ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

I artikel 33.11 och 33.12 i samma lag föreskrivs följande: ”11. De organisationer som vidaresänder tv-kanaler och andra personer som tillhandahåller tjänster till konsumenter i Litauen avseende distribution av tv-program och/eller enskilda program via internet som utgör tv-programpaket som vidaresänds och/eller distribueras via internet ska iaktta de regler som [LRTK] har antagit om sammansättning av tv-programpaket och garantera konsumenternas rätt till opartisk information, åsikts- kulturell och språklig mångfald, samt till lämpligt skydd av minderåriga mot skadlig påverkan av offentlig information. Under tolv månader från dagen för antagandet av det beslut som avses i punkt 12.1 i denna artikel får tv-kanaler som har sänt material som omfattas av sändningsförbudet i artikel 19.1.3 i [denna lag] endast vidaresändas och/eller spridas via internet i betal-tv-paket, i vilket fall de inte får vara föremål för bidrag, stöd eller rabatter av något slag och priset för dem får inte vara lägre än de kostnader tjänsteleverantören har ådragit sig för förvärvet, vidaresändningen och/eller sändningen via internet av de tv-program som ingår i dessa tv-programpaket. 12. När [LRTK], har konstaterat att material som omfattas av sändningsförbudet enligt artikel 19.1.1, 19.1.2 och 19.1.3 i [denna lag] vidaresänts och/eller sänts via internet från unionsmedlemsstater, stater i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och andra europeiska stater som ratificerat [Europarådets konvention om television över gränserna] har publicerats, sänts och spridits på en tv-kanal eller ingått i sändningar från en sådan kanal 1) ska organisationen fatta beslut om att den aktuella tv-kanalen endast får visas i betal-tv-paket i och underrätta tv-företag och andra aktörer som till konsumenter i Litauen tillhandahåller tjänster i samband med sändning av tv-kanaler och/eller sändning av tv via internet om detta. 2) omedelbart vidta de åtgärder som föreskrivs i artikel 34 i denna lag i syfte att säkerställa att sändningen av tv-kanaler och/eller sändningar uppfyller kraven i [den ovannämnda lagen]. …”
5

I artikel 1 i beslutet föreskrivs följande: ”1. Det statliga stöd som Italien olagligt genomfört sedan november 1995 med avseende på anställning genom de utbildnings- och anställningsavtal som föreskrivs i [lag nr 863, av den 19 december 1984, lag nr 407, av den 29 december 1990, legge n. 169 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 29 marzo 1991, n. 108, recante disposizioni urgenti in materia di sostegno dell’occupazione (lag nr 169 om omvandling till lag, med ändringar, av lagdekret nr 108, av den 29 mars 1991, om brådskande åtgärder till stöd för sysselsättningen), av den 1 juni 1991 (GURI nr 129, av den 4 juni 1991, s. 4) och legge n. 451 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 16 maggio 1994, n. 299, recante disposizioni urgenti in materia di occupazione e di fiscalizzazione degli oneri sociali (lag nr 451, om omvandling till lag, med ändringar, av lagdekret nr 299, av den 16 maj 1994, om brådskande åtgärder för sysselsättningen och beskattning av sociala avgifter), av den 19 juli 1994 (GURI nr 167, av den 19 juli 1994, s. 3)] är förenliga med den gemensamma marknaden förutsatt att det syftar till att – skapa nya arbetstillfällen i det mottagande företaget till förmån för arbetstagare som ännu inte lyckats få arbete eller har förlorat sin tidigare anställning, i den mening som avses i riktlinjerna för sysselsättningsstöd [(EGT C 334, 1995, s.4)], – anställa arbetstagare som har särskilda svårigheter att komma in eller återinträda på arbetsmarknaden. Enligt detta beslut avses med arbetstagare som har särskilda svårigheter att komma in eller återinträda på arbetsmarknaden, – personer under 25 år, – personer med universitetsexamen som är högst 29 år, och – långtidsarbetslösa, dvs. de som har varit arbetslösa i över ett års tid. 2. Stöd avseende utbildnings- och anställningsavtal som inte uppfyller villkoren i punkt 1 är oförenliga med den gemensamma marknaden.”
27

Den hänskjutande domstolen anger i detta avseende att Bundesverwaltungsgericht (den federala förvaltningsdomstolen) har grundat sig på artikel 9 § 1 (1) AsylG 2005, enligt vilken en utlännings status som subsidiärt skyddsbehövande ska återkallas ex officio när kraven för att bevilja sådan status inte, eller inte längre, är uppfyllda. Enligt den hänskjutande domstolen är det första alternativet i den bestämmelsen tillämpligt i förevarande mål, det vill säga det fall där kraven för beviljande inte var uppfyllda vid den tidpunkt då beslutet för beviljandet antogs. Den hänskjutande domstolen påpekar att om den behöriga myndigheten avser att återkalla denna status ex officio enligt det första alternativet, görs i bestämmelsen ingen åtskillnad på situationerna när kraven för att bevilja status som skyddsbehövande inte var uppfyllda på grund av att sökanden inte kunde skyddas eller på grund av att han inte behövde skyddas. Bestämmelsen innehåller ingen ytterligare begränsning enligt vilken endast bedrägligt förvärv av status som subsidiärt skyddsbehövande kan beröva beslutet om beviljande av sådan status all rättslig verkan. Ett enkelt misstag från myndigheternas sida kan således också omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse.
14

Den hänskjutande domstolen har härvidlag påpekat att det vid denna har gjorts gällande att artikel 11.3 e i förordning nr 883/2004 inte är tillämplig i en sådan situation som föreligger i det nationella målet, eftersom det påstås framgå av kommissionens dokument Explanatory notes on modernised social security coordination Regulations (EC) No 883/2004 & (EC) No 987/2009 från januari 2011 att denna bestämmelse enbart är tillämplig på personer som inte förvärvsarbetar.
1

Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu) Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc, Csi Cells Co. Ltd och Csi Solar Power Group Co. Ltd, tidigare Csi Solar Power (China), Inc. (nedan kallade Csi Solar Power) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 28 februari 2017, Canadian Solar Emea m.fl./rådet (T-162/14, ej publicerad, EU:T:2017:124) (nedan kallad den överklagade domen) i den del tribunalen genom nämnda dom ogillade deras talan om ogiltigförklaring av rådets genomförandeförordning (EU) nr 1238/2013 av den 2 december 2013 om införande av en slutgiltig antidumpningstull och om slutgiltigt uttag av den preliminära tull som införts på import av solcellsmoduler av kristallint kisel och väsentliga komponenter (dvs. celler) med ursprung i eller avsända från Folkrepubliken Kina (EUT L 325, 2013, s. 1) (nedan kallad den omtvistade förordningen) i den mån den är tillämplig på klagandena.
23

Mot denna bakgrund beslutade Helsingfors tingsrätt att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till EU-domstolen: ”1) Ska artikel 13.1 i direktiv 2010/24, som föreskriver att fordringar som ska drivas in enligt med stöd av en begäran om indrivning ska behandlas som om de var den anmodade medlemsstatens fordringar, tolkas så, a) att den anmodade medlemsstaten även är part i en domstolsprocess om återvinning till konkursboet av de belopp som betalats in till följd av indrivningen, eller b) att den anmodade medlemsstatens inblandning är begränsad till tvångsindrivning av fordran och bevakning av fordran i konkursförfarandet och att det i en talan om återvinning, som rör vilka tillgångar som hör till konkursboet, i stället är den sökande medlemsstaten som är svarande? 2) Ska [direktiv 2010/24] tolkas så, att en annan stats fordringar på grundval av en begäran om indrivning drivs in på samma sätt men att de indrivna tillgångarna hålls åtskilda och inte blandas med den anmodade statens tillgångar, eller ska direktivet tolkas så, att den andra statens fordringar drivs in tillsammans med de egna fordringarna på ett sådant sätt att de blandas med den anmodade medlemsstatens tillgångar? Med andra ord: Syftar direktivet endast till att förbjuda att en annan stats fordringar missgynnas? 3) Kan en tvist som avser återvinning i konkurs likställas med tvister som rör verkställighetsåtgärder i den mening som avses i artikel 14.2 i [direktiv 2010/24], och är det härav möjligt att dra slutsatsen att den anmodade medlemsstaten enligt direktivet är svarande även i denna tvist?”
27

Artikel 64.1 FEUF innebär emellertid att en medlemsstat i sina relationer med tredjeland får tillämpa sådana restriktioner för kapitalrörelser som omfattas av det materiella tillämpningsområdet för denna bestämmelse, även när restriktionerna strider mot den princip om fri rörlighet för kapital som stadgas i artikel 63.1 FEUF, under förutsättning att restriktionerna var i kraft redan den 31 december 1993 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 december 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, punkt 187, dom av den 24 maj 2007, Holböck, C‑157/05, EU:C:2007:297, punkt 39, och dom av den 24 november 2016, SECIL, C‑464/14, EU:C:2016:896, punkt 86).
35

Slutligen konstaterar domstolen att även om det just i det nationella målet föreligger ett obestridligt samband med insolvensförfarandet, eftersom det är fråga om en talan väckt av konkursförvaltaren i borgenärernas intresse, skulle en sådan talan likväl, såsom framgår av de handlingar som getts in till EU-domstolen, kunna väckas av borgenärerna individuellt, antingen före, under eller efter insolvensförfarandet.
60

För det första följer det av flera andra bestämmelser i direktiv 2004/18 att det i ramavtalet från början ska fastställas den största kvantiteten varor eller tjänster som kommer att kunna bli föremål för efterföljande kontrakt. I artikel 9.9 i direktivet, där det bland annat anges hur ramavtalens uppskattade värde ska beräknas, att det värde som ska beaktas är det högsta uppskattade värdet exklusive mervärdesskatt av samtliga planerade kontrakt under ramavtalets eller det dynamiska inköpssystemets hela löptid. Enligt punkt 6 c, under rubriken ”För tjänstekontrakt”, som återfinns under rubriken ”Meddelande om upphandling” i bilaga VII A till direktiv 2004/18, krävs att det i ett sådant avtal även anges avtalets planerade löptid, det totala beräknade värdet för tjänsterna under hela ramavtalets löptid samt, i den utsträckning detta är möjligt, kontraktens värde och frekvens. Såsom kommissionen har gjort gällande och såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 78 i sitt förslag till avgörande är den upphandlande myndighet som från början är part i ramavtalet visserligen endast skyldig att göra en uppskattning av värdet och frekvensen med avseende på vart och ett av de efterföljande kontrakten. Den är däremot tvungen att precisera den totala kvantitet som kan komma att bli aktuell med avseende på efterföljande kontrakt.
61

Under dessa omständigheter kan inte åsidosättandet av principen om skälig handläggningstid i mål T‑54/06 vara den avgörande orsaken till den skada som Kendrion åsamkats till följd av kostnaderna för bankgarantin under den period som motsvarar den tid med vilken den skäliga handläggningstiden överskreds. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 80 i sitt förslag till avgörande, är en sådan skada följden av Kendrions eget val att låta bankgarantin bestå under hela förfarandet i det målet, trots de finansiella konsekvenser som detta gav upphov till.
24

Den hänskjutande domstolen har dock påpekat att beskrivningen av arbetsuppgifterna i anställningsavtalet och i avtalet om familjehemsplacering som ingås för varje barn anger att verksamheten som familjehemsförälder ska säkerställas kontinuerligt även under perioder av lagstadgad ledighet, såvida inte arbetsgivaren godkänner att familjehemsföräldern tillbringar ledigheten skild från barnet. I praktiken konstaterade den att det bara var en av klagandena som hade fått tillåtelse att ta semester utan barnet under åren 2014 och 2015, medan tre av klagandena tagit semester utan barnen under år 2014 och tre andra under år 2015. Den hänskjutande domstolen har dock förklarat att det framgår av klagandenas semesteransökningar att dessa känt till möjligheten att ta semester utan familjehemsbarnet men ändå accepterat att ta semester med barnet.
30

För det andra framgår det av det ändrade förslaget till rådets direktiv om rätt till familjeåterförening (KOM(2000) 624 slutlig), som lades fram av kommissionen den 10 oktober 2000 (EGT C 62 E, 2001, s. 99) att det undantag från tillämpningsområdet som anges i artikel 3.2 c i direktiv 2003/86 infördes i direktivet just med tanke på att det i framtiden skulle inrättas en för alla medlemsstater gemensam status för personer med subsidiärt skydd. I samband med detta avsåg kommissionen att föreslå bestämmelser om familjeåterförening som var anpassade för tredjelandsmedborgare som åtnjöt en sådan status. Detta tyder på att undantaget föreskrevs i syfte att utesluta dessa tredjelandsmedborgare från nämnda direktivs tillämpningsområde.
–

UAB ”Renerga”, inledningsvis genom V. Radvila, K. Pabijanskas och G. Balčiūnas, advokatas, C. Malamataris, dikigoros, A. Wilhelm, Rechtsanwalt, E. Righini, avvocato, och C. Cluzel, avocat, därefter genom V. Radvila och K. Pabijanskas, advokatas, E. Righini, avvocato, och C. Cluzel, avocat,
37

Mot denna bakgrund beslutade Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Överdomstolen i den autonoma regionen Galicien, Spanien) att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska artikel 7 i direktiv 92/85 tolkas på så sätt att nattarbete – som arbetstagare som avses i artikel 2 i det direktivet, inbegripet ammande arbetstagare, inte bör åläggas att utföra – inte endast omfattar arbete som helt och hållet utförs nattetid, utan även skiftarbete där vissa av skiften, som i förevarande fall, är nattskift? 2) I ett mål som gäller huruvida det finns en risk för en arbetstagare under hennes amningsperiod, ska de särskilda bevisbördereglerna i artikel 19.1 i direktiv 2006/54 (som har införlivats med spansk rätt bland annat genom artikel 96.1 i lag 36/2011) tillämpas, när det gäller villkoren i artikel 5 i direktiv 92/85 (som har införlivats med spansk rätt genom artikel 26 i [lag 31/1995]), på frågan huruvida arbetstagaren har rätt till ledighet under amningsperioden och, i förekommande fall, den ersättning som enligt den nationella lagstiftningen utbetalas vid en sådan risksituation, i enlighet med artikel 11.1 i direktiv 92/85? 3) I ett mål angående huruvida det finns risker under amningsperioden som ger rätt till ledighet enligt artikel 5 i direktiv 92/85 (som har införlivats med spansk rätt genom artikel 26 i [lag 31/1995]), kan artikel 19.1 i direktiv 2006/54 tolkas på så sätt att följande omständigheter utgör ’fakta som ger anledning att anta att det har förekommit direkt eller indirekt diskriminering’ av en ammande arbetstagare: i) arbetstagaren arbetar skift som säkerhetsvakt och vissa av skiften är nattskift då hon dessutom arbetar ensam, ii) arbetstagaren går ronder och hanterar i förekommande fall akuta händelser (brott, bränder eller andra incidenter), iii) det saknas bevisning om att det på arbetsplatsen finns en lämplig plats att amma på eller, i förekommande fall, pumpa bröstmjölk på? 4) Om det i ett mål angående huruvida det finns risker under amningsperioden som ger rätt till ledighet är styrkt att det finns ’fakta som ger anledning att anta att det har förekommit direkt eller indirekt diskriminering’ enligt artikel 19.1 i direktiv 2006/54, jämförd med artikel 5 i direktiv [92/85] (som har införlivats med spansk rätt genom artikel 26 i lag [31/1995]), kan det då krävas av en ammande arbetstagare att hon, för att kunna beviljas ledighet enligt den nationella lagstiftningen (som införlivar artikel 5.2 och 5.3 i direktiv 92/85), styrker att det inte är tekniskt eller objektivt möjligt att ändra hennes arbetsförhållanden eller arbetstid eller att detta rimligen inte kan krävas, eller att det inte är tekniskt eller objektivt möjligt att omplacera henne till en annan befattning eller att en sådan omplacering inte rimligen kan krävas? Eller förhåller det sig tvärtom så, att det åligger motparterna (arbetsgivaren och det organ som ska betala ut den ersättning som är knuten till ledigheten) att styrka dessa omständigheter?”
11

Mitsubishi är etablerat i Japan och är innehavare av följande varumärken (nedan kallade Mitsubishis varumärken): – EU-ordmärket MITSUBISHI, som registrerades den 24 september 2001 under nr 118042 för bland annat varor i klass 12 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg, däribland motorfordon, elfordon och gaffeltruckar. – Det nedan återgivna EU-figurmärket, som registrerades den 3 mars 2000 under nummer 117713 för bland annat varor i klass 12 i nämnda överenskommelse, däribland motorfordon, elfordon och gaffeltruckar. – Beneluxregistreringen av ordmärket MITSUBISHI, som registrerades den 1 juni 1974 under nr 93812 för bland annat varor i klass 12, däribland fordon och transportmedel på land, och i klass 16, däribland böcker och trycksaker. – Beneluxregistreringen av figurmärket MITSUBISHI, som registrerades den 1 juni 1974 under nr 92755 för bland annat varor i klass 12, däribland fordon och transportmedel på land, och i klass 16, däribland böcker och trycksaker. Detta varumärke är identiskt med EU-figurmärket.
46

Den tolkning som anges i punkt 35 ovan stöds – utöver av analysen av lydelsen i artikel 12.1 andra stycket i direktiv 1999/5, det sammanhang i vilket den bestämmelsen ingår och syftet med detta direktiv – även av kommissionens förklarande anmärkning rörande tolkningen av direktiv 1999/5. Av avsnittet med rubriken ”Ambiguity in Annex III to the Directive” i denna anmärkning framgår att om samtliga de väsentliga radiotestsekvenserna har fastställts i de harmoniserade standarderna, är den tillverkare som följer dessa standarder inte skyldig att ange ett anmält organs identifikationsnummer på utrustningen. I nämnda anmärkning framhålls att ett anmält organ inte medverkar i det förfarande för bedömning av överensstämmelse som avses i bilaga III till direktiv 1999/5, när en tillverkare tillämpar harmoniserade standarder, och att den skyldighet som följer av artikel 12.1 andra stycket i direktivet således inte föreligger om tillverkaren har tillämpat de harmoniserade standarderna.
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Skatte- och tullmyndigheten i Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland) (nedan kallad skattemyndigheten) och DPAS Limited. Målet rör skattemyndighetens beslut att inte medge undantag från skatteplikt för ett tillhandahållande av tjänster som utförs av DPAS.
5

I artikel 41 i förordningen, med rubriken ”Rätt till prioritet”, föreskrivs följande: ”1. Den som i vederbörlig ordning har lämnat in en ansökan om ett formskydd eller en nyttighetsmodell i eller med verkan för en stat som är part i Pariskonventionen eller i avtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen [(WTO), undertecknat i Marrakech den 15 april 1994], eller dennes rättsinnehavare, skall vid inlämningen av en ansökan om en registrerad gemenskapsformgivning för samma formgivning eller nyttighetsmodell åtnjuta prioritet under sex månader från den dag då den första ansökningen lämnades in. 2. Varje ansökan som enligt den nationella lagstiftningen i den stat där den lämnades in eller enligt bilaterala eller multilaterala överenskommelser jämställs med en korrekt nationell ansökan skall anses som prioritetsgrundande. 3. Med en ’korrekt nationell ansökan’ skall avses varje ansökan som är tillräckligt fullständig för att den dag då ansökningen lämnades in skall kunna fastställas, detta oberoende av resultatet av ansökningen. …”
25

Begäran innehöll bland annat en sådan förklaring som krävs enligt artikel 15 i genomförandeförordning nr 1189/2011, varigenom det intygades att villkoren som uppställs i direktiv 2010/24 för att inleda ett förfarande om ömsesidigt bistånd var uppfyllda, samt följande uppgifter: – ”The claim(s) is (are) not contested” [”Fordran/fordringarna bestrids inte”], – ”The claim(s) may no longer be contested by an administrative appeal/by an appeal to the courts” [Fordran/fordringarna kan inte längre bestridas genom ett administrativt klagomål/genom ett överklagande till domstol”], – ”Appropriate recovery procedures have been applied in the State of the applicant authority but will not result in the payment in full of the claim” [”Lämpliga indrivningsåtgärder har vidtagits i den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen men de kommer inte att leda till full betalning av fordran”].
3

I artikel 6, med rubriken ”Rätt till en rättvis rättegång”, i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), föreskrivs följande: ”1. Var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Domen skall avkunnas offentligt, men pressen och allmänheten får utestängas från förhandlingen eller en del därav av hänsyn till den allmänna moralen, den allmänna ordningen eller den nationella säkerheten i ett demokratiskt samhälle, eller då minderårigas intressen eller skyddet för parternas privatliv så kräver eller, i den mån domstolen finner det strängt nödvändigt, under särskilda omständigheter när offentlighet skulle skada rättvisans intresse. 2. Var och en som blivit anklagad för brott skall betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen fastställts. 3. Var och en som blivit anklagad för brott har följande minimirättigheter a) att utan dröjsmål, på ett språk som han förstår och i detalj, underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom, b) att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, c) att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv utsett eller att, när han saknar tillräckliga medel för att betala ett rättegångsbiträde, erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar, d) att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom, e) att utan kostnad bistås av tolk, om han inte förstår eller talar det språk som begagnas i domstolen.”
I ett fall där den berörda personen har närvarat personligen i det förfarande som ledde till det rättsliga avgörande varigenom han eller hon definitivt fälldes till ansvar för ett brott och dömdes till fängelse för detta brott och det sedan i samband med verkställandet har beslutats om villkorlig frigivning från en del av straffet, under förutsättning att vissa villkor iakttogs – ska uttrycket ”förhandling [som ledde till beslutet]” i den mening som avses i artikel 4a i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 tolkas på så sätt att det inte omfattar ett senare förfarande om förverkande av den villkorliga frigivningen som grundas på att nämnda villkor inte har iakttagits under prövotiden. Detta gäller under förutsättning att beslutet om förverkande som antas efter detta förfarande inte ändrar vare sig typ eller varaktighet av det ursprungligen utdömda straffet.

(se punkt 92 och domslutet)
47

Den hänskjutande domstolen har härvidlag hänvisat till en rapport från UNHCR, som offentliggjordes den 29 juli 2010 och har titeln ”UNHCR comments on the European Commission’s proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council on minimum standards for the qualification and status of third country nationals or stateless persons as beneficiaries of international protection and the content of the protection granted (COM(2009) 551 of 21 October 2009)”. I den rapporten upprepade UNHCR tvivel som redan hade uttryckts vad gäller förenligheten av artikel 14.4 och 14.6 i direktiv 2004/83 med Genèvekonventionen.