FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

MELCHIOR WATHELET

föredraget den 19 januari 2016 ( 1 )

Mål C‑566/14 P

Jean-Charles Marchiani

mot

Europaparlamentet

”Överklagande — Ledamot av Europaparlamentet — Ersättning för assistentstöd — Återkrav av felaktigt utbetalda belopp — Förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 — Delegerad förordning (EU) nr 1268/2012 — Preskription — Skälig tid — Dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) — Dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)”

1. Jean-Charles Marchiani har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 10 oktober 2014, Marchiani/parlamentet (T‑479/13, EU:T:2014:866) (nedan kallad den överklagade domen). Genom den domen ogillade tribunalen hans talan om ogiltigförklaring av beslutet av Europaparlamentets generalsekreterare av den 4 juli 2013 om återkrav av 107694,72 euro (nedan kallat det omtvistade beslutet) och den påföljande debetnotan av den 5 juli 2013 (nedan kallad debetnotan).

2. Genom den fjärde grunden till stöd för överklagandet har Jean-Charles Marchiani gjort gällande att tribunalen i flera avseenden gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning beträffande preskriptionen av de fordringar som avsågs i det omtvistade beslutet. Klaganden har inte varit särskilt tydlig i sitt överklagande. Den fjärde grunden omfattar emellertid en fjärde delgrund som avser bedömningen av den princip om skälig tid som ska gälla när det inte föreskrivs någon tidsfrist inom vilken en talan eller ett överklagande ska inges i unionsrätten.

3. Domstolen har gjort en noggrann prövning av denna fråga vid en omprövning (dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). ( 2 ) Frågan har även prövats senare, mot bakgrund av liknande omständigheter som i förevarande överklagande, i dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Domstolens förhållningssätt i de båda domarna kan emellertid tyckas motstridiga.

4. Av det skälet är det just den frågan och ingenting annat som i enlighet med domstolens önskemål bedöms i detta förslag till avgörande.

I – Tillämpliga bestämmelser

A – Stadgan

5. Enligt artikel 41.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), med rubriken ”Rätt till god förvaltning”, har ”[v]ar och en … rätt att få sina angelägenheter behandlade opartiskt, rättvist och inom skälig tid av unionens institutioner, organ och byråer”.

B – Förordning (EU, Euratom) nr 966/2012

6. I artikel 81 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 av den 25 oktober 2012 om finansiella regler för unionens allmänna budget och om upphävande av rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002, ( 3 ) med rubriken ”Preskriptionstid”, föreskrivs följande: ”1. Unionens fordringar på tredje man och tredje mans fordringar på unionen ska preskriberas efter fem år; detta ska dock inte påverka tillämpningen av särskilda förordningar eller av beslut 2007/436/EG, Euratom om systemet för unionens egna medel. 2. Kommissionen ska ges befogenhet att anta delegerade akter enligt artikel 210a med avseende på närmare bestämmelser om preskriptionstiden.”

C – Delegerad förordning (EU) nr 1268/2012

7. Artikel 93 i kommissionens delegerade förordning (EU) nr 1268/2012 av den 29 oktober 2012 om tillämpningsföreskrifter för Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 om finansiella regler för unionens allmänna budget ( 4 ), har rubriken ”Regler för preskriptionstider”.

8. I artikel 93.1 första stycket anges att ”[p]reskriptionstiden för unionens fordringar på tredje man ska börja löpa i och med utgången av den tidsfrist som meddelats gäldenären i debetnotan i enlighet med artikel 80.3 b.”

II – Relevanta omständigheter enligt den överklagade domen

9. Jean-Charles Marchiani var ledamot av Europaparlamentet under perioden 20 juli 1999–19 juni 2004. Under åren 2001–2004 anlitade klaganden T och T samt, under perioden 2002–2004, B som parlamentsassistenter.

10. Den 30 september 2004 underrättades parlamentets ordförande av en undersökningsdomare vid Tribunal de grande instance de Paris (Frankrike) om att T och T under perioden 2001–2004 kunde ha utfört uppgifter som saknade koppling till det parlamentariska arbetet.

11. Genom beslut av den 4 mars 2009, efter ett kontradiktoriskt förfarande och efter att ha hört kvestorerna den 14 januari 2009, fastställde parlamentets generalsekreterare (nedan kallad generalsekreteraren) att 148160,27 euro hade betalats ut på oriktig grund till klaganden enligt artikel 14 i bestämmelserna för kostnadsersättning och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter (nedan kallade bestämmelserna för kostnadsersättning). Parlamentets utanordnare anmodades att vidta erforderliga åtgärder för att kräva tillbaka detta belopp.

12. Samma dag ställde parlamentets utanordnare ut en debetnota med krav på återbetalning av 148160,27 euro. Den 14 augusti 2009, sedan Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) hade mottagit de handlingar avseende de aktuella oegentligheterna som generalsekreteraren hade översänt den 21 oktober 2008, underrättade Olaf parlamentet och klaganden om att en utredning hade inletts.

13. Den 14 oktober 2011, efter att ha genomfört utredningen och hört klaganden den 6 juli 2011, översände Olaf en kopia av den slutliga utredningsrapporten till parlamentet. I rapporten drog Olaf slutsatsen att klaganden felaktigt hade erhållit ersättning för tjänster som utförts av T, T och B och rekommenderade parlamentet att vidta erforderliga åtgärder för att kräva tillbaka det utestående beloppet. Den 25 oktober 2011 underrättade Olaf klaganden om att utredningen var avslutad.

14. Den 28 maj 2013,underrättade generalsekreteraren klaganden om sin avsikt att, på grundval av Olafs rapport och i enlighet med artikel 27.3 i bestämmelserna om kostnadsersättning, kräva tillbaka hela det belopp som parlamentet betalat ut för det arbete som parlamentsassistent som det påståtts att T, T och B utförde. Klaganden uppmanades att yttra sig i detta avseende.

15. Generalsekreteraren hörde klaganden vid en utfrågning den 25 juni 2013. Den 27 juni 2013 inkom klaganden med ett referat från utfrågningen till generalsekreteraren. Kvestorerna hördes av generalsekreteraren den 2 juli 2013.

16. I det omtvistade beslutet konstaterade generalsekreteraren att det i beslutet av den 4 mars 2009 föreskrevs ett återkrav på 148160,27 euro, men att i själva verket ytterligare 107694,72 euro felaktigt hade betalats ut till klaganden. Generalsekreteraren anmodade därför parlamentets utanordnare att vidta erforderliga åtgärder för att kräva tillbaka det sistnämnda beloppet. Generalsekreteraren fann i huvudsak att klaganden inte hade inkommit med uppgifter som kunde styrka att T, T och B hade arbetat som parlamentsassistenter i den mening som avses i artikel 14 i bestämmelserna för kostnadsersättning. I det omtvistade beslutet konstaterades att sammanlagt 255854,99 euro hade betalats ut som kostnadsersättning och att en del av detta belopp varit föremål för beslutet av den 4 mars 2009. Slutsatsen blev att ytterligare 107694,72 euro hade betalats ut i strid med bestämmelserna för kostnadsersättning och måste krävas tillbaka.

17. Den 5 juli 2013 utfärdade parlamentets utanordnare debetnota nr 2013-807 med krav på återbetalning av 107694,72 euro senast den 31 augusti 2013.

III – Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen

18. Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 3 september 2013 väckte klaganden talan om ogiltigförklaring av dels det omtvistade beslutet i den del generalsekreteraren förordnade om att klaganden skulle krävas på återbetalning av 107694,72 euro, dels den påföljande debetnotan.

19. Till stöd för sin talan anförde klaganden fem grunder. Den första grunden avsåg ett åsidosättande av förfarandet enligt besluten av parlamentets presidium av den 19 maj 2008 och den 9 juli 2008 om tillämpningsföreskrifter till stadgan för Europaparlamentets ledamöter, ( 5 ) samt av principerna om kontradiktoriskt förfarande och rätten till försvar. Den andra grunden avsåg en felaktig tillämpning av bestämmelserna för kostnadsersättning, den tredje en oriktig bedömning av de styrkande handlingarna och den fjärde avsaknad av opartiskhet hos generalsekreteraren. Den femte grunden avsåg preskriptionen av de belopp som återkravet gällde. Klaganden yrkade att tribunalen skulle ogiltigförklara debetnotan med hänsyn till att beloppen i fråga var preskriberade.

20. Genom den överklagade domen ogillade tribunalen i sak klagandens yrkanden om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och debetnotan, utan att pröva Europaparlamentets invändningar om att talan inte kunde tas upp till sakprövning, och förpliktade klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.

IV – Den fjärde grundens fjärde del och parternas yrkanden

21. Den fjärde grunden till stöd för Jean-Charles Marchianis överklagande avser tribunalens i flera avseenden felaktiga rättstillämpning vid bedömningen av de regler för preskription av fordringar som avsågs i det omtvistade beslutet.

22. Den fjärde delen av nämnda grund avser, närmare bestämt, principen om skälig tid. Klaganden anser att tribunalen, med hänsyn till hur mycket som stod på spel i tvisten och målets ringa komplexitet, borde ha fastställt att denna princip hade åsidosatts i det aktuella fallet.

23. Parlamentet har yrkat att överklagandet ska avvisas och har anfört att det i varje fall saknar grund. Vad beträffar den fjärde grundens fjärde del anser parlamentet att tribunalen prövade principen om skälig tid trots att den inte hade åberopats av klaganden. Därmed borde tribunalen inte ha prövat den, i synnerhet som nämnda princip inte ingår i de bestämmelser som en unionsdomstol kan pröva ex officio.

24. I andra hand anser parlamentet, mot bakgrund av dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), att det endast var från och med datumet för Olafs slutliga rapport som parlamentets fordran kunde anses vara säker, likvid och förfallen till betalning enligt vad som krävs i artikel 78.2 i förordning nr 966/2012 och artikel 81 b i delegerad förordning nr 1268/2012. Den skäliga tidsfrist på fem år som domstolen fastställde i dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) hade därmed inte löpt ut då det omtvistade beslutet fattades. Följaktligen hade parlamentet inte åsidosatt den principen.

V – Bedömning

A – Huruvida den fjärde grundens fjärde del kan tas upp till sakprövning

25. I den överklagade domen använde tribunalen följande formulering vid prövningen av huruvida principen om skälig tid hade iakttagits: ”för fullständighetens skull, förutsatt att sökanden genom sitt resonemang avser att kritisera parlamentet för att ha åsidosatt sina skyldigheter enligt principen om skälig tid”. ( 6 )

26. Den invändning som klaganden har anfört i sitt överklagande avseende iakttagandet av skälig tid bör följaktligen betraktas som verkningslös. Det framgår nämligen av fast rättspraxis att anmärkningar som riktats mot överflödiga domskäl i ett avgörande från tribunalen inte kan medföra att avgörandet ska upphävas och att de således är verkningslösa. ( 7 )

27. Det kan emellertid inte uteslutas att tribunalen, trots att den angav att prövningen gjordes för fullständighetens skull, egentligen ville företa en uttömmande prövning av invändningen avseende parlamentets dröjsmål. I ett sådant fall kan en eventuell felaktig rättstillämpning av tribunalen i resonemanget avseende principen om skälig tid medföra att den överklagande domen ska upphävas.

28. Domstolen tycks för övrigt ha intagit ett sådant förhållningssätt i domen i målet Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Tribunalen hade nämligen i sin dom även prövat en invändning avseende skälig tid ”såvitt ... sökanden avsett att kritisera parlamentet för att ha brustit i sina skyldigheter enligt principen om skälig tid”. ( 8 ) Domstolen underkände emellertid inte resonemanget avseende tribunalens överväganden, vilket anfördes inom ramen för Riccardo Nencinis första grund för överklagandet.

29. Jag utgår följaktligen från att domstolen inte kommer att anse att klagandens invändning avseende tolkningen och tillämpningen av principen om skälig tid är verkningslös.

B – Inledande synpunkter avseende skälig tid och god förvaltning

30. Klaganden har till stöd för överklagandet anfört att principen om ”skälig tid har åsidosatts”. ( 9 ) Innan jag prövar denna kritik anser jag att det finns skäl att klargöra vad som avses med skälig tid i unionsrätten.

1. Skälig tid

31. Det har rått en viss oklarhet kring begreppet skälig tid såsom det är erkänt i unionsrätten. Rör det sig om en separat allmän rättsprincip eller en beståndsdel i andra allmänna principer som principerna om god förvaltning, rättssäkerhet, berättigade förväntningar eller rätten till försvar, eller till och med om en grundläggande rättighet? ( 10 )

32. Dessa frågeställningar är emellertid enligt min mening av begränsad betydelse. Det är nämligen obestridligt att begreppet skälig tid ofrånkomligen är kopplat till rättssäkerhetsprincipen ( 11 ) och rätten till god förvaltning. ( 12 ) Icke desto mindre utgör det i alla avseenden en allmän unionsrättslig princip, erkänd som sådan av domstolen. ( 13 )

33. Följaktligen ingår principen om skälig tid som sådan i unionens rättsordning och ett åsidosättande av principen utgör ett åsidosättande av en väsentlig formföreskrift eller åtminstone ett åsidosättande av fördragen eller ”av någon rättsregel som gäller deras tillämpning” i den mening som avses i artikel 263 andra stycket FEUF. ( 14 )

2. God förvaltning

34. Kravet på att en skälig tid ska iakttas anges dessutom numera uttryckligen i två artiklar i stadgan.

35. I artikel 41 i stadgan, med rubriken ”Rätt till god förvaltning”, föreskrivs först och främst att ”[v]ar och en har rätt att få sina angelägenheter behandlade opartiskt, rättvist och inom skälig tid av unionens institutioner och organ”. ( 15 ) Artikel 47 i stadgan, med rubriken ”Rätt till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol”, garanterar var och en ”rätt att inom skälig tid få sin sak prövad i en rättvis och offentlig rättegång och inför en oavhängig och opartisk domstol som har inrättats enligt lag.”

36. Formellt sett har principen om skälig tid inkorporerats i unionsrätten som en del av rätten till god förvaltning.

37. Det har även uppkommit frågor om räckvidden av begreppet god förvaltning och om hur detta begrepp ska definieras. Är det en generisk term, en specifik princip, en allmän princip eller en grundläggande rättighet? ( 16 ) Rubriken och lydelsen i artikel 41 i stadgan ger emellertid inte utrymme för någon osäkerhet. Det rör sig verkligen om en ”rätt till god förvaltning”, ( 17 ) en ”rättighet [som] innebär bl.a. att var och en har rätt att bli hörd innan en enskild åtgärd som skulle beröra honom eller henne negativt vidtas mot honom eller henne, [att] var och en ska ha tillgång till de akter som berör honom eller henne [och att] förvaltningen är skyldig att motivera sina beslut.” ( 18 )

38. Denna formella utveckling är för övrigt ingenting annat än en stadfästelse av en allmänrättslig princip som tidigare erkänts av domstolen. Enligt förklaringarna avseende stadgan om de grundläggande rättigheterna ( 19 ) grundas nämnda artikel 41 ”på unionen som en rättsgemenskap som har vuxit fram ur rättspraxisen, där bland annat god förvaltning slagits fast som en allmän rättsprincip”. Enligt artikel 52.7 i stadgan ska dessa förklaringar ”vederbörligen beaktas av unionens och medlemsstaternas domstolar.”

39. Rätten att få sitt ärende behandlat av unionens institutioner inom skälig tid kan utan tvivel åberopas av en unionsmedborgare, oavsett om den rätten ses som en allmänrättslig princip eller som en del av den grundläggande rätten till god förvaltning.

C – Fastställandet av skälig tid i domstolens praxis

40. Vad som ska anses vara skälig tid utgjorde föremål för en bedömning som kan betecknas som principiell i dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). I det målet fann nämligen domstolen att en omprövning var befogad för att få klarhet i huruvida tribunalens tolkning att personaldomstolen inte var skyldig att beakta de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet vid bedömningen av huruvida den frist inom vilken anställda vid Europeiska investeringsbanken (EIB) kunde väcka talan om ogiltigförklaring mot en rättsakt från EIB var skälig, överensstämde med domstolens praxis. ( 20 )

41. I dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) behandlades vidare frågan inom vilken tid, räknat från den dag då en fordran uppstår, en unionsinstitution måste delge en debetnota.

42. En sammanfattning av dessa båda domar är således nödvändig innan det är möjligt att formulera någon allmän regel som skulle kunna tillämpas i förevarande fall.

1. Dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB

43. I dom Arango Jaramillo m.fl./EIB (T‑234/11 P, EU:T:2012:311) fastställde tribunalen personaldomstolens tolkning, att det, i avsaknad av bestämmelser om talefrister vid tvister mellan EIB och dess anställda, i princip ska anses att en talan som en anställd vid EIB väcker efter utgången av en frist på tre månader, förlängd med en schablonmässig frist med hänsyn till avstånd på tio dagar, i princip inte har väckts inom skälig tid. ( 21 )

44. Denna tolkning gjordes med hänvisning till artikel 91.3 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen, ( 22 ) i vilken uttryckligen anges att tidsfristen inom vilken en tjänsteman kan väcka talan om ogiltigförklaring mot en rättsakt som går tjänstemannen emot är begränsad till tre månader. Den regel som enligt tribunalen följde av denna tolkning utgjorde endast en ”specifik tillämpning [av] principen [om en skälig tidsfrist]” ( 23 ) i tvisten mellan EIB och dess anställda som ”vilar på en allmän presumtion om att en tidsfrist på tre månader i princip är tillräcklig för att ge EIB:s anställda möjlighet att bedöma huruvida rättsakter som antagits av banken och som går dem emot är lagenliga och för att vid behov förbereda sin talan [och som] inte medför någon skyldighet … för unionsdomstolen, som ska tillämpa den, att beakta omständigheterna i varje enskilt fall och, bland annat, göra en konkret avvägning mellan de intressen som står på spel”. ( 24 )

45. Det var just denna bedömning som var föremålet för omprövningen.

46. Domstolen fann efter sin bedömning att begreppet skälig tid ska tillämpas enhetligt, oavsett under vilka omständigheter frågan uppkommer. Domstolen fann nämligen att ”praxis från domstolen ... visserligen avser frågan huruvida tidsåtgången för ett administrativt förfarande är skälig i fall då det inte stadgas någon precis tidsfrist för ett sådant förfarande i någon unionsbestämmelse. Begreppet skälig tid ska emellertid tillämpas på samma sätt när det är fråga om ett överklagande eller en talan med avseende på vilka det i unionsrätten inte har föreskrivits någon tidsfrist inom vilken överklagandet måste lämnas in eller talan väckas.” ( 25 )

47. Enligt den rättspraxis som domstolen hänvisade till ska frågan huruvida tidsåtgången är skälig ”[i] avsaknad av unionsrättsliga bestämmelser som reglerar förfarandets längd … bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter i det enskilda fallet och i synnerhet med hänsyn till tvistens betydelse för den berörde, ärendets komplexitet samt parternas uppträdande”. ( 26 ) Av detta krav på konkret bedömning följer således ”att bedömningen av huruvida en tidsåtgång är skälig inte kan fastställas med hänvisning till en bestämd längsta tidsgräns som fastställts på ett abstrakt sätt, utan bedömningen måste ske med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall.” ( 27 )

48. Domstolen såg följaktligen tribunalens tolkning av talefristen för anställda vid EIB mot rättsakter som går dem emot som en förvanskning av begreppet skälig tid som undergräver konsekvensen i unionsrätten. ( 28 )

2. Dom Nencini/parlamentet

49. Hänsyn måste även tas till dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Riccardo Nencini, före detta ledamot av Europaparlamentet, hade nämligen väckt talan vid tribunalen om ogiltigförklaring av ett beslut som fattats av Europaparlamentets generalsekreterare i syfte att kräva tillbaka viss ersättning som felaktigt hade betalats ut till honom under hans mandatperiod. Den omtvistade fråga som genom överklagandet ställdes till domstolen liknade således den som är aktuell i förevarande mål, eftersom den rörde preskription av en fordran som parlamentet hade gentemot en före detta ledamot och inverkan av principen om skälig tid vid indrivningen av denna fordran.

50. Det framgår först och främst av de tillämpliga bestämmelserna att preskriptionstiden för unionens fordringar på tredje man börjar löpa det datum som anges i debetnotan. ( 29 )

51. Vad som avses är den tidsfrist som gäller vid indrivning av en skuld. Däremot anges inte inom vilken tidsfrist debetnotan ska delges gäldenären, räknat från datumet för den händelse som gav upphov till den aktuella fordran. ( 30 )

52. Enligt generaladvokaten Szpunar finns det fordringar som redan förfaller till betalning då den institution som är fordringsägare antar den rättsakt genom vilken fordringen fastställs. För den typen av fordringar ”räcker inte den [preskriptionstid som föreskrivs i de tillämpliga bestämmelserna] för att skydda gäldenärens intressen enligt rättssäkerhetsprincipen, eftersom den börjar löpa den dag som fordringsägaren väljer och saknar koppling till den tidpunkt då fordran uppstår eller förfaller till betalning.” ( 31 )

53. Med anledning av denna lucka ( 32 ) erinrade domstolen om att ”rättssäkerhetsprincipen, när anvisningar saknas i tillämpliga bestämmelser, ställer krav på den berörda institutionen att delge … debetnota[n] inom skälig tid. Utanordnaren, på vilken det ankommer att i en debetnota fastställa en sista betalningsdag, vilken enligt ordalydelsen i artikel [93.1 i delegerad förordning nr 1268/2012] är den dag då preskriptionstiden börjar löpa, skulle annars fritt kunna fastställa vilken dag preskriptionstiden ska börja löpa, utan koppling till dagen för fordrans uppkomst, vilket uppenbart strider mot rättssäkerhetsprincipen och syftet med artikel [81 i förordning nr 966/2012.]” ( 33 )

54. Medan generaladvokaten Szpunar fann att det inte var möjligt att avgöra vad som är skälig tid med hänvisning till en bestämd längsta tidsgräns som fastställts på ett abstrakt sätt ( 34 ), slog emellertid domstolen fast att ”fristen inom vilken en debetnota delges [skulle] antas vara oskälig när delgivningen sker efter utgången av en period på fem år räknad från den tidpunkt då institutionen normalt sett hade kunnat göra gällande sin fordran.” ( 35 )

55. Om det inte kan bevisas att det fördröjda agerandet, ”institutionens skyndsamhet till trots, ... beror på gäldenären, som kan ha förhalat förfarandet eller agerat bedrägligt ... måste det konstateras att institutionen har brustit i sin skyldighet att iaktta principen om skälig tid.” ( 36 )

D – Kriterierna för en enhetlig tillämpning av principen om en skälig tid

1. Ett allmänt och abstrakt fastställande av kriterier för bedömningen av vad som ska anses vara skälig tid

56. I dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) angav domstolen således att det finns en presumtion för att en skälig tid har överskridits när det har förflutit fem år räknat från den tidpunkt då institutionen normalt sett hade kunnat göra gällande sin fordran.

57. Denna bedömning, att en fast period på fem år är en skälig tidsfrist, skulle eventuellt kunna tolkas som en konkret tillämpning enbart i det aktuella fallet av vad som där ska anses vara skälig tid.

58. En sådan tolkning av domen låter sig emellertid svårligen förenas med domens lydelse och struktur eller med reglerna för ett överklagande.

59. Först och främst ska det framhållas att domstolen uttryckte sig på ett allmänt och abstrakt sätt i punkt 49 i den domen. Domstolen angav att ”fristen inom vilken en debetnota delges ska antas vara oskälig när delgivningen sker efter utgången av en period på fem år räknad från den tidpunkt då institutionen normalt sett hade kunnat göra gällande sin fordran.” Domstolen angav dessutom uttryckligen att det rör sig om en ”presumtion [som endast kan] brytas” under vissa förutsättningar. ( 37 )

60. Att det rör sig om en allmänt tillämplig regel tycks vidare styrkas genom de inledande orden i punkten därefter. Uttrycket i förevarande fall* i början av punkt 50 i dom Nencini/parlamentet, C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) är avsett att signalera tillämpningen i det aktuella fallet av den rättsregel eller princip som just har nämnts. [*Uttrycket i förevarande fall har underförståtts i den svenska språkversionen av domen. Övers. anm.]

61. Slutligen är domstolen i princip inte behörig att bedöma de faktiska omständigheterna i en tvist när den prövar ett överklagande. ( 38 )

62. Den enda möjligheten att tolka den ”gräns” på fem år som anges i dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) på ett sätt som är förenligt med de principer som bekräftades i dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkterna 28 och 29) ( 39 ) är att se den som en omständighet som gör det möjligt att fastställa vem som har bevisbördan.

63. Efter den period på fem år räknad från den tidpunkt då institutionen normalt hade kunnat göra gällande sin fordran, ankommer det på denna att visa att en skälig tidsfrist, med hänsyn till omständigheterna i det aktuella fallet, inte har överskridits. I detta avseende är gäldenärens förhalande eller bedrägliga agerande, som utgör omständigheter som kan åberopas av institutionen, endast exempel som domstolen angav, vilket framgår av att de föregås av adverbialet bland annat* i punkt 49 i [dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) [*Orden bland annat förekommer inte uttryckligen i den svenska språkversionen av domen. Övers. anm.].

64. Om denna gräns däremot inte har nåtts ankommer det på gäldenären att styrka att en skälig tidsfrist har överskridits utifrån de kriterier som vanligtvis godtas i rättspraxis, det vill säga, av alla omständigheter i det aktuella målet, bland annat tvistens betydelse för gäldenären, målets komplexitet och de berörda parternas agerande.

65. I det motsatta fallet, om punkt 49 i dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ska tolkas så, att domstolen såsom jag anser har angett en allmän och abstrakt regel, skulle det leda till ett liknande resultat som tribunalens slutsats i det mål där domstolen meddelade dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). Det betecknade domstolen emellertid som en ”förvanskning av begreppet skälig tidsfrist”. ( 40 )

66. I dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) erinrade domstolen om att begreppet skälig tidsfrist är ”tillämpligt oberoende av vilket rättsområde som är i fråga” ( 41 ) och dess bedömning kan beröra konsekvensen i unionsrätten. ( 42 )

67. Begreppet skälig tid ska således tillämpas på ett enhetligt sätt, oavsett i vilket sammanhang frågan uppkommer, när det inte föreskrivs någon särskild tidsfrist för ett administrativt förfarande i någon unionsbestämmelse eller när det rör sig om ett överklagande eller en talan med avseende på vilka det i unionsrätten inte har föreskrivits någon tidsfrist inom vilken överklagandet måste lämnas in eller talan väckas. ( 43 )

68. Jag anser följaktligen att de kriterier avseende tolkning och tillämpning av begreppet skälig tid som domstolen sammanfattade i dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) ska anses vara fastställda och förhärskande.

69. Dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) och dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) meddelades visserligen båda två av en avdelning med fem domare, den sistnämnda domen efter den förstnämnda, men den förstnämnda är resultatet av ett omprövningsförfarande. Arten av och syftet med detta exceptionella förfarande ger det emellertid en särskild tyngd, eftersom den felaktiga rättstillämpning som tribunalen kan befinnas vara skyldig till i en sådan dom kan innebära att enhetligheten eller konsekvensen i unionsrätten undergrävs. ( 44 )

70. I förevarande fall betyder det att ”bedömningen av huruvida en tidsåtgång är skälig inte kan företas med hänvisning till en bestämd längsta tidsgräns som fastställts på ett abstrakt sätt, utan bedömningen måste ske med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall.” ( 45 ) Det innebär att ”frågan huruvida [tidsutdräkten] är ’skälig’ ska bedömas, när förfarandets längd inte har stadgats i någon unionsbestämmelse, med hänsyn till samtliga omständigheter i det enskilda fallet och i synnerhet med hänsyn till tvistens betydelse för den berörde, ärendets komplexitet samt parternas uppträdande” ( 46 )

71. Visserligen är denna tolkning inte den som erbjuder den största rättssäkerheten. Den tycks emellertid vara den ”nödlösning” ( 47 ) som är mest förenligt med den behörighetsfördelning som ska gälla mellan unionslagstiftaren och domstolarna. Att på ett exakt och slutgiltigt sätt fastställa längden på en (o)skälig tidsutdräkt är nämligen i det närmaste att hänföra till ett fastställande av en preskriptionstid. En sådan behörighet bör emellertid enligt mitt tycke enbart tillkomma lagstiftaren. ( 48 )

2. Bedömningen av principen om skälig tid i den överklagade domen

72. En bedömning av den överklagade domen visar att det var samma principer som tribunalen erinrade om och tillämpade i den domen. Tribunalen angav nämligen att ”principen om skälig tid måste iakttas i alla fall i vilka – i avsaknad av regler i tillämpliga bestämmelser – rättssäkerhetsprincipen eller principen om berättigade förväntningar hindrar att unionens institutioner kan agera utan tidsbegränsning ... Huruvida en tidsperiod är skälig ska bedömas utifrån omständigheterna i varje enskilt fall och, bland annat, tvistens betydelse för den berörda parten, ärendets komplexitet och de närvarande parternas agerande”. ( 49 )

73. I övrigt konstaterade tribunalen med rätta i punkt 83 i den överklagade domen att det inte angavs i någon bestämmelse inom vilken tidsfrist debetnotan skulle delges, oavsett när den aktuella fordran uppstod.

74. Följaktligen gjorde inte tribunalen sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den av detta drog slutsatsen, i punkt 84 i den överklagade domen, att det saknades skäl att ”pröva huruvida parlamentet i förevarande fall [hade] iakttagit sina skyldigheter enligt principen om skälig tid”.

75. Den prövningen utgjorde ingenting annat än en bedömning av de omständigheter och den bevisning som anförts av parterna eller, med andra ord, en bedömning av de faktiska omständigheterna.

76. Såsom jag har angett ovan och enligt fast rättspraxis följer det emellertid av artiklarna 256 FEUF och 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol att ett överklagande ska vara begränsat till rättsfrågor och att tribunalen är ensam behörig dels att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, dels att bedöma dessa omständigheter. Bedömningen av de faktiska omständigheterna utgör, med undantag för då tribunalen har missuppfattat den bevisning som åberopats vid den, inte en sådan rättsfråga som är underställd domstolens kontroll. ( 50 )

77. En sådan missuppfattning ska framstå som uppenbar av handlingarna i målet utan att det är nödvändigt att göra en ny bedömning av de faktiska omständigheterna och av bevisningen. ( 51 )

78. Det framgår inte av de uppgifter som förelagts domstolen att någon missuppfattning har skett i förevarande fall. Något sådant har heller inte anförts, eftersom klaganden endast har anfört att principen om skälig tid inte har iakttagits och yrkat att det ska göras en ny prövning av sådana omständigheter som tvistens ekonomiska betydelse och målets komplexitet. ( 52 )

79. Visserligen skulle jag sannolikt inte ha gjort samma bedömning av huruvida tidsutdräkten i förevarande mål var skälig om jag hade varit behörig att pröva omständigheterna i målet. Icke desto mindre fastställde tribunalen, utan att missförstå omständigheterna såsom de framgick av handlingarna i målet, i punkt 86 i den överklagade domen att ”parlamentet, efter att ha tagit del av uppgifter från en fransk undersökningsdomare i september 2004 och ha företagit ett flertal skriftväxlingar med klaganden, [hade agerat] med erforderlig skyndsamhet och inom skälig tid, genom att i oktober 2008 översända handlingarna till Olaf och sätta i verket det förfarande som utmynnade i beslutet av den 4 mars 2009”. Det var även utan att missförstå omständigheterna som tribunalen kunde medge att parlamentet ”till följd av att Olaf inledde sin utredning i augusti 2009 och efter utredningsförfarandet överlämnade utredningsrapporten i oktober 2011 … likaledes hade agerat med erforderlig skyndsamhet och inom skälig tid genom att sätta i kraft det förfarande som utmynnade i det angripna beslutet”. ( 53 )

80. Däremot vill jag för fullständighetens skull tillägga, trots att klaganden inte anfört detta till stöd för överklagandet, att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den i punkt 88 i den överklagade domen beaktade ”att ett åsidosättande av principen om skälig tid endast kan föranleda en ogiltigförklaring av en rättsakt som antagits genom nämnda åsidosättande om detta har påverkat mottagarens utövande av rätten till försvar”.

81. Genom att kräva att klagandens rätt till försvar påverkas gjorde tribunalen nämligen ”en oriktig bedömning av vad ett åsidosättande av principen om skälig tid får för konsekvenser när unionslagstiftaren har infört en allmän regel, som föreskriver en skyldighet för unionens institutioner att agera inom en viss tid”, ( 54 ) såsom artikel 81 i förordning nr 966/2012.

82. När unionslagstiftaren uttryckt sig på ett sådant sätt, ”[m]ed hänsyn till de genom lagstiftarens vilja underförstått uttryckta kraven på rättssäkerhet och skyddet för berättigade förväntningar, är den rättspraxis som tribunalen hänvisar till … – enligt vilken åsidosättandet av principen om skälig tid inte kan föranleda en ogiltigförklaring av den angripna rättsakten såvida inte åsidosättandet innebär en kränkning av rätten till försvar – inte relevant i förevarande fall.” ( 55 )

83. Eftersom tribunalen angav detta skäl i den överklagande domen för fullständighetens skull, kan emellertid ett underkännande av det skälet inte föranleda en ogiltigförklaring av nämnda dom. Detta gäller i synnerhet som tribunalen i förevarande fall, i motsats till vad som var fallet i målet Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), med rätta fann att principen om skälig tid inte hade åsidosatts, vilket skulle ha varit en förutsättning för att underkänna nämnda domskäl.

VI – Förslag till avgörande

84. Mot bakgrund av det ovanstående anser jag att klaganden inte kan vinna framgång med den fjärde delen av den fjärde grund han åberopat till stöd för överklagandet. Överklagandet kan således inte bifallas såvitt avser den grunden.

( 1 ) Originalspråk: franska.

( 2 ) Se även föremålet för omprövning såsom det definierades i beslut omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).

( 3 ) EUT L 298, s. 1.

( 4 ) EUT L 362, s. 1.

( 5 ) EUT 2009 C 159, s. 1.

( 6 ) Punkt 81 i den överklagade domen. Min kursivering.

( 7 ) Se, för en aktuell tillämpning av principen, bland annat dom Frankrike/People's Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punkt 79), dom Nederländerna/kommissionen (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, punkt 51) och dom Wünsche Handelsgesellschaft International/kommissionen (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, punkt 72).

( 8 ) Dom Nencini/parlamentet (T‑431/10 et T‑560/10, EU:T:2013:290, punkt 43).

( 9 ) Punkt 92 i överklagandet.

( 10 ) Se, apropå dessa beteckningar, bland annat Mihaescu-Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015. Se även Schwarze, J., «Judicial Review of European Administrative Procedure», Law and Contemporary Problems, vol. 68, nr 1, s. 85–105. Författaren kopplar antagandet av ett beslut inom skälig tid till rätten till försvar (s. 92) men anser samtidigt att begreppet utgör en allmän unionsrättslig princip (s. 93). I slutsatsen betecknar emellertid författaren de processrättsliga garantierna i ett administrativt förfarande som ”grundläggande rättigheter” (s. 105). Generaladvokaten Sharpston betecknade skälig tid som en ”grundläggande rätt” i förslaget till avgörande i mål Gascogne Sack Deutschland/kommissionen (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, punkt 135). Där rörde det sig emellertid om rätten att erhålla ett domstolsavgörande inom skälig tid.

( 11 ) Se, för ett liknande resonemang, Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2:a upplagan, Oxford University Press, 2006, s. 412, och Hofmann, H.C.H., Rowe, G. C. och Türk, A. H., Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, s. 196. Som generaladvokaten Szpunar klargjorde i förslaget till avgörande i mål Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022) ska en skälig tidsfrist tillämpas i syfte ”att i varje enskilt fall tillvarata de enskildas rättssäkerhet i deras förbindelser med unionen i avsaknad av en i lag föreskriven tidsfrist” (punkt 98).

( 12 ) Se artikel 41 i stadgan och nedan, avdelning 2, ”God förvaltning”.

( 13 ) Se dom Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl./kommissionen (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P och C‑254/99 P, EU:C:2002:582). I punkt 207 i den domen bekräftade domstolen ”[s]om redan har angetts i punkt 179 i denna dom [att] den allmänna gemenskapsrättsliga principen om iakttagande av en rimlig tidsfrist [är] tillämplig inom ramen för en talan”. I punkt 179 i samma dom angav emellertid domstolen att ”det på konkurrensområdet föreligger en skyldighet att iaktta principen om en rimlig tidsfrist i ... administrativa förfaranden ... Om talan väcks föreligger det även en skyldighet att iaktta denna princip i det rättsliga förfarandet vid gemenskapsdomstolarna” (min kursivering). I punkt 38 i dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) framhöll domstolen att tribunalen, i den dom som hade överklagats ”påpekade att skyldigheten att handlägga administrativa förfaranden inom skälig tid utgör en allmän unionsrättslig princip … och ingår som ett led i rätten till god förvaltning i artikel 41.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.” Dessa överväganden av tribunalen ändrades inte av domstolen.

( 14 ) Se, för ett liknande resonemang, Lenaerts K. et Van Nuffel P., European Union Law, 3e éd., Sweet & Maxwell, 2011, nr 22-036.

( 15 ) Min kursivering.

( 16 ) Se, avseende dessa beteckningar och räckvidden av god förvaltning i unionsrätten, bland annat Azoulay, L. och Clément-Wilz, L., ”La bonne administration” i Auby, J.-B. och Dutheil de la Rochère, J., (i samarbete med Chevalier, E.), Traité de droit administratif européen, 2:a upplagan, Bruylant, 2014, s. 671–697, i synnerhet s. 672, 674 och 679.

( 17 ) Enligt rubriken till artikel 41 i stadgan. Min kursivering.

( 18 ) Artikel 41.2 i stadgan. Min kursivering.

( 19 ) EUT C 303, 2007, s. 17.

( 20 ) Beslut omprövning Arango Jaramillo m.fl./BEI (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468, punkt 15). Omprövningen motiverades även av den preklusionsverkan som tribunalen genom sin tolkning kopplade till utgången av en frist inom vilken de berörda anställda måste väcka talan som inte fastställts i unionens primär- eller sekundärrätt (punkt 16).

( 21 ) Punkt 27 i den domen.

( 22 ) Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska unionen, vilka fastställdes genom rådets förordning (EEG, Euratom, EKSG) nr 259/68 av den 29 februari 1968 om fastställande av tjänsteföreskrifter för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkor för övriga anställda i dessa gemenskaper samt om införande av särskilda tillfälliga åtgärder beträffande kommissionens tjänstemän (EGT L 56, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 1, s. 39), i dess lydelse enligt rådets förordning (EG, Euratom) nr 723/2004 av den 22 mars 2004 (EUT L 124, s. 1).

( 23 ) Dom Arango Jaramillo m.fl./BEI (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, punkt 30).

( 24 ) Ibidem.

( 25 ) Dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 33).

( 26 ) Dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./BEI(C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 28).

( 27 ) Ibidem (punkt 29).

( 28 ) Dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkterna 46 och 54 samt domslutet).

( 29 ) Generaladvokaten Szpunars förslag till avgörande i mål Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 48). De aktuella bestämmelserna i målet Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) var artikel 73a i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (EGT L 248, s. 1), i dess lydelse enligt rådets förordning (EG, Euratom) nr 1995/2006 av den 13 december 2006 (EUT L 390, s. 1) och artikel 85b i kommissionens förordning (EG, Euratom) nr 2342/2002 av den 23 december 2002 om genomförandebestämmelser för rådets förordning nr 1605/2002 (EGT L 357, s. 1), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG, Euratom) nr 478/2007 av den 23 april 2007 (EUT L 111, s. 13). Samma bestämmelser var tillämpliga då de belopp som är i fråga i förevarande mål betalades ut. Jag noterar att de relevanta bestämmelserna, då det omtvistade beslutet antogs, hade ersatts genom artikel 81 i förordning nr 966/2012 och artikel 93.1 i delegerad förordning nr 1268/2012. Dessa nya bestämmelser liknar emellertid de bestämmelser som anges ovan. I samtliga bestämmelser föreskrivs nämligen en preskriptionstid på fem år för unionens fordringar på tredje man. Preskriptionstiden börjar löpa det datum som anges i en debetnota.

( 30 ) Dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 47).

( 31 ) Generaladvokaten Szpunars förslag till avgörande i mål Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 68).

( 32 ) Se, för ett liknande resonemang, generaladvokaten Szpunars förslag till avgörande i mål Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 75).

( 33 ) Dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 48).

( 34 ) Generaladvokaten Szpunars förslag till avgörande i mål Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 98).

( 35 ) Dom Nencini/Parlement (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 49). Min kursivering.

( 36 ) Ibidem.

( 37 ) Dom Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 49). Min kursivering.

( 38 ) Enligt fast rättspraxis följer det av artiklarna 256 FEUF och 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol att ett överklagande ska vara begränsat till rättsfrågor och att tribunalen är ensam behörig dels att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, dels att bedöma dessa omständigheter. Bedömningen av de faktiska omständigheterna utgör, med undantag för då tribunalen har missuppfattat den bevisning som åberopats vid den, inte en sådan rättsfråga som är underställd domstolens kontroll. Se bland annat, för ett liknande resonemang, dom Wunenburger/kommissionen (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punkt 66) och dom YKK m.fl./kommissionen (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, punkt 44).

( 39 ) Se punkt 47 i detta förslag till avgörande.

( 40 ) Dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./BEI(C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 45).

( 41 ) Punkt 52 i den domen.

( 42 ) Punkt 54 i den domen.

( 43 ) Dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./BEI(C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 33).

( 44 ) Artiklarna 62 och 62b i stadgan för Europeiska unionens domstol.

( 45 ) Dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 29). Samma tolkning av begreppet skälig tid tycks göras i doktrinen. Se bland annat Kansa, L., ”Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights”, European Law Journal, 2004, vol. 10, nr 3, s. 296–326, särskilt s. 314; Mihaescu-Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015; Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2:a upplagan, Oxford University Press, 2006, s. 412; Hofmann, H.C.H., Rowe, G. C. och Türk, A. H., Administrative Law and Policiy of the European Union, Oxford University Press, 2011, s. 196.

( 46 ) Dom omprövning Arango Jaramillo m.fl./BEI(C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 28).

( 47 ) Uttrycket härrör från generaladvokaten Szpunars förslag till avgörande i mål Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 96).

( 48 ) Se, för ett liknande resonemang, de synnerligen relevanta reflektionerna i generaladvokaten Szpunars förslag till avgörande i mål Nencini/parlamentet om en lucka i lagstiftningen (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkterna 75–93). Se även dom Imperial Chemical Industries/kommissionen (48/69, EU:C:1972:70), i vilken domstolen uttryckligen angav att även om en preskriptionstid måste fastställas i förväg, måste ”[f]astställandet av denna tidsfrist och tillämpningsbestämmelserna i samband därmed omfattas av gemenskapslagstiftarens behörighet” (punkt 48). Såvitt jag känner till, har det enda nämnvärda avsteget från denna princip gjorts på området för statligt stöd, när domstolen fann att kommissionen, när det inte fastställs någon tidsfrist i lagstiftningen, var tvungen att uttala sig om planerat statligt stöd som den underrättats om inom två månader (dom Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, punkt 4). Denna tidsfrist fördes sedan formellt in i de gällande bestämmelserna.

( 49 ) Punkt 82 i den överklagade domen.

( 50 ) Se bland annat, för ett liknande resonemang, dom Wunenburger/kommissionen (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punkt 66) och dom YKK m.fl./kommissionen (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, punkt 44).

( 51 ) Se bland annat, för ett liknande resonemang, dom Wunenburger/kommissionen (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punkt 67) och dom YKK m.fl./kommissionen (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, punkt 44).

( 52 ) Punkterna 90 och 91 i överklagandet.

( 53 ) Ibidem.

( 54 ) Dom Nencini/Parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 51).

( 55 ) Ibidem (punkt 54).