Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Förfarande – Domstolen anhängiggjord i enlighet med skiljedomsklausul – Domstolens behörighet i egenskap av institution som inbegriper domstolen och förstainstansrätten – Nödvändigheten av att ange behörig gemenskapsdomstol i skiljedomsklausul – Föreligger inte

(Artikel 238 EG)

2. Förfarande – Domstolen anhängiggjord i enlighet med skiljedomsklausul – Talan väckt av en gemenskapsinstitution mot ett företag som är föremål för ett insolvensförfarande – Gemenskapsbestämmelser på området föreligger inte – Hänvisning till gemensamma principer i medlemsstaternas processrätt – En sådan talan kan enligt dessa principer inte tas upp till prövning

(Artikel 238 EG; rådets förordning nr 1346/2000, artiklarna 4.2 f, 16 och 17)

3. Förfarande – Ansökan genom vilken talan väcks – Föremålet för tvisten – Definition – Ändring under förfarandet – Förbud

(Domstolens rättegångsregler, artiklarna 38 och 42)

Sammanfattning

1. Eftersom användningen av ordet domstolen i fördraget inte avser den ena av de två gemenskapsdomstolarna, utan den gemenskapsinstitution som inbegriper både domstolen och förstainstansrätten skall hänvisningen till domstolen i artikel 238 EG förstås så, att det är denna institution som åsyftas, och det är denna som skall avses i ett avtal för att en av gemenskapsdomstolarna skall kunna ges behörighet.

Eftersom det i fördraget inte anges att någon särskild formulering skall användas i skiljedomsklausuler, skall varje formulering som visar att parterna haft för avsikt att se till att eventuella tvister inte kan prövas av nationella domstolar utan skall prövas av gemenskapsdomstolarna anses vara tillräcklig för att de sistnämnda skall vara behöriga i enlighet med artikel 238 EG.

(se punkterna 49 och 50)

2. Talan som väckts av kommissionen vid en gemenskapsdomstol mot ett företag som är föremål för ett insolvensförfarande i en medlemsstat kan inte tas upp till prövning.

Det framgår nämligen av de gemensamma principer som finns i medlemsstaternas processrätt, varur tillämpliga regler måste härledas i brist på gemenskapsrättsliga bestämmelser på området, att en borgenär inför rätta inte självständigt kan göra gällande fordringar mot den som är föremål för ett insolvensförfarande, utan måste följa det tillämpliga förfarandet.

Det framgår för övrigt av förordning nr 1346/2000 om insolvensförfaranden att medlemsstaterna är skyldiga att ömsesidigt ta hänsyn till förfaranden som inletts i en av dem och att beslut om att inleda ett insolvensförfarande i en medlemsstat skall erkännas i alla andra medlemsstater och ha samma verkningar där som det har i inledningsstaten.

Gemenskapsinstitutionerna skulle därför åtnjuta en obefogad fördel i förhållande till andra fordringsägare om de hade möjlighet att göra gällande sina fordringar genom förfaranden vid gemenskapsdomstolarna, då talan vid nationella domstolar inte är möjlig.

(se punkterna 68–70)

3. Enligt artikel 38 i rättegångsreglerna är parterna skyldiga att ange föremålet för talan i den ansökan genom vilken talan väcks. Härav följer att en part inte får ändra föremålet för talan under förfarandet, även om nya grunder under vissa förhållanden får åberopas enligt artikel 42 i rättegångsreglerna. Nya yrkanden som första gången åberopas under förhandlingen kan inte prövas, eftersom svarandena i så fall inte skulle ha möjlighet att förbereda ett svar på yrkandena, varvid rätten till försvar skulle i åsidosättas.

(se punkt 75)