finansiera skall ogiltigförklaras bevisbördan för att dessa beräkningar är oriktiga". Denna rättspraxis har sedermera bekräftats, särskilt efter antagandet av riktlinjerna.

53. Av denna rättspraxis följer således att i förevarande mål, ställd inför de fastställda och dessutom inte ifrågasatta oegentligheterna skulle kommissionen tveklöst ha haft rätt att helt vägra finansiering av de utgifter som Luxemburg deklarerat. Genom att ha vägrat Luxemburg finansiering endast för fem procent av de totala utgifterna i fråga på grundval av de kriterier som fastlagts i riktlinjerna kan kommissionen nu inte anklagas för att ha agerat på ett oproportionerligt sätt. Visserligen har den luxemburgska regeringen lagt fram en rad synpunkter på kommissionens bedömning, men regeringen har i vart fall inte har varit i stånd att visa vare sig att oegentligheterna inte har angått grundläggande delar av kontrollsystemet, eller att de förbättringar systemet genomgått under den ifrågavarande perioden (räkenskapsåren 1996, 1997 och 1998) har fått en sådan inverkan att risken för ekonomiska förluster för gemenskapen skulle minskats påtagligt, för att på så sätt, åtminstone för en del av utgifterna, rättfärdiga en minskning av satsen för de finansiella korrigeringar som tillämpats.

54. Även om förlikningsorganet i sin slutrapport har medgivit att det stora antalet brister i de luxemburgska kontrollerna samt deras svårhetsgrad enligt riktlinjerna skulle ha kunnat motivera en schablonmässig justering om fem procent, har organet föreslagit kommissionen att ompröva förslaget att tillämpa en likadan avgift om fem procent för tre på varandra följande räkenskapsår med hänsyn till att det förekommit förbättringar. I vart fall har detta organ noterat att de av kommissionen utförda undersökningarna i juni 1997 inte hade visat några förbättringar av betydelse just vad beträffar kontrollerna på plats, vilka enligt riktlinjerna anses vara grundläggande och därför av sådant slag att de i sig rättfärdigar en justeringssats om fem procent. Om förbättringar har förekommit, har dessa således i huvudsak varit begränsade till administrativa kontroller och har därför inte, vilket kommissionen har påpekat, kunnat väsentligen minska risken för ekonomiska förluster för gemenskapen, i vart fall inte till den grad att en minskning av korrigeringen från fem procent till två procent därigenom vore berättigad eller att en del av korrigeringarna skulle upphävas.

55. Talan kan följaktligen inte vinna bifall på den andra grunden.

D Den tredje grunden för talan: åsidosättande av riktlinjerna enligt dokument nr VI/5530/97 och av proportionalitetsprincipen

56. Med denna grund har den luxemburgska regeringen till stor del åter lagt fram argument som redan utvecklats inom ramen för den föregående grunden. Regeringen har i själva verket klagat på att kommissionen skulle ha åsidosatt riktlinjerna såvitt den vid fastställandet av avgiften för de finansiella korrigeringarna inte skulle ha beaktat det faktum att ända sedan 1996, de behöriga nationella myndigheterna hade gjort stora ansträngningar för att förbättra situationen, vilket för övrigt även förlikningsorganet vidgått. Man har vidare tillagt att en avgift om fem procent är fullkomligt oproportionerlig i förhållande till EUGFJ:s risk för förluster, vilken i själva verket är obefintlig.

57. Kommissionen har för sin del ytterligare en gång vidgått de förbättringar Luxemburg har åstadkommit och har dessutom accepterat att när de nationella myndigheterna har vidtagit effektiva åtgärder enligt riktlinjerna för att jämna ut de eventuella otillräckligheter som uppkommit, skall den lägsta kvoten av schablonmässig justering tillämpas eller skall inte någon justering alls tillämpas. Kommissionen har i vart fall, under åberopande av sina egna slutsatser av den 16 juli 1999, invänt att i förevarande fall har förbättringarna varit otillräckliga för att man skall kunna beakta dem på det sätt den luxemburgska regeringen önskar samt att det under år 1997 fortfarande kvarstod allvarliga oegentligheter i de grundläggande delarna av Luxemburgs kontroller. Vad gäller de angivna slutsatserna av förlikningsorganet har organet begränsat sig till att föreslå kommissionen att ompröva tillämpningen av en finansiell justeringssats om fem procent utan att härigenom påstå att kommissionens utgångspunkt vore juridiskt felaktig. Vad vidare beträffar att satsen för schablonmässig justering påstås vara oproportionerlig, har kommissionen invänt att denna form av justering är nödvändig just när det inte är möjligt att kvantifiera den skada gemenskapen åsamkats till följd av de påvisade oegentligheterna.

58. Jag tror inte att jag behöver uppehålla mig vid en behandling av dessa argument av den uppenbara anledningen att dessa nästan helt och hållet återger de argument som behandlats med anledning av den andra grunden för talan. Jag begränsar mig således till att hänvisa till det jag har framfört härvidlag, särskilt med anledning av att kommissionen valt att tillämpa samma justeringssats för inte mindre än tre olika efterföljande räkenskapsår, trots att flera förbättringar i det luxemburgska kontrollsystemet kunde noteras under den ifrågavarande perioden.

59. Talan kan följaktligen inte heller vinna bifall på den tredje grunden.

IV Rättegångskostnader

60. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Emellertid kan domstolen enligt artikel 69.3 i nämnda regler besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin kostnad, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter. Med anledning härav anser jag, som jag framhållit ovan, att eftersom Luxemburg och kommissionen båda delvis har tappat målet, synes det mig rättvist att föreslå att också vardera parten skall bära sin kostnad.

V Förslag till avgörande

61. Mot bakgrund av vad som framförts i det föregående hemställer jag följaktligen att domstolen skall fastställa följande:

1) Kommissionens beslut 2000/216/EG av den 1 mars 2000 att inte bevilja finansiering från gemenskapens sida av vissa utgifter som medlemsstaterna har haft för garantisektionens vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) räkning [delgivet med nr C(2000) 488] ogiltigförklaras i den del beslutet innebär att inte bevilja finansiering från gemenskapens sida av vissa till jordbruksgrödor hänförliga utgifter som Storhertigdömet Luxemburg har haft före den 26 maj 1996.

2) Talan ogillas i övrigt.

3) Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad.