FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (första avdelningen)

den 29 januari 1997

Mål T-7/94

Hilde Adriaenssens m.fl.

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänstemän — Talan om ogiltigförklaring — Lönebesked med tillämpning av skalor för vissa avgifter som betalas av föräldrarna och som fastställs av en interinstitutionell partssammansatt kommitté — Upptagande till sakprövning — Frister — Utgången frist”

Fullständig text på franska II-1

Saken:

Angående talan dels om ogiltigförklaring av kommissionens tysta avslag på sökandenas klagomål med krav på att de avgiftsskalor som tillämpas i Luxemburg skall anpassas till de som gäller i Bryssel vid uttag av avgifter som föräldrar måste betala när de utnyttjar tjänster i form av daghem och skolor, dels, för så vitt besluten har fattats på grundval av det beslut från kommittén för social verksamhet genom vilket dessa skalor fastställs, om fastställelse av att detta sistnämnda beslut är rättsstridigt.

Utgång:

Talan avvisas.

Resumé av domen

Tjänster i form av daghem och skolor, som tillsammans utgör Centre polyvalent de l'enfance (CPE), tillhandahålls av gemenskapsinstitutionerna, såväl i Luxemburg som i Bryssel, mot uttag av en avgift från föräldrarna vilken månatligen dras av från tjänstemannens eller den anställdes lön. I Luxemburg fastställs avgiftsskalorna för dessa tjänster av kommittén för social verksamhet (le comité des activités sociales, CAS), som är ett interinstitutionellt partssammansatt organ med representanter för de institutioner som är belägna i denna stad.

Sökandena är tjänstemän vid kommissionen och föräldrar till barn som går på CPE.

Var och en av de tio sökandena ansökte, mellan den 6 oktober och den 11 november 1992, om kommissionens bistånd i enlighet med artiklarna 24 och 90.1 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna (tjänsteföreskrifterna). De gjorde gällande att CAS beslut beträffande fastställelse av de skalor som tillämpas i Luxemburg strider mot principen om likabehandling, eftersom dessa skalor är avsevärt högre än de som tillämpas i Bryssel, och begärde att kommissionen skulle dra konsekvenserna av detta besluts rättsstridighet. De begärde också att kommissionen, som sitter med i CAS, skulle vidta åtgärder ägnade att hindra fortsatt skillnad mellan skalorna i Bryssel och Luxemburg och att garantera öppenhet i förvaltningen av den sociala verksamheten.

Den 20 april 1993 svarade kommissionen på sökandenas begäran och klargjorde att CAS karaktär av partssammansatt och interinstitutionellt organ inte tillåter dess representanter att utöva något avgörande inflytande på detta organs beslut.

Under maj månad 1993 gav sökandena in klagomål och begärde att kommissionen skulle anpassa det belopp som dras från deras månadslön till det som skulle ha tillämpats för dem om de hade tjänstgjort i Bryssel.

Den 19 oktober 1993 avvisade kommissionen de aktuella klagomålen.

Den 13 januari 1994 väckte sökandena den talan som nu är i fråga.

Upptagande till sakprövning

I syfte att bedöma huruvida den anförda grunden för avvisning till följd av för sent anhängiggjord talan är befogad, måste man först undersöka om de ansökningar som sökandena gav in till kommissionen mellan den 6 oktober och den 11 november 1992 verkligen utgör ansökningar om bistånd i den mening som avses i artiklarna 24 och 90.1 i tjänsteföreskrifterna (punkt 23).

Artikel 24 syftar till att institutionen skall försvara sina tjänstemän mot handlingar utförda av tredje person och inte mot handlingar som härrör från institutionen själv. CAS, som har fattat beslutet om fastställelse av de tvistiga skalorna, utgör emellertid inte en tredje person i förhållande till kommissionen. Detta partssammansatta interinstitutionella organ har i själva verket inte någon självständig stadgeenlig ställning och kan, i denna egenskap, inte vara part vid gemenskapsdomstolen (punkt 24).

Hänvisning till förstainstansrätten den 22 september 1994, T-495/93, Carrer m.fl. mot domstolen, RecFP 1994. s. II-651, punkt 22

De av sökandena gjorda ansökningarna kan därför inte betraktas som ansökningar om bistånd i den mening som avses i artikel 24 i tjänsteföreskrifterna (punkt 25).

Ansökningarna syftar i första hand till att kommissionen, som sitter med i CAS, inom detta interinstitutionella organ skall agera så att beloppet för de avgifter som föräldrar måste betala, och som dras från deras månadslöner, sänks till det belopp som följer av en tillämpning av de skalor som är i kraft i Bryssel. De två andra krav som framställs förefaller underordnade i förhållande till det första kravet (punkt 26).

Genom de ovan åsyftade ansökningarna bestrider sökandena rättsenligheten av det beslut av CAS som fastställer de skalor som skall tillämpas i Luxemburg och bestrider storleken på de belopp som månatligen dras från deras löner såsom avgifter som skall betalas av föräldrarna. Möjligheten att anhängiggöra en ansökan enligt artikel 90.1 tillåter emellertid inte tjänstemannen att frångå de tidsfrister som föreskrivs i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna för att anlägga klagomål och överklaga beslut genom att, medelst en ansökan, indirekt ifrågasätta ett tidigare beslut, vars giltighet inte hade bestritts inom tidsfristerna. Det skall tilläggas att artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna, i likhet med artikel 175 i EG-fördraget, avser den situation då det inte föreligger något beslut eller någon rättsakt och ”inte antagandet av en annan rättsakt än den som den berörda parten skulle ha önskat eller funnit nödvändig” (punkt 27).

Hänvisning till domstolen den 13 november 1986, 232/85, Becker mot kommissionen, Rec. 1986, s. 3401, punkt 8; förstainstansrätten den 7 februari 1991, T-58/89, Williams mot revisionsrätten, Rec. 1991, s. II-77, punkt 24; förstainstansrätten den 6 juni 1996, T-391/94, Baiwir mot kommissionen, REGP 1996, s. II-787, punkt 33

De ansökningar som har givits in av sökandena kan inte kvalificeras som ansökningar i den mening som avses i artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna. Kommissionen skulle följaktligen ha tolkat dem som sökandenas klagomål beträffande deras lönebesked (punkt 28).

Lönebeskeden utgör beslut som kan gå någon emot och kan således bli föremål för klagomål och eventuell talan (punkt 29).

Hänvisning till domstolen den 19 januari 1984, 262/80, Andersen m.fl. mot parlamentet, Rec. 1984, s. 195, punkt 4; förstainstansrätten den 27 oktober 1994, T-64/92, Chavane de Dalmassy m.fl. mot kommissionen, RecFP 1994, s. II-723, punkt 20; förstainstansrätten den 27 oktober 1994, T-536/93, Benzler mot kommissionen, RecFP 1994, s. II-777, punkt 15

Sökandenas föregivna ansökningar, som anhängiggjordes mellan den 6 oktober och den 11 november 1992, blev med stöd av artikel 90.2 andra strecksatsen in fine i tjänsteföreskrifterna föremål för tyst avslag mellan den 6 februari och den 11 mars 1993. Talan, som väcktes först den 13 januari 1994, anhängiggjordes mer än tio månader efter dessa tysta avslag och skall därför avvisas som för sent inkommet (punkt 30).

Avvisningen av talan kan inte ifrågasättas på grund av att kommissionen, när överklagandetiden fortfarande löpte, genom skrivelser av den 20 april 1993 besvarade sökandenas klagomål. Även om dessa skrivelser skulle kunna innebära att överklagandetiden, i enlighet med artikel 91.3 andra strecksatsen in fine i tjänsteföreskrifterna, började löpa på nytt, skulle detta överklagande, som gavs in den 13 januari 1994, klart ha anhängiggjorts utanför denna nya hypotetiska tidsfrist (punkt 32).

Detsamma gäller slutligen de skrivelser av den 19 oktober 1993 genom vilka kommissionen besvarade de klagomål som sökandena hade givit in under maj månad 1993. Det faktum att en institution tar ställning i sak beträffande ett klagomål som har inkommit för sent, och således skall avvisas, kan inte medföra avvikelse från systemet med tvingande tidsfrister och återställa en rätt att överklaga. Ett sådant klagomål kan på intet sätt återge sökandena en redan utsläckt rätt att föra talan mot besluten att avvisa deras klagomål från oktobernovember 1992, vilka har vunnit laga kraft (punkt 33).

Hänvisning till Carrer m.fl. mot kommissionen, nämnd ovan, punkterna 20 och 21

Rättegångskostnader

Enligt artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten om den finner att den vinnande parten i onödan eller mot bättre vetande vållat motparten kostnader förplikta honom att ersätta dessa. Kommissionen har i sina skrivelser av den 20 april 1993, när tidsfristen för överklagande av det tysta avslaget av ansökningarna som kommissionen borde ha tolkat som klagomål, underlåtit att uttala sig över sökandenas huvudkrav. Ifrågavarande skrivelser var ägnade att vilseleda de berörda. Kommissionen skall ersätta samtliga rättegångskostnader (punkterna 35 och 38).

Domslut:

Talan avvisas.

Svaranden skall ersätta samtliga rättegångskostnader.