SV Europeiska unionens officiella tidning C 354/22

Talan väckt den 6 augusti 2015 – Europeiska kommissionen mot Republiken Italien

(Mål C-433/15)

(2015/C 354/25)

Rättegångsspråk: italienska

Parter

Sökande: Europeiska kommissionen (ombud: P. Rossi, D. Nardi, J. Guillem Carrau)

Svarande: Republiken Italien

Sökandens yrkanden

Sökanden yrkar att domstolen ska

— a) fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt tillämplig EU-lagstiftning för berörda år, särskilt artiklarna 1 och 2 i förordning nr 3950/92 (1), artikel 4 i förordning nr 1788/2003 (2), artiklarna 79, 80 och 83 i förordning nr 1234/2007 (3) och vad avser genomförandebestämmelserna artikel 7 i förordning nr 536/1993 (4), artikel 11.1 och 11.2 i förordning nr 1392/2001 (5) och artiklarna 15 och 17 i förordning nr 595/2004 (6) genom att inte säkerställa att tilläggsavgiften som togs ut i Italien för den produktion som översteg den nationella kvoten från och med det första regleringsåret då tilläggsavgiften tillämpades i Italien (1995/1996) till det sista år då det faktiskt fanns ett överskott i Italien (2008/2009) faktiskt debiterades de jordbrukare som bidragit till överskottet och att det betalades i rätt tid efter att de meddelats om de belopp som skulle betalas, av köparen eller producenten i fall av direkt försäljning, eller om den inte betaldes i rätt tid, att den bokfördes och där så var möjligt krävdes in av dessa köpare eller producenter, och

— b) förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna.

Grunder och huvudargument

Kommissionen anför till stöd för sin talan att enligt de uppgifter som de italienska myndigheterna har tillhandahållit, eller som har erhållits på annat sätt under det administrativa förfarandet, uppgår det totala beloppet av den tilläggsavgift som ska återbetalas till 1 343 miljoner euro. Det sammanlagda beloppet av den tilläggsavgift som faktisk krävts in uppgår till 282 miljoner euro av det sammanlagda beloppet av tilläggsavgifter på omkring 2 305 miljoner euro under perioden från och med det regleringsår då det förekom överskottsproduktion (2008/2009). Efter avdrag för de belopp som ingår i avbetalningsplaner (469 miljoner euro) och belopp som skrivits av (211 miljoner euro) utgör förhållandet mellan den avgift som betalats och den som ska återkrävas, justerad för de belopp som är föremål för avbetalningsplaner och som skrivits av, 21 procent. De belopp som faktiskt har återkrävts utgör mindre än en fjärdedel av de belopp som ska återkrävas vid tidpunkten som fastställts i det motiverade yttrandet.

Kommissionen anger att procentandelen av de belopp som faktiskt har återbetalats i förhållande till de belopp bokförts för vart och ett av de aktuella regleringsåren, justerad för de belopp som är föremål för avbetalningsplaner och som skrivits av, visar att tillämpningen av tilläggsavgiften är ineffektiv (då detta förhållande genomsnittligt var under 21 procent) under den aktuella perioden, trots att mer än fem år hade gått vid slutet av den period som angavs i det motiverade yttrandet, från slutet av det sista regleringsåret med överskott i Italien.

Med avseende på den motivering som Italien har framfört, att återkraven rörande de belopp som ska betalas med anledning av tilläggsavgifter har försvårats på grund av ett flertal pågående mål där talan väckts av gäldenärer gällande återkraven, har kommissionen lagt fram uppgifter som rör de belopp som faktiskt återkrävts i förhållande till de belopp som återstår och där beloppen inte har bestritts, för var och ett av de berörda regleringsåren. Enligt dessa uppgifter har endast 241 miljoner euro återbetalats av totalt 1 068 miljoner euro, vilket motsvarar 23 procent av de belopp som ska återkrävas, utan att det finns någon motivering.

Syftet med tilläggsavgiften är att motverka mjölkproduktion som överstiger de nationella referenskvantiteterna varför ett upprepat misslyckande att återkräva så betydande belopp 20 år efter det att produktionskvoter infördes i Italien och sex år sedan den sista referenskvantiteten överskreds i Italien visar att systemet med tilläggsavgift mist sin effektivitet i den mening som lagstiftaren avsett. Detta framgår även av det förhållandet att referenskvantiteten upprepade gånger överskreds varje regleringsår mellan 1995/1996 och 2008/2009.

Kommissionen hävdar att misslyckandet med att återkräva så stora belopp avseende tilläggsavgifterna kan kopplas till specifika fall av underlåtenhet av Republiken Italien, vilket förklarar den bristande effektiviteten i det system för återkrav som tillämpades i Italien under den aktuella perioden.

För det första orsakade den förvirring som rådde vid lagstiftningsprocessen avseende införlivandebestämmelserna en försening av systemet och ett onormalt stort antal tvister, vilket medfört att återkrav förhindrats, eftersom dessa inhiberats av de nationella domstolarna som en skyddsåtgärd.

För det andra har Italien inte använt sig av de administrativa förfaranden som står till buds för att på ett effektivt sätt återkräva tilläggsavgifterna, såsom kvittning. Ett system för att kvitta de avgifter som ska återkrävas mot stöd enligt den gemensamma jordbrukspolitiken har införts på ett ineffektivt sätt och för sent och det finns fortfarande italiensk lagstiftning ikraft som hindrar dessa förfaranden.

För det tredje har förfaranden för återkrav i stor utsträckning hindrats sedan lag nr 33/2009 trädde ikraft på grund av att det saknas genomförandebestämmelser eller avtal mellan myndigheterna och berörda organ som är nödvändiga för att dessa förfaranden ska kunna återupptas.

För det fjärde framstår det för kommissionen som om det på grund av metodfel hos de myndigheter som är ansvariga för återkraven har förekommit att belopp som kan återkrävas inte betraktas som möjliga att återkräva, vilket gett upphov till ytterligare brister i effektiviteten i återkravsförfarandet.

(1) Rådets förordning (EEG) nr 3950/92 av den 28 december 1992 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 405, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 47, s. 159)

(2) Rådets förordning (EG) nr 1788/2003 av den 29 september 2003 om införande av en avgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EUT L 270, s. 123)

(3) Rådets förordning (EG) nr 1234/2007 av den 22 oktober 2007 om upprättande av en gemensam organisation av jordbruksmarknaderna och om särskilda bestämmelser för vissa jordbruksprodukter (enda förordningen om de gemensamma organisationerna av marknaden) (EUT L 299, s. 1)

(4) Kommissionens förordning (EEG) nr 536/93 av den 9 mars 1993 om tillämpningsföreskrifter för tilläggsavgiften för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 57, s. 12; svensk specialutgåva, område 3, volym 50 s. 202)

(5) Kommissionens förordning (EG) nr 1392/2001 av den 9 juli 2001 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 3950/92 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 187, s. 19)

(6) Kommissionens förordning (EG) nr 595/2004 av den 30 mars 2004 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EG) nr 1788/2003 om införande av en avgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EUT L 94, s. 22)