Förslag till avgörande av generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer föredraget den 25 november 1999. - Brottmål mot Yannick Geffroy och Casino France SNC. - Begäran om förhandsavgörande: Cour d'appel de Lyon - Frankrike. - Fri rörlighet för varor - Nationell lagstiftning om saluföring av en produkt - Beteckning och märkning - Nationell lagstiftning enligt vilken medlemsstatens officiella språk skall användas - Direktiv 79/112/EEG. - Mål C-366/98.



Rättsfallssamling 2000 s. I-06579



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Cour d'appel de Lyon (Frankrike) har i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) ställt en fråga om tolkningen av artikel 30 i EG-fördraget (nu artikel 28 EG i ändrad lydelse) som förbjuder kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan mellan medlemsstaterna, jämförd med artikel 14 i direktiv 79/112/EEG(1) om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel (nedan kallat direktiv 79/112).

I - Bakgrunden till tvisten vid den nationella domstolen

2 Cour d'appel har i sitt beslut om hänskjutande förklarat att tjänstemän från Direction de la concurrence, de la consommation et de la répression de fraudes (verket för konkurrensfrågor, konsumentskydd och bedrägeribekämpning) vid en kontroll som genomfördes i juni 1994 på stormarknaden Géant (Etablissements Casino) i Clermont-Ferrand konstaterade :

- att 432 flaskor Coca-Cola, 47 flaskor cider av märket Merry Down och 22 flaskor ginger ale av märket Red Raw inte var märkta på franska, utom i fråga om volym och alkoholhalt,

- att drycker av märkena OD Pirat och Shock i reklamblad presenterades som cider, trots att de inte uppfyllde kraven för denna beteckning, som är förbehållen alkoholhaltiga drycker tillverkade av äpplen,

- att även produkterna OD Pirat, Snake Bite och Blackadder (på hylletiketter) presenterades som cider.

Ovanstående protokollfördes efter avslutad inspektion.

3 Vid sin inställelse anförde den tilltalade i brottmålet, Yannick Geffroy, till sitt försvar i fråga om att Coca-Cola-flaskorna inte var märkta på franska att de var inköpta i Storbritannien, att det var fråga om en välkänd produkt, att konsumenten inte kunde orsakas besvär av en märkning på engelska som är lätt att förstå för alla, att det fanns en affisch med en översättning av etiketterna, men att någon kund troligen hade fått den att ramla längst ned bland hyllorna, och att leverantörerna av Merry Down cider och Red Raw ginger ale hade begått ett misstag genom att inte, såsom de blivit ombedda, ha skickat med klistermärken på franska som skulle anbringas på dryckesflaskorna.

Beträffande beteckningen av cidersorterna hävdade Yannick Geffroy att, även om tre produkter hade beteckningen cider på etiketterna, de faktiskt hade saluförts på ölhyllorna.

4 Genom en dom av den 18 november 1997 förklarade Tribunal de police de Saint-Étienne Yannick Geffroy skyldig till 506 överträdelser bestående i innehav för försäljning, försäljning eller utbjudande till försäljning av livsmedel med vilseledande märkning. Han ådömdes 501 dagsböter på 50 FRF vardera och 5 dagsböter på 2 000 FRF vardera, och SNC Casino France förklarades skadeståndsansvarigt.

Yannick Geffroy, företaget Casino och allmänna åklagaren överklagade domen till Cour d'appel de Lyon.

II - Tolkningsfrågan

5 I syfte att lösa denna process har Cour d'appel de Lyon vilandeförklarat förfarandet och i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) hänskjutit:

"målet till Europeiska gemenskapernas domstol för tolkning av EG-fördraget, vad avser frågan huruvida artikel 30 i fördraget, jämförd med artikel 14 i Europeiska gemenskapernas råds direktiv 79/112 av den 18 december 1978, utgör hinder för tillämpningen av en sådan nationell lagstiftning som dekret nr 84-1147 av den 7 december 1984 om tillämpning av den då tillämpliga lagen av den 1 augusti 1905, i dess lydelse enligt artikel L.213-1 och följande artiklar i Code de la consommation".

III - De gemenskapsrättsliga bestämmelserna

6 Den nationella domstolen har begärt att domstolen skall tolka artikel 30 i EG-fördraget, som har följande lydelse:

"Kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsstaterna, om inte annat föreskrivs nedan."

7 Den nationella domstolen har även begärt att domstolen skall tolka artikel 14 i direktiv 79/112, som lyder:

"I fråga om reglerna för hur uppgifterna i artikel 3 och 4.2 skall anges, skall medlemsstaterna inte fastställa krav som är mer detaljerade än de som framgår av artikel 3-11.

Medlemsstaterna skall dock se till att försäljningen av livsmedel inom deras egna territorier förbjuds, om uppgifterna i artikel 3 och 4.2 inte är angivna på ett språk som köpare har lätt att förstå, såvida inte andra åtgärder har vidtagits för att säkerställa att köparen är informerad. Denna bestämmelse skall inte hindra att sådana uppgifter anges på flera språk."

8 För att tolka dessa två bestämmelser bör domstolen även beakta följande artiklar i samma direktiv:

Artikel 2

"1. Märkningen och dess närmare utformning får inte

a) vara sådan att den på ett avgörande sätt skulle kunna vilseleda köparen, i synnerhet

i) om vad som är utmärkande för livsmedlet, särskilt dess slag, identitet, egenskaper, sammansättning, kvantitet, hållbarhet, ursprung eller härkomst, framställnings- eller produktionsmetod,

..."

Artikel 3

"1. Om något annat inte följer av artikel 4-14, är endast följande uppgifter obligatoriska vid märkning av livsmedel:

1) Det namn under vilket varan säljs.

2) Ingrediensförteckning.

3) Nettokvantitet i fråga om färdigförpackade livsmedel.

4) Datum för minsta hållbarhetstid eller, när det gäller livsmedel som ur mikrobiologisk synpunkt är lättfördärvliga, datum för sista förbrukningsdag.(2)

5) Speciella förvarings- eller användningsanvisningar.

6) Förpackarens eller tillverkarens namn eller firma samt adress eller uppgift om säljare som är etablerad inom gemenskapen.

...

7) Uppgift om den plats där livsmedlet är producerat eller varifrån det kommer i fall då underlåtenhet att lämna sådana uppgifter kan vilseleda konsumenten på ett avgörande sätt i fråga om livsmedlets rätta ursprung eller härkomst.

8) Bruksanvisning, om det utan en sådan skulle vara omöjligt att använda livsmedlet på rätt sätt.

9) För drycker som innehåller mer än 1,2 volymprocent alkohol, den verkliga alkoholhalten uttryckt i volym.(3)

..."

IV - Den franska lagstiftningen

9 Artikel R. 112-7 i Code de la consommation föreskriver, i den del som är relevant här, att märkningen och det sätt på vilket den utförs inte får ta sig former som är vilseledande för köparen eller konsumenten, i synnerhet inte i fråga om vad som är utmärkande för livsmedlet, särskilt dess slag, identitet, egenskaper, sammansättning, kvantitet, hållbarhet, förvaring, ursprung eller härkomst, framställnings- eller produktionsmetod. Denna artikel i Code de la consommation överensstämmer med artikel 3 i dekret nr 84-1147 av den 7 december 1984, som tillämpar lag av den 1 augusti 1905 om bedrägeri och förfalskning i fråga om varor eller tjänster vad avser märkning och presentation av livsmedel, som införlivades i nämnda Code de la consommation.

10 Enligt artikel R. 112-8 i samma lag (som överensstämmer med artikel 4 i dekret nr 84-1147) skall alla uppgifter på etiketterna vara lätta att förstå, avfattade på franska samt inte innehålla andra förkortningar än dem som föreskrivs i internationella bestämmelser eller konventioner. Uppgifterna skall placeras på väl synlig plats, på sådant sätt att de är lätta att se, klart läsbara och outplånliga. De skall inte på något sätt döljas, skymmas eller avbrytas av annan text eller av någon illustration.

V - Förfarandet inför EG-domstolen

11 Den tilltalade i det nationella brottmålet, den franska, den österrikiska och den brittiska regeringen och kommissionen har skriftligen avgivit yttranden i enlighet med artikel 20 i EG-stadgan för domstolen.

Vid den förhandling som hölls den 20 oktober 1999 infann sig Yannick Geffroys och företaget Casinos företrädare samt den franska regeringens respektive kommissionens företrädare för att avge muntliga yttranden.

VI - Tolkningsfrågorna

12 Den fråga som har formulerats av den nationella domstolen, genom vilken en tolkning av artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 begärs, utmärker sig inte precis för sin klarhet.

13 Det framgår dock av handlingarna i målet att den brottmålsprocess som förs i Frankrike mot Yannick Geffroy grundar sig på påståendet att han har åsidosatt artikel 3 och artikel 4 i dekret nr 84-1147 av den 7 december 1984, införd i Code de la consommation. Genom den förstnämnda fastställs att märkningen inte får ta sig former som kan vara vilseledande för konsumenten, särskilt inte i fråga om vad som är utmärkande för livsmedlet och dess slag, och den andra fastställer att alla uppgifter på etiketten skall vara lätta att förstå och avfattade på franska.

14 Jag drar därav slutsatsen att de två gemenskapsbestämmelser vars tolkning begärs skall tillämpas på ett fall som för analysens skull bör delas upp i två delar: de språkliga krav som en medlemsstat kan ställa i fråga om märkning av livsmedel härrörande från en annan medlemsstat, vilka är avsedda att saluföras inom dess territorium, och kravet på att märkningen inte skall vilseleda köparen.

Jag kommer att behandla de två delarna i denna ordning.

A - De språkliga kraven

15 Såväl den tilltalade i brottmålsprocessen som den österrikiska regeringen och kommissionen anser att den franska lagstiftningen sträcker sig längre än vad som är tillåtligt enligt artikel 14 i direktiv 79/112 genom att, utan andra alternativ, kräva att livsmedel skall vara märkta på franska. Däremot anser den franska och den brittiska regeringen att gemenskapsbestämmelserna inte utgör hinder för en medlemsstat att kräva att språket i den stat där produkten marknadsförs skall användas för obligatoriska uppgifter på etiketten, eftersom det språk som är lättast att förstå för köparen är språket i den stat där produkten säljs.

16 Mot bakgrund av att de skillnader som förelåg mellan medlemsstaternas lagar och andra författningar om märkning av livsmedel hämmade dessa varors fria rörlighet och kunde leda till ojämlika konkurrensvillkor, antog rådet i slutet av år 1978 direktiv 79/112, i syfte att tillnärma medlemsstaternas lagstiftningar för att bidra till att den gemensamma marknaden fungerade smidigare. Gemenskapslagstiftaren förklarade i motiveringen att det huvudsakliga syftet med regler om märkning av livsmedel bör vara behovet att informera och skydda konsumenten.(4)

17 För detta ändamål fastställs i artikel 14 andra stycket i direktiv 79/112 att medlemsstaterna skall se till att försäljningen av livsmedel inom deras egna territorier förbjuds, om uppgifterna i artikel 3 och 4.2 inte är angivna på ett språk som köpare har lätt att förstå, såvida inte andra åtgärder har vidtagits för att säkerställa att köparen är informerad.

18 Som synes består den skyldighet som åligger medlemsstaterna i att förhindra försäljning av produkter, vars märkning inte är lätt för köparen att förstå, utan att användningen av ett visst språk föreskrivs.

För att tolka innebörden av denna bestämmelse är det nödvändigt att ta hänsyn till den tolkning som domstolen har gjort i sin rättspraxis. Det är inte första gången som en nationell domstol begär att domstolen skall tolka artikel 14 i direktiv 79/112. Tvärtom finns en väl etablerad rättspraxis rörande de gränser som gemenskapsrätten ställer upp för medlemsstaternas reglering av de språkliga kraven vid marknadsföring inom dessas territorium av livsmedel härrörande från en annan medlemsstat.

19 År 1991 tolkade domstolen artikel 14 i direktiv 79/112 på begäran av en belgisk domstol som skulle tillämpa den lagstiftning genom vilken direktivet hade införlivats i den interna rättsordningen.(5) Denna lagstiftning innehöll ett krav på att föreskrivna uppgifter åtminstone skall vara angivna på det språk som förekommer i den språkregion där livsmedlen säljs. Tolkningsfrågan ställdes i en tvist mellan ett antal företag som importerade mineralvatten till Belgien och företaget Peeters. De förstnämnda ansåg att de vållats skada genom det sistnämndas handlande. Peeters var etablerat i den flamländska delen av staten, och gruppen av företag hade stämt detta under åberopande av att de flaskor med mineralvatten som företaget bjöd ut till försäljning endast var märkta på franska eller tyska, när uppgifterna enligt den belgiska lagstiftningen i denna region borde vara avfattade på nederländska.

20 I sin dom bekräftade domstolen att artikel 14, vid en bokstavstolkning, inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som för information till konsumenten endast tillåter att det eller de språk som talas i den region där produkterna säljs används, under förutsättning att bestämmelsen medför att köparen lätt kan förstå de uppgifter som finns på produkterna. Det språk som de facto förefaller lättast att förstå är det som talas i regionen. Emellertid tillade domstolen att en sådan tolkning av artikel 14 inte skulle ta hänsyn till direktivets syfte att, särskilt, undanröja de skillnader som finns mellan de nationella bestämmelserna och som hämmar produkternas fria rörlighet. Därför inskränker sig artikel 14 till att kräva ett språk som är lätt för köparen att förstå,(6) och föreskriver dessutom att livsmedel kan släppas in på en medlemsstats territorium även om de relevanta uppgifterna inte förekommer på ett språk som är lätt att förstå, under förutsättning "att köparen tillförsäkras information på annat sätt".(7)

Domstolen har slagit fast att skyldigheten att endast använda språket i regionen utgör en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion som enligt artikel 30 i fördraget är förbjuden. Mot denna bakgrund har domstolen entydigt förklarat att artikel 30 i EEG-fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 innebär hinder för att det i nationella regler föreskrivs att enbart ett visst bestämt språk skall användas för märkning av livsmedel, utan att det samtidigt lämnas utrymme för en alternativ användning av ett annat språk som köparen har lätt att förstå eller för andra åtgärder som är ägnade att säkerställa att köparen erhåller tillräcklig information.(8)

21 Detta svar ansågs dock av den belgiska domstol till vilken de sökande företagen i den nationella tvisten hade överklagat inte tillräckligt klargörande, och tre nya tolkningsfrågor ställdes till domstolen genom vilka, huvudsakligen, en tolkning av domen av 1991 begärdes. I sitt beslut om hänskjutande framhöll den belgiska domstolen att den nationella lagstiftningen inte innehåller någon bestämmelse som förbjuder användningen av ett annat språk som lätt kan förstås, utan endast stadgar att de föreskrivna uppgifterna skall vara angivna på åtminstone det eller de språk som förekommer i den region där livsmedlen säljs. Den medger alltså, utöver den obligatoriska användningen av huvudspråket i språkregionen, en parallell användning av andra språk.

22 I målet Piageme II,(9) har domstolen förklarat att uttrycket "språk som köpare har lätt att förstå" som används i artikel 14 i direktivet inte motsvarar vare sig uttrycket "medlemsstats officiella språk" eller "områdesspråk". Det avser snarare att säkerställa att konsumenten är informerad än att föreskriva användningen av ett specifikt språk. Därefter jämförde domstolen kravet som följer av direktiv 79/112 om märkning av livsmedel på att "ett språk som är lätt att förstå" skall användas, med det striktare krav som åläggs genom andra gemenskapsbestämmelser, såsom artikel 8 i rådets direktiv 92/27/EEG(10) om märkning av humanläkemedel, som uttryckligen föreskriver en skyldighet att använda det eller de officiella språken i medlemsstaten i den region där produkterna säljs.

23 I syfte att klargöra den tidigare domen bekräftade domstolen att även skyldigheten att använda ett bestämt språk för märkning av livsmedel, även om en parallell användning av andra språk inte utesluts, utgör ett krav som är strängare än skyldigheten att använda ett språk som är lätt att förstå och att varken artikel 128 i EG-fördraget (nu artikel 151 EG i ändrad lydelse) om kultur, eller artikel 129a i EG-fördraget (nu artikel 153 EG i ändrad lydelse) om konsumentskydd ger en medlemsstat behörighet att ersätta direktivets norm med en strängare sådan.(11)

Det konkreta svar som domstolen gav var, i den del som är relevant här, att artikel 14 i direktivet innebär hinder för en medlemsstat att, med hänsyn till kravet att köparna skall ha lätt att förstå det språk som används, föreskriva att det dominerande språket i den region där produkten saluförs skall användas, även om en parallell användning av ett annat språk därigenom inte utesluts.(12)

24 Domstolen har senare, i en dom av år 1998,(13) förklarat att artikel 14 i direktivet inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som, i fråga om språkkraven, föreskriver att ett bestämt språk skall användas vid märkning av livsmedel, men vilken även alternativt tillåter att ett annat språk används om köparen har lätt att förstå det. Till skillnad från de lagstiftningar som var aktuella i de två tidigare målen, tillät den tyska lagstiftningen, även om den föreskrev att ett bestämt språk skulle användas vid märkning av livsmedel, som alternativ att ett annat språk som köparna hade lätt att förstå användes men detta innebar inte ett strängare krav än kravet att ett språk som är lätt att förstå skall användas.

25 Domstolen har vid samtliga tillfällen ansett att artikel 14 i direktiv 79/112 utgör hinder för en nationell lagstiftning som föreskriver att ett bestämt språk skall användas vid märkning av livsmedel, även om det i tillämpliga fall kompletteras av ett annat språk. Jag anser framför allt att artikeln utgör hinder för en lagstiftning, som den franska,(14) som genom att föreskriva att samtliga uppgifter på etiketten skall vara avfattade på franska,(15) utan att som alternativ medge att ett annat språk som konsumenterna lätt kan förstå får användas eller att informationen till köparen säkerställs på annat sätt, är mer långtgående än direktivets krav.

Dessutom utgör, som domstolen har förklarat i målet Piageme I,(16) dessutom skyldigheten att endast använda språket i regionen en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion som är förbjuden enligt artikel 30 i fördraget.

26 Slutligen måste jag också, om så bara för att påpeka att det inte skall tolkas eftersom det inte är tillämpligt i det nationella brottmålet, nämna direktiv 97/4/EG(17) om ändring av ett antal bestämmelser i direktiv 79/112, däribland bestämmelserna i artikel 14, till vilket de flesta som yttrat sig i detta förfarande har hänvisat. Det framgår i själva verket av handlingarna i målet att den tilltalade i det nationella brottmålet är anklagad för händelser som ägde rum i juni 1996, och vid den tidpunkten hade detta direktiv inte ens antagits.(18)

27 På grund av det ovan anförda anser jag att den ena av de delar som tolkningsfrågan kan delas upp i bör besvaras så att artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 utgör hinder för en nationell lagstiftning som föreskriver att endast ett visst språk får användas vid märkning av livsmedel, utan att beakta möjligheten att använda ett annat språk som är lätt att förstå för köparen eller att köparen tillförsäkras information på annat sätt.

B - Kravet att märkningen inte skall vara vilseledande för köparen

28 Även i detta avseende har de som avgivit yttranden i detta förfarande skilda meningar.

29 Den tilltalade i brottmålet, den österrikiska regeringen och den brittiska regeringen har förklarat att minst en av de drycker som nämns i handlingarna (betecknad Shock) lagenligt tillverkades och marknadsfördes som cider inom sitt territorium och hävdat att såväl artikel 30 i fördraget som artikel 14 i direktiv 79/112 utgör hinder för att en medlemsstat inom sitt territorium begränsar eller förbjuder försäljning av cider som lagenligt har tillverkats och marknadsförts i en annan medlemsstat, på grund av att den inte överensstämmer med den nationella lagstiftningens definition av produkten.

30 Kommissionen anser å andra sidan att artikel 30 i fördraget inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som allmänt föreskriver att märkningen och det sätt på vilket den utförs inte får ta sig former som är vilseledande för köparen eller konsumenten, särskilt inte i fråga om vad som är utmärkande för livsmedlet.

31 Den franska regeringen har för sin del förklarat att den överträdelse som den tilltalade är anklagad för består i att ha spridit vilseledande reklam, genom att etiketterna på den brittiska cidern inte överensstämde med presentationen av produkterna i de reklamblad som delades ut av företaget Casino. Den franska regeringen har anmärkt att kontrollmyndigheten inte vid någon tidpunkt krävde att etiketterna på de brittiska ciderflaskorna skulle ändras därför att dess sammansättning inte överensstämde med definitionen av denna produkt i de franska bestämmelserna om cider.

Den franska regeringen har tillagt att skillnaderna mellan den franska och den brittiska lagstiftning som reglerar tillverkningen av cider redan beaktats i ett avtal om märkning av brittisk cider som ingicks år 1993 mellan de viktigaste branschföreträdarna inom cidertillverkningssektorn i Storbritannien och Frankrike.(19) Detta avtal som, enligt vad den franska regeringens företrädare förklarade vid förhandlingen, tillämpas av en övervägande majoritet av cidertillverkarna i Storbritannien, föreskriver att brittisk cider betecknas "cider(s)" och är försedd med uppgiften "boisson alcoolisée à base de pommes" (alkoholhaltig dryck tillverkad av äpplen).

Den franska regeringen har, i förevarande mål, försäkrat att huvuddelen av dryckerna var märkta på detta sätt och att det protokoll som upprättades av konsumentinspektionen inte avsåg att kräva en förändring av den beteckning under vilken produkterna salufördes.

32 Det är inte lätt att av beslutet om hänskjutande från den nationella domstol som ställt tolkningsfrågan utläsa exakt vad Yannick Geffroy är anklagad för eller det faktiska och rättsliga sammanhang i vilket gemenskapsrätten skall tillämpas.

33 Ett bevis för denna svårighet är att den franska regeringen har förklarat att Yannick Geffroy spred vilseledande reklam som kunde förvirra köparen. Den österrikiska och den brittiska regeringen har dragit slutsatsen att han anklagades för att under beteckningen cider ha salufört drycker tillverkade av äpplen som lagenligt tillverkats, sålts och betecknats som cider i en annan medlemsstat, men vars sammansättning inte överensstämde med den franska lagstiftningens krav i fråga om tillverkning av cider. Kommissionen är medveten om beslutets vaghet och har i sitt skriftliga yttrande föreslagit att domstolen skulle ge ett så vidsträckt svar som möjligt för att underlätta den nationella domstolens uppgift, genom att ge den de uppgifter som krävs för att kunna uttala sig om restriktionerna för användningen av ordet cider i den franska lagstiftningen, men ändrade dock vid förhandlingen inställning.

34 Den uppkomna förvirringen är dock inte slut i och med detta, vilket visade sig under förhandlingen. Med hänvisning till handlingar som den reklam som delats ut eller den dom som avkunnats av Tribunal de Police de Saint-Étienne, som hade bifogat sitt skriftliga yttrande men vars innehåll inte var känt för vare sig den franska regeringen eller kommissionen, har Yannick Geffroys och företaget Casinos företrädare för sin del hävdat att hans huvudmän är åtalade för att i Frankrike ha sålt cider importerad från en annan medlemsstat, där den lagenligt tillverkas och säljs, på grund av att den inte överensstämmer med den franska lagstiftning som reglerar dess tillverkning och sammansättning.

Den nationella domstolen har å andra sidan i sitt beslut om hänskjutande anmärkt att den tilltalade till sitt försvar, i fråga om beteckningen på cidern, har åberopat att även om tre produkter på etiketterna hade klassificerats som cider, så hade de dock för försäljning placerats på ölhyllorna.

35 Jag noterar på fotokopian av det reklamblad som bifogats Yannick Geffroys yttrande att dryckerna Blackadder, O.D. Pirat, Snake Bite, Strongbow Ice, Merry Down och Shock gemensamt betecknas som "Les Ciders", med en asterisk som längst ned på sidan förklaras genom uppgiften "Boissons alcoolisées à base de pomme". Några av dem beskrivs i reklambladet som brittisk cider (detta gäller O.D. Pirat, Merry Down och Shock), medan andra beskrivs som en blandning av öl, cider och svartvinbärssaft (detta gäller Blackadder) eller som en blandning av öl och cider (som till exempel Snake Bite).

Jag bör tillägga att inte någon av de jurister som var närvarande vid förhandlingen ens uppskattningsvis kunde upplysa mig om procenthalten för var och en av de blandade dryckerna. Det förefaller mig förvånande att denna fråga, vilket har bekräftats i detta mål, inte heller har varit föremål för utredning av Tribunal de Police de Saint-Étienne som ådömde Yannick Geffroy ett bötesstraff.

36 Enligt fast praxis skall de uppgifter som lämnas i begäran om förhandsavgörande inte bara göra det möjligt för EG-domstolen att lämna användbara svar utan också ge såväl medlemsstaternas regeringar som andra berörda parter möjlighet att avge yttrande i enlighet med artikel 20 i EG-stadgan för domstolen. Det åligger EG-domstolen att se till att denna möjlighet finns, eftersom det enligt nyss nämnda bestämmelse endast är begäran om förhandsavgörande som delges de berörda parterna.(20)

37 Det är riktigt att domstolen, ställd inför vagt formulerade frågor, förbehåller sig rätten att, med utgångspunkt från samtliga de uppgifter som tillhandahålls av den nationella domstolen och som framgår av handlingarna i det nationella målet, bedöma vilka gemenskapsrättsliga bestämmelser som, mot bakgrund av föremålet för processen, skall tolkas.(21)

38 Jag anser dock inte att den nationella domstolen, i förevarande mål, har definierat det rättsliga sammanhang i vilket den begärda tolkningen skall tillämpas, eftersom den enbart hänvisar till de nationella bestämmelser som reglerar märkning och presentation av livsmedel och det inte framgår huruvida denna förbjuder försäljning i Frankrike av drycker tillverkade av äpplen som lagenligt produceras och säljs i andra medlemsstater under beteckningen cider.

39 Av detta skäl anser jag inte att frågan bör omformuleras i syfte att ge den nationella domstolen ett mer fullständigt svar. Till skillnad från vad jag hade beslutat innan förhandlingen hölls, kommer jag därför inte att analysera de begränsningar som den franska lagstiftningen kan ålägga för användningen av beteckningen "cider" i dekret 53-978 av den 30 september 1953, om orientering av produktion och försäljning av äppel- och päroncider och vissa liknande drycker, av det enkla skälet att jag inte vet om det är relevant för det handlande som den tilltalade har anklagats för i det nationella brottmålet. Jag föreslår därför att domstolen begränsar sig till att besvara frågan såsom den har ställts.

40 Av beslutet om hänskjutande framgår att den nationella bestämmelse som den tilltalade anklagas för att ha överträtt är artikel 3 i dekret 84-1147, vars första stycke nästan ordagrant överensstämmer med artikel 2.1 i direktiv 79/112. Enligt den franska bestämmelsen får i själva verket märkningen och det sätt på vilket den utförs inte ta sig former som är vilseledande för köparen eller konsumenten, särskilt inte i fråga om vad som är utmärkande för livsmedlet, särskilt dess slag, identitet, egenskaper, sammansättning, kvantitet, hållbarhet, förvaring, ursprung eller härkomst, framställnings- eller produktionsmetod.

41 Jag anser i likhet med kommissionen att en bestämmelse som denna, om man antar att den kan inverka hämmande på den fria rörligheten för varor, inte är något annat än ett uttryck för behovet att skydda konsumenter och gott handelsskick, och skulle rättfärdigas av dessa tvingande hänsyn.

I själva verket har domstolen gjort den tolkningen att, när det inte finns gemenskapsbestämmelser om tillverkning och marknadsföring av en produkt, det ankommer på medlemsstaterna att, var och en inom sitt territorium, reglera alla aspekter som hänför sig till tillverkning, distribution och konsumtion, på villkor att dessa bestämmelser varken direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, hämmar handeln inom gemenskapen.(22) De hinder för den fria rörligheten inom gemenskapen som uppstår på grund av skillnader mellan medlemsstaternas lagstiftningar måste dock godtas i den mån dessa bestämmelser, lika tillämpade på inhemska respektive importerade produkter, kan anses vara nödvändiga för att tillgodose tvingande hänsyn, i synnerhet i fråga om skydd för folkhälsan, god handelssed och konsumentskydd.(23)

42 Det finns inte någon gemenskapsbestämmelse om tillverkning och marknadsföring av olika typer av cider inom gemenskapen, och artikel 3 i dekret 84-1147 innehåller inte annat än en återgivning av en bestämmelse i direktiv 79/112, vars syfte just är att tillnärma medlemsstaternas lagstiftning om märkning av livsmedel för att stärka den gemensamma marknadens funktion, med hänsyn framför allt till konsumentinformation och konsumentskydd.

43 På grund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen svarar den nationella domstolen att artikel 30 i fördraget inte utgör hinder för en nationell bestämmelse som artikel 3 i dekret 84-1147 som föreskriver att märkningen och det sätt på vilket den utförs inte kan ta sig former som är vilseledande för köparen eller konsumenten, särskilt inte i fråga om vad som är utmärkande för livsmedlet.

VII - Förslag till avgörande

44 Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som ställts av Cour d'appel de Lyon på följande sätt:

1) Artikel 30 i fördraget och artikel 14 i rådets direktiv 79/112/EEG av den 18 december 1978 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel utgör hinder för en nationell lagstiftning som föreskriver att endast ett visst språk får användas vid märkning av livsmedel, utan att beakta möjligheten att använda ett annat språk som köparen har lätt att förstå eller för andra åtgärder för att säkerställa att köparen är informerad.

2) Artikel 30 i fördraget utgör inte hinder för en nationell bestämmelse som artikel 3 i dekret 84-1147 som föreskriver att märkningen och det sätt på vilket den utförs inte kan ta sig former som är vilseledande för köparen eller konsumenten, särskilt inte i fråga om vad som är utmärkande för livsmedlet.

(1) - Rådets direktiv 79/112/EEG av den 18 december 1978 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel (EGT L 33, 1979, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 130).

(2) - Denna punkts lydelse ändrades genom rådets direktiv 89/395/EEG av den 14 juni 1989 om ändring av direktiv 79/112/EEG (EGT L 186, s. 17; svensk specialutgåva, område 15, volym 9, s. 66).

(3) - Denna punkt lades till genom rådets direktiv 86/197/EEG av den 26 maj 1986 om ändring av direktiv 79/112/EEG (EGT L 144, s. 38; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 124).

(4) - Första, andra och sjätte övervägandena i motiveringen.

(5) - Dom av den 18 juni 1991 i mål C-369/89, Piageme m.fl. (REG 1991, s. I-2971).

(6) - Kommissionens tolkningsmeddelande om språk vid saluföring av livsmedel till följd av domen i målet "Peeters" (domen Piageme I, nämnd ovan i fotnot 5, EGT C 345, s. 3). Kommissionen förklarade i punkt 25 att syftet med artikel 14.2 är att undanta produkter vars märkning inte är begriplig för köparen, inte att kräva att ett visst språk används.

(7) - Ibidem, punkterna 14 och 15.

(8) - Ibidem, punkterna 16 och 17.

(9) - Dom av den 12 oktober 1995 i mål C-85/94, Piageme m.fl. (REG 1995, s. I-2955), punkterna 15 och 16.

(10) - Rådets direktiv 92/27/EEG av den 31 mars 1992 om märkning av humanläkemedel och om bipacksedlar (EGT L 113, s. 8; svensk specialutgåva, område 13, volym 22, s. 35).

(11) - Domen Piageme II, nämnd ovan i fotnot 9, punkterna 18 och 19.

(12) - Ibidem, punkt 21.

(13) - Dom av den 14 juli 1998 i mål C-385/96, Goerres (REG 1998, s. I-4431), punkt 21.

(14) - Inte enbart Code de la Consommation föreskriver att franska skall användas vid märkning av produkter. Artikel 2.1 i lag nr 94-665 om användning av det franska språket föreskriver: "Dans la désignation, l'offre, la présentation, le mode d'emploi ou d'utilisation, la description de l'entendue et des conditions de garantie d'un bien, d'un produit ou d'un service, ainsi que dans les factures et quittances, l'emploi de la langue française est obligatoire."

(15) - Yannick Geffroy förefaller inte vara den ende som åtalats i Frankrike för att till försäljning ha utbjudit livsmedel som inte är märkta på franska. Som exempel kan jag nämna en dom av den 16 juni 1996 av Tribunal de police de Nancy genom vilken en näringsidkare fälldes för 2264 lagöverträdelser bestående i att en produkts beteckning var avfattad på ett utländskt språk och dömdes att betala 2 000 FRF i böter samt en avgift på 150 FRF. Produkten i fråga var Coca-Cola och straffet dömdes ut med följande motivering: "Attendu qu'un produit est désigné non seulement par sa marque mais aussi par son appellation générique; que l'appellation générique du produit 'coca-cola' est: 'boisson rafraîchissante aux extraits végétaux'; que cette mention, outre la marque, sert aussi à désigner le produit; que cette mention n'était pas rédigée en langue française; que l'infraction de désignation d'un produit en langue étrangère est donc constituée... ."

(16) - Nämnd ovan i fotnot 5, punkt 16.

(17) - Europaparlamentets och rådets direktiv 97/4/EG av den 27 januari 1997 om ändring av direktiv 79/112/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel (EGT L 43, s. 21).

(18) - Medlemsstaterna gavs genom direktivet en frist till den 14 augusti 1998 med att ändra sina lagar, förordningar och andra bestämmelser för att tillåta handel med produkter som är i överensstämmelse med direktivet.

(19) - Företrädaren för den franska regeringen klargjorde vid förhandlingen att det var fråga om ett avtal som ingåtts genom ett utbyte av handlingar mellan de franska och brittiska tillverkarna, utan medverkan av något offentligt organ.

(20) - Se dom av den 21 september 1999 i de förenade målen C-115/97-C-117/97, Brentjens' (REG 1999, s. I-6025), punkt 39, i mål C-67/96, Albany International (REG 1999, s. I-5751), punkterna 30 och 40, dom av den 21 april 1999 i de förenade målen C-28/98 och C-29/98, Charreire och Hirtsmann (REG 1999, s. I-1963), punkterna 8-10, av den 11 maj 1999 i mål C-325/98, Anssens (REG 1999, s. I-0000), punkt 8, och av den 30 april 1998 i de förenade målen C-128/97 och C-137/97, Testa och Modesti (REG 1998, s. I-2181), punkt 6.

(21) - Dom av den 13 december 1984 i mål 251/83, Haug-Adrion (REG 1984, s. 4277), punkt 9 och av den 26 september 1996 i mål C-168/95, Arcaro (REG 1996, s. I-4705), punkt 21. Se även dom av den 20 april 1988 i mål 204/87, Bekaert (REG 1988, s. 2029), punkterna 5-7, av den 8 december 1987 i mål 20/87, Gauchard (REG 1987, s. 4879), punkterna 5-7 och av den 18 januari 1979 i de förenade målen 110/78 och 111/78, Van Wesemael (REG 1979, s. 35), punkt 21.

(22) - Dom av den 26 juni 1980 i mål 788/79, Gilli m.fl. (REG 1980, s. 2071), punkt 5.

(23) - Dom av den 20 februari 1979 i mål 120/78, Rewe (REG 1979, s. 649; svensk specialutgåva, volym 4, s. 377), punkt 8 och av den 26 november 1985 i mål 182/84, Miro (REG 1985, s. 3731), punkt 10.