Artikel 27.1 i Dublin III-förordningen kan härvid inte tolkas så, att den utgör hinder mot en sådan lagstiftning av den enda anledningen att den kan föranleda den domstol som har att pröva ett överklagande av ett beslut om överföring att – i en situation som den nu aktuella – beakta omständigheter som inte endast inträffat efter det att detta beslut fattades, utan även efter det att överföringen av den berörda personen med stöd av nämnda beslut ägde rum. Sådana omständigheter kan förvisso inte vara relevanta vid tillämpningen av regler i Dublin III-förordningen – såsom reglerna i artikel 29.1 och 29.2 i förordningen – som reglerar hur återtagandeförfarandet före överföring ska genomföras. Överföringens genomförande, vilket just innebär att beslutet om överföring konkret verkställs, kan emellertid inte i sig anses medföra att det slutgiltigt fastställs att den medlemsstat till vilken den berörda personen har överförts är ansvarig.

Artikel 27.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat, jämförd med skäl 19 i samma förordning, och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas på så sätt att den inte utgör hinder mot en nationell lagstiftning, som den i det nationella målet, i vilken det föreskrivs att domstolsprövningen av beslutet om överföring ska ske på grundval av de faktiska omständigheter som förelåg vid tidpunkten för den senaste muntliga förhandlingen i målet eller, om det inte hållits någon muntlig förhandling, vid tidpunkten för avgörandet av målet.

Artikel 24 i förordning nr 604/2013 ska tolkas på så sätt att i en situation som den i det nationella målet – i vilken en tredjelandsmedborgare, efter att ha lämnat in en ansökan om internationellt skydd i en första medlemsstat, har överförts till denna medlemsstat efter att ha fått avslag på en ny ansökan i en andra medlemsstat och därefter, utan uppehållstillstånd, har återvänt till den andra medlemsstaten – kan nämnda tredjelandsmedborgare bli föremål för ett återtagandeförfarande och att det inte är möjligt att på nytt överföra denne till den första av dessa medlemsstater, utan att ett sådant förfarande genomförs.

Beträffande de regler som ska följas för att genomföra detta förfarande bör det noteras att medan artikel 23 i denna förordning reglerar de situationer i vilka en ny ansökan om internationellt skydd har lämnats in i den anmodande medlemsstaten, så avser artikel 24 i nämnda förordning de fall i vilka ingen ny ansökan har lämnats in i denna medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 5 april 2017, Ahmed,C–36/17, EU:C:2017:273, punkt 26). Härav följer att en person, såsom den i det nationella målet, som efter att ha lämnat in en ansökan om internationellt skydd i en medlemsstat olagligen återvänder till en annan medlemsstats territorium utan att där inge en ny ansökan om internationellt skydd, kan omfattas av förfarandet i artikel 24 i Dublin III-förordningen.

Den omständigheten att en sådan person, vid en första vistelse på den andra av dessa medlemsstaters territorium, redan har lämnat in en ansökan om internationellt skydd, som har avslagits med stöd av artikel 26.1 i denna förordning, föranleder inte någon annan bedömning. På samma sätt kan den omständigheten att beslutet om avslag på en ansökan om internationellt skydd som lämnats in vid en första vistelse på den berörda medlemsstatens territorium har överklagats och målet fortfarande är anhängigt vid den behöriga domstolen inte innebära att det är uteslutet att tillämpa artikel 24 i samma förordning i en sådan situation som den i det nationella målet. Med hänsyn till att överklagandet inte har någon suspensiv verkan, ska verkningarna av nämnda beslut, såsom dessa följer av Dublin III-förordningen, nämligen anses ha inträtt och beslutet ska därför anses innebära att det administrativa förfarande som inletts med anledning av ansökan om internationellt skydd har avslutats.

Unionslagstiftaren har i artikel 24 i förordningen föreskrivit ett särskilt förfarande som är tillämpligt på en tredjelandsmedborgare, såsom den i det nationella målet, vilket bland annat innebär att en framställan måste göras till den anmodade medlemsstaten inom tvingande tidsfrister, vars utgång kan påverka denna medborgares situation. En sådan medborgare får således inte på grundval av ett tidigare överföringsbeslut rörande denne som redan har genomförts överföras till en annan medlemsstat om inte detta förfarande har avslutats.

(se punkterna 46–48, 50, 51 och 55 samt punkt 2 i domslutet)