Förslag till avgörande av generaladvokat Tesauro föredraget den 12 juni 1997. - Brottmål mot Martino Grado och Shahid Bashir. - Begäran om förhandsavgörande: Amtsgericht Reutlingen - Tyskland. - Begäran om förhandsavgörande - Brottmål - Användning av titel - Diskriminering - Frågans relevans - Behörighet saknas. - Mål C-291/96.



Rättsfallssamling 1997 s. I-05531



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Amtsgericht Reutlingen har begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande angående en fråga om tolkningen av artikel 6 i EG-fördraget, för att kunna avgöra om principen om icke-diskriminering i nämnda artikel 6 har åsidosatts när åklagaren i samband med ett brottmål inte har använt titeln "herr" med avseende på den tilltalade.

Tillämpliga bestämmelser, bakomliggande omständigheter, tolkningsfrågan

2 Enligt 407 § i Strafprozessordnung (den tyska straffprocesslagen, nedan kallad StPO) kan åklagaren i ett brottmål, om han anser att huvudförhandling inte är påkallad, genom ett skriftligt förfarande begära att den behörige ensamdomaren i ett brottmål skall fastställa ett strafföreläggande [Strafbefehls]. Den domare som mottagit begäran kan med stöd av 408 § i StPO fastställa datum för huvudförhandling endast i det fall då denne finner att det finns rättslig grund för att inte bifalla ansvarsyrkandet. I annat fall är domaren tvärtom skyldig att rätta sig efter detta samt underteckna och datera strafföreläggandet som härefter gäller med motsvarande verkan som en dom.

3 Omständigheterna i målet inträffade år 1996 då åklagarmyndigheten i Tübingen väckte åtal mot Martino Grado (italiensk medborgare) och Shahid Bashir (ej medborgare i gemenskapen) för obehörigt avvikande från den plats där de orsakat skador på en bil tillhörande tredje man.

Genom skrivelse av den 9 april 1996 yrkade åklagarmyndigheten genom åklagaren på 35:e avdelningen att den hänskjutande domstolen skulle fälla de tilltalade till ansvar för det brott för vilket de stod åtalade. Närmare bestämt yrkade åklagaren att domaren skulle fastställa ett strafföreläggande "mot:

1) Martino Grado ... 2) Shahid Bashir ...".

4 Domaren som handlade målet vägrade att underteckna och datera den begäran om strafföreläggande som åklagarmyndigheten hade inlämnat på den grunden att formuleringen av strafföreläggandet stred mot den tyska författningen(1) och förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet i artikel 6 i fördraget. Domstolen klandrade särskilt åklagarmyndigheten för att ha underlåtit att använda titeln "herr" med avseende på de tilltalade.

Åklagarmyndigheten överklagade beslutet att vägra fastställa strafföreläggandet till Landgericht Tübingen som godkände formuleringen av det omtvistade strafföreläggandet samt dessutom preciserade att den ifrågavarande domaren enligt lag inte hade rätt att vägra fullfölja förfarandet.

5 Amtsgericht Reutlingen har emellertid beslutat att förklara målet vilande och har (denna gång) vänt sig till EG-domstolen med en begäran om förhandsavgörande angående följande fråga:

"Är det förenligt med gemenskapsrätten eller strider det mot diskrimineringsförbudet i artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen att en åklagare i ett strafföreläggande, som skall undertecknas av domstolen, mot en utländsk arbetstagare (i den mening som avses i artikel 48-51 i fördraget om Europeiska unionen) från en medlemsstat i Europeiska unionen, uttryckligen vägrar att använda titeln 'herr', trots att det strider mot praxis vid åklagarmyndigheten, och även mot hur denne åklagare själv brukar förfara?"(2)

Den nationella domstolen har i beslutet om hänskjutande även preciserat att den enligt lag är skyldig att underteckna strafföreläggandet i den av åklagaren angivna lydelsen och att den inte har rätt att göra ändringar och/eller kompletteringar i samband med undertecknandet.

Huruvida talan kan prövas i sak

6 Med beaktande av föremålet för frågan jämfört med vad som enligt motiveringen av beslutet om hänskjutande förefaller vara föremål för tvisten vid den nationella domstolen, uppkommer inledningsvis ett problem beträffande frågans relevans och domstolens behörighet att besvara denna. Det står nämligen helt klart att den omständigheten att åklagarmyndigheten vid formuleringen av begäran om fastställande av ett strafföreläggande har underlåtit att använda titeln "herr" med avseende på den tilltalade, inte i sak inverkar på utgången av det förfarande som har inletts mot den berörde.

Problemet är inte nytt. Domstolen har nämligen vid flera tillfällen meddelat förhandsavgöranden angående frågor vilkas relevans för tvisten i sak vid den hänskjutande domstolen kunnat betvivlas.

7 Domstolens uppfattning i denna fråga kan numera anses som fastslagen.(3) Även om domstolen tar hänsyn till den kompetensfördelning mellan nationella domstolar och EG-domstolen som ligger till grund för förfarandet med förhandsavgörande, och utan att ifrågasätta den princip som utvecklats i de första domarna på området, enligt vilken det ankommer på den nationella domstolen att avgöra om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att den skall kunna döma i målet,(4) har den inte underlåtit att förklara sig sakna behörighet att bedöma frågor som enligt domstolen uppenbarligen saknar samband med verkligheten eller med föremålet för tvisten vid den nationella domstolen.(5)

8 Jag delar helt denna uppfattning, inte enbart därför att den bygger på den direkta ordalydelsen i artikel 177 i EG-fördraget(6), utan även därför att den innebär att förfarandet med förhandsavgörande tillämpas inom gränserna för sin normala funktion och att man härigenom undviker att förfarandet utnyttjas på ett sätt som doktrinen inte har tvekat att beteckna som "missbruk".(7)

Uppenbarligen är denna uppfattning giltig även i detta fall. Som jag redan har påpekat har nämligen den omständigheten att åklagarmyndigheten i Tübingen, som enligt den hänskjutande domstolen har underlåtit att använda titeln "herr" med avseende på de utländska medborgare som stod åtalade, inget samband med föremålet för tvisten vid den nationella domstolen, även om denna omständighet eventuellt i förhållande till de tilltalade är av diskriminerande karaktär. Jag vill erinra om att den hänskjutande domstolen skall döma i ett brottmål i vilket det görs gällande att den tilltalade har gjort sig skyldig till en straffbar gärning.

9 Jag föreslår därför att domstolen skall förklara sig sakna behörighet att besvara den fråga som har ställts av Amtsgericht Reutlingen, eftersom det är uppenbart att den tolkning av gemenskapsrätten som frågan gäller helt saknar samband med verkligheten eller med föremålet för tvisten vid den nationella domstolen.

(1) - I synnerhet mot artikel 1 och 3.3 vilka reglerar rätten till skydd för mänsklig värdighet respektive rätten till likabehandling.

(2) - Det framgår i själva verket av polisens protokoll avseende de gärningar för vilka de två personerna har åtalats att Martino Grado åtminstone vid denna tidpunkt var arbetslös. Det finns emellertid inte tillräckliga uppgifter i handlingarna i målet för att den hänskjutande domstolens bedömning i sak skall kunna bestridas. Det står däremot klart att frågan i varje fall endast är av intresse för den påstådda diskrimineringen av den italienske medborgaren Martino Grado. Den gäller däremot inte den andra tilltalades situation, Shahid Bashir, eftersom denne inte är medborgare i gemenskapen.

(3) - Se för en någorlunda komplett genomgång av domstolens rättspraxis på området dom av den 16 juli 1992 i mål C-343/90, Lourenço Dias (Rec. 1992, s. I-4673), punkt 13-20.

(4) - Se särskilt dom av den 29 november 1978 i mål 83/78, Pigs Marketing Board (Rec. 1978, s. 2347).

(5) - Det finns ett stort antal exempel. Utan att närmare gå in på två domar från den 11 mars 1980 i mål 104/79, Foglia (Rec. 1980, s. 745) och den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia (Rec. 1981, s. 3045) som, även om de innehåller en så gott som fullständig genomgång av den logiska struktur som utgör basen för ifrågavarande rättspraxis, ändå präglas av det speciella sammanhang i vilket målen ingick, kan man i stället beakta beslut av den 26 januari 1990 i mål C-286/88, Falciola Angelo (Rec. 1990, s. I-191) och ur samma synvinkel beslut av den 16 maj 1994 i mål C-428/93, Monin Automobiles II (Rec. 1994, s. I-1707), i vilket domstolen förklarade sig sakna behörighet. Principen har åberopats i ett stort antal andra domar. Se exempelvis dom av den 16 juni 1981 i mål 126/80, Salonia (Rec. 1981, s. 1563), av den 28 november 1991 i mål C-186/90, Durighello (Rec. 1991, s. I-5773) samt av den 11 juli 1991 i mål C-368/89, Crispoltoni (Rec. 1991, s. I-3695).

(6) - Jag vill påminna (repetita iuvant) om andra styckets ordalydelse: "När en sådan fråga uppkommer vid en domstol i en medlemsstat får den domstolen, om den anser att ett beslut i frågan är nödvändigt för att döma i saken, begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande" (min kursivering).

(7) - Se särskilt Pescatore "Il rinvio pregiudiziale di cui all'art. 177 del Trattato CEE e la cooperazione tra la Corte e i giudici nazionali" i Foro italiano, 1986, del V, s. 26 och följande sidor.