Generaladvokatens förslag till avgörande



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Nationale-Nederlanden Levensverzekering Mij NV (nedan kallat Nationale-Nederlanden eller försäkringsgivaren) och Van Leeuwen har ingått ett livförsäkringsavtal (nedan kallat livförsäkringsavtalet) som undertecknades den 29 februari 2000, men trädde i kraft den 1 maj 1999. Van Leeuwen är försäkringstagare och försäkrad person. Enligt livförsäkringsavtalet ska premien användas till både livförsäkring och investering. Hur stor andel av premien som investeras avgörs av hur premien i övrigt används för att täcka kostnader och av den försäkrade risken. Värdet på andelarna i investeringsfonderna påverkar i sin tur den förmån som kommer att erhållas genom avtalet. En tvist har uppkommit om huruvida Van Leeuwen innan livförsäkringsavtalet ingicks hade erhållit tillräcklig information om de övriga ändamål för vilka premien skulle användas och den andel som skulle investeras. Mot denna bakgrund har domstolen anmodats att tolka artikel 31 i rådets direktiv 92/96/EEG (nedan kallat tredje livförsäkringsdirektivet),(2) vilket var tillämpligt när livförsäkringsavtalet ingicks.

EU:s livförsäkringsdirektiv

Andra livförsäkringsdirektivet

2. Genom rådets direktiv 90/619/EEG (nedan kallat andra livförsäkringsdirektivet)(3) ändrades och kompletterades rådets första direktiv 79/267/EEG (nedan kallat första livförsäkringsdirektivet)(4) rörande ”livförsäkring”, vilken definierades som ”försäkring som omfattar särskilt kapitalförsäkring för livsfall och/eller dödsfall, livförsäkring med återbetalning av erlagda premier, tontiner, försäkring som utfaller vid äktenskaps ingående och försäkring som utfaller vid födelsen”.(5) I artikel 1 c i första livförsäkringsdirektivet definierades ”tilläggsförsäkring som meddelas av livförsäkringsföretag” som ”särskilt försäkring mot personskada inklusive arbetsoförmåga, försäkring mot dödsfall på grund av olyckshändelse och försäkring mot invaliditet förorsakad av olyckshändelse eller sjukdom, i de fall sådan försäkring tecknas som tillägg till livförsäkring”.

3. I artikel 15.1 i andra livförsäkringsdirektivet, i dess ändrade lydelse enligt artikel 30 i tredje livförsäkringsdirektivet, föreskrivs följande:

”Varje medlemsstat skall föreskriva att en försäkringstagare som ingår ett individuellt livförsäkringsavtal skall kunna säga upp avtalet inom en tid mellan 14 och 30 dagar från den dag han informerades om att avtal har kommit till stånd.

Försäkringstagarens uppsägning skall innebära att han befrias från alla från avtalet härrörande framtida förpliktelser.

…”

Tredje livförsäkringsdirektivet

4. Tredje livförsäkringsdirektivet syftade, liksom andra livförsäkringsdirektivet(6), huvudsakligen till att inrätta en inre marknad för livförsäkring, inbegripet frihet att tillhandahålla livförsäkringstjänster.(7)

5. I skäl 9 i tredje livförsäkringsdirektivet angavs att ”[v]issa bestämmelser i detta direktiv avser minimikrav” och att ”[h]emlandet [ (8) ] får dock fastställa strängare regler för försäkringsföretag som är auktoriserade av dess egna behöriga myndigheter”. I skäl 19 anges att ”[h]armoniseringen av försäkringsavtalsrätten … inte [är] en förutsättning för att uppnå en inre marknad för försäkringar”.

6. Skäl 23 rörde den information som ska lämnas till försäkringstagaren:(9)

”På den inre marknaden för försäkringsområdet får försäkringstagaren ett bredare och mer varierat utbud av försäkringar att välja mellan. För att fullt ut kunna dra nytta av denna mångfald och den ökade konkurrensen skall försäkringstagaren ha tillgång till all den information som är nödvändig för att kunna välja den försäkring som bäst motsvarar hans behov. Detta informationsbehov är så mycket större som åtagandena kan sträcka sig över lång tid. Bestämmelser om minimikrav måste därför harmoniseras, så att försäkringstagare kan få klara och exakta besked om de väsentliga egenskaperna hos de försäkringsprodukter som erbjuds …”

7. I artikel 1 c definierades begreppet ”åtagande” som ”ett åtagande i någon av de försäkringsformer eller verksamhetsformer som avses i artikel 1 i [första livförsäkringsdirektivet]”. I artikel 2.1 angavs att tredje livförsäkringsdirektivet var tillämpligt på de åtaganden och de företag som avsågs i artikel 1 i första livförsäkringsdirektivet.(10)

8. I artikel 31 fastställdes skyldigheten att lämna information till försäkringstagaren:

”1. Innan ett försäkringsavtal ingås skall minst den information som förtecknats i punkt A i bilaga 2 lämnas till försäkringstagaren.

2. Försäkringstagaren skall under hela avtalstiden hållas informerad om ändringar i fråga om information förtecknad i punkt B i bilaga 2.

3. Den medlemsstat i vilken åtagandet gjorts, kan kräva av försäkringsföretagen att de lämnar information utöver den som förtecknats i bilaga 2 endast om det är nödvändigt för att försäkringstagaren rätt skall förstå de väsentliga delarna av åtagandet.

4. Närmare regler för genomförandet av denna artikel och bilaga 2 skall fastställas av den medlemsstat där åtagandet har gjorts.”

9. I bilaga II förtecknades den information som skulle lämnas till försäkringstagaren ”[i]nnan ett försäkringsavtal ingås (A) eller under avtalets löptid (B)”. Det angavs att informationen skulle vara skriftlig och att den skulle ”vara klart och tydligt formulerad och avfattad på ett officiellt språk i den medlemsstat där åtagandet gjorts”. Bilaga II innehöll följande tabell (här återges endast punkt A):

>image>1

Nederländsk rätt

10. Vid den tidpunkt när avtalet i fråga ingicks(11) var Wet toezicht verzekeringsbedrijf 1993 (1993 års lag om kontroll av försäkringsbolag ) och Regeling Informatieverstrekking aan verzekeringsnemers 1998 (1998 års förordning om tillhandahållande av information till försäkringstagare) (nedan kallad RIAV 1998) tillämpliga. I RIAV 1998 fastställdes vilken information försäkringsgivaren skulle lämna till en potentiell försäkringstagare innan avtalet ingicks och som skulle anges i försäkringsavtalet. Dessa särskilda krav på information tillämpades i förening med allmänna avtalsrättsliga principer. Enligt RIAV 1998 skulle information särskilt lämnas om ”inverkan av de kostnader och avdrag som tas ut på försäkringstagarens avkastning samt den förmån som är förenad med avtalet” (artikel 2.2 q) och ”om tillämpligt, de kostnader som får tas ut utöver bruttopremien” (artikel 2.2 r). Av begäran om förhandsavgörande framgår att det enligt artikel 2.2 q inte krävdes att försäkringsgivaren skulle lämna en separat översikt över, eller insyn i, de faktiska och/eller slutliga kostnaderna och deras struktur, vilket är den typ av information som Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen hävdar att han borde ha erhållit.(12) År 2008 ändrades den relevanta lagstiftningen så att striktare krav infördes i detta hänseende.

Bakgrund, tolkningsfrågorna och förfarandet

11. Vid redogörelsen för bakgrunden har jag använt mig av handlingarna i det nationella målet för att komplettera den begränsade beskrivning av omständigheterna som lämnades i begäran om förhandsavgörande.

12. Innan livförsäkringsavtalet ingicks lämnade Nationale-Nederlanden ett dokument till Van Leeuwen med rubriken ”Voorstel voor flexibel verzekerd beleggen” (Förslag till flexibelt försäkrat investerande) daterat den 11 juni 1999. En förklarande anmärkning hade fogats till dokumentet.

13. Enligt avtalet skulle Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen betala en engångspremie på 8 800 NLG när avtalet började gälla och därefter en månatlig premie på 200 nederländska gulden (vilket enligt Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen motsvarar en betalning på 90,76 euro per månad eller 1 089,12 euro per år). Av handlingarna i det nationella målet framgår att den sista premien ska betalas den 1 december 2033.

14. Under avtalets löptid får Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen välja att ta ut en del av investeringens/investeringarnas värde i kontanter i enlighet med villkoren i avtalet.

15. Om Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen avlider före den 1 december 2033 innehåller avtalet två alternativ vad gäller förmåner. Förmån A utgörs av ett garanterat fast belopp på 255 000 NLG (omkring 116 000 euro). Förmån B utgörs av (den variabla) summan av värdet av hans andelar i investeringsfonder (baserat på andelarnas värde) den dag han avlider, med tillägg av tio procent. Om förmån B den dag Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen avlider är större än förmån A, ska det högre beloppet betalas ut till hans förmånstagare. Förmån A anger således miniminivån på den förmån som ska betalas ut om Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen avlider före den 1 december 2033.

16. Om Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen avlider den 1 december 2033 eller senare ska förmån B betalas ut. Förmån A fungerar då inte längre som lägsta garanterade förmån.

17. Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen kunde välja vilka fonder han ville investera i. Innan han ingick avtalet gavs han exempel på den förväntade avkastningen (på årsbasis) enligt olika förutsägelser om hur investeringen skulle lyckas och med beaktande av förvaltningskostnaderna på 0,3 procent. I dessa exempel, som angavs i förslaget till flexibelt försäkrat investerande, uttrycktes resultatet både procentuellt och som kapitalbelopp. Enligt uppgifterna till Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen var beloppen i dessa exempel nettobelopp, det vill säga även premierna för försäkrade risker och de kostnader som försäkringsgivaren skulle ta ut under avtalets löptid hade beaktats. Förslaget innehöll information om de genomsnittliga årliga förmåner som sannolikt skulle erhållas på grundval av de faktiskt inbetalade premierna. I den tillhandahållna informationen påpekades att skillnaderna mellan den avkastning som i allmänhet kunde förväntas av investeringarna och avkastningen beräknad på de faktiska premier som betalades in berodde på de försäkrade riskerna och de kostnader som skulle betalas samt eventuell ytterligare täckning.

18. I livförsäkringsavtalet och förslaget till flexibelt försäkrat investerande angavs att investeringsrisken låg hos den försäkrade. I den skrivelse som var bifogad förslaget till Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen (liksom i själva förslaget och den förklarande anmärkningen till det) förklarades att vid flexibelt försäkrat investerande används en del av den inbetalda premien till att köpa andelar i en eller flera investeringsfonder.

19. Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen har uppgett att han 2008, efter att ha erhållit ett utdrag från Nationale-Nederlanden, upptäckte att nästan 60 procent av den premie han hade betalat in användes för annat än investeringar. En stor andel av premien användes för att täcka olika typer av kostnader (andra än förvaltningskostnaden på 0,3 %) och resten användes för riskpremien. Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen har hävdat att det ingenstans i den information han hade erhållit framgick att Nationale-Nederlanden kunde behålla (och således låta bli att investera) en så stor andel av premien. Framför allt innehöll informationen inte någon separat översikt över, eller insyn i, de faktiska och/eller slutliga kostnaderna och deras struktur.

20. Handlingarna i det nationella målet innehåller information om Hubertus Wilhelmus Van Leeuwens livförsäkring för perioden den 10 april 2007–10 april 2008 respektive den 10 april 2008–10 april 2009. Om denna information motsvarar den information som Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen fick 2008, tillämpades följande metod för att fastställa värdet på andelarna i de gjorda investeringarna. För perioden den 10 april 2007–10 april 2008 var utgångspunkten värdet på andelarna i investeringsfonderna per den 10 april 2007. Till detta belopp lades de premier som hade betalats in under 12‑månadersperioden i fråga. Från detta belopp gjordes sedan avdrag för riskpremien, ingångskostnader och fasta kostnader för försäkringsföretaget och försäkringsrådgivaren eller försäkringsombudet, förvaltningskostnader samt kostnader för att köpa och sälja (andelar, förmodar jag). Andelarnas värde per den 10 april 2008 var resultatet av detta belopp samt de förluster eller vinster som andelarna gett upphov till under perioden den 10 april 2007–10 april 2008. Denna siffra fungerade sedan som utgångspunkt för att fastställa värdet på andelarna i investeringsfonderna per den 10 april 2009 (med tillämpning av samma metod).

21. I begäran om förhandsavgörande angav Rechtbank Rotterdam (Nederländerna) (nedan kallad den hänskjutande domstolen) att även om Nationale-Nederlanden uppfyllde artikel 2.2 q och r i RIAV 1998, bröt det mot så kallade öppna rättsregler ( open rules of law ), särskilt den allmänna och/eller särskilda omsorgsplikten vid avtalsförhållanden och principen om god tro vid ingåendet av avtal och/eller kraven på rimlighet och skälighet, genom att underlåta att lämna information om kostnadernas och riskpremiernas inverkan på investeringarnas värde.

22. Den nationella domstolen har vilandeförklarat målet och hänskjutit följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande:

”1. Utgör unionsrätten, och särskilt artikel 31.3 i … tredje livförsäkringsdirektivet … ett hinder för att en livförsäkringsgivare – grundat på ”öppna” eller oskrivna regler i nederländsk rätt, såsom den princip om rimlighet och skälighet som styr det (pre)kontraktuella förhållandet mellan en livförsäkringsgivare och en potentiell försäkringstagare och/eller en allmän och/eller särskild omsorgsplikt – har en skyldighet att tillhandahålla försäkringstagare mer information om försäkringens kostnader och riskpremier än vad som föreskrivs i de nederländska bestämmelser från 1999 som införlivade det tredje livförsäkringsdirektivet (särskilt artikel 2.2 q och r i RIAV 1998)?

2. Har det för svaret på den första frågan någon betydelse vad följderna enligt nederländsk rätt blir, eller kan bli, om nämnda uppgifter inte tillhandahålls?”

23. Nationale-Nederlanden och Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen har, liksom den österrikiska, den tjeckiska och den nederländska regeringen samt Europeiska kommissionen, inkommit med skriftliga yttranden. Samma parter, utom den österrikiska och den tjeckiska regeringen, närvarade vid förhandlingen den 19 mars 2014.

Bedömning

Inledande anmärkningar

24. Genom tolkningsfrågorna har domstolen anmodats att tolka artikel 31.3 i tredje livförsäkringsdirektivet, i vilken det föreskrevs att medlemsstaterna fick kräva att försäkringsföretag skulle lämna information utöver den som förtecknades i bilaga II. Om informationen i fråga ändå skulle lämnas enligt artikel 31.1 och punkt A i bilaga II, är det emellertid inte längre nödvändigt att beakta artikel 31.3. Om informationen i fråga redan förtecknades i en post i punkt A i bilaga II, är tolkningsfrågorna således hypotetiska och domstolen får avvisa begäran om förhandsavgörande, eftersom den inte yttrar sig avseende hypotetiska frågor.(13)

25. Om den utelämnade informationen inte förtecknades i en post i punkt A i bilaga II, är den första frågan inte hypotetisk, och domstolen har i så fall anmodats att pröva huruvida artikel 31.3 hindrade en medlemsstat från att använda ”öppna” eller oskrivna regler i nationell rätt i syfte att utöva den möjlighet som föreskrivs i den bestämmelsen. Den andra frågan avser huruvida de följder som föreskrivs i nationell rätt vid underlåtenhet att lämna information måste beaktas i svaret på den första frågan. Denna fråga kan lämpligen prövas tillsammans med den första frågan.

26. Jag måste erkänna att jag till och med efter att ha gått igenom handlingarna i det nationella målet har svårt att förstå exakt hur den aktuella försäkringen fungerade. Lyckligtvis tror jag inte att det faktiskt är nödvändigt att förstå detta fullständigt. Som jag ser det är den väsentliga omständighet som ska beaktas vid tolkningen av artikel 31.1 i tredje livförsäkringsdirektivet i detta mål att den förmån som kommer att erhållas genom avtalet (delvis) är beroende av den betalda premien och de ändamål för vilka den används.

Artikel 31.1 i tredje livförsäkringsdirektivet

27. Vid förhandlingen diskuterades särskilt huruvida den utelämnade informationen borde ha lämnats till Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen enligt artikel 31.1 i tredje livförsäkringsdirektivet. Med undantag för den nederländska regeringen ansåg alla parter som närvarade att informationen i fråga inte omfattades av artikel 31.1 och särskilt inte av post a.10 i punkt A i bilaga II.(14)

28. Artikel 31 innehöll fyra punkter. I de båda första fastställdes skyldigheter vad gäller den information som skulle lämnas innan ett avtal ingicks (artikel 31.1, i vilken det hänvisades till den information som förtecknades i punkt A i bilaga II) respektive under avtalstiden (artikel 31.2, i vilken det hänvisades till den information som förtecknades i punkt B i bilaga II). I artikel 31.3 angavs på vilka villkor en medlemsstat kunde välja att kräva att försäkringsgivare skulle lämna ytterligare information utöver den som förtecknades i bilaga II. Artikel 31.4 handlade om närmare regler för genomförandet av artikel 31.1–31.3 och bilaga II.

29. Försäkringsavtal i allmänhet utgör juridiskt komplexa finansiella produkter som kan variera avsevärt beroende på försäkringsgivaren och innebär betydande ekonomiska åtaganden potentiellt sett med mycket lång varaktighet. Det är ett avtalsförhållande där ”försäkringstagaren utgör den svagare avtalsparten i förhållande till försäkringsgivaren”.(15)

30. Syftet med kraven på information i artikel 31 var att ge en potentiell försäkringstagare möjlighet att välja det avtal som bäst motsvarade hans behov. Försäkringstagaren skulle få klar och exakt information om de väsentliga egenskaperna hos de produkter som erbjöds.(16) Försäkringstagaren måste få utförlig information.(17) Som jag förstår det bör försäkringstagaren på grundval av den erhållna informationen ha kunnat förstå fördelarna och riskerna med den specifika produkt som erbjöds och jämföra dem med fördelarna och riskerna hos andra produkter.

31. I motiveringen till förslaget till tredje livförsäkringsdirektivet angavs att förslaget ”… inte innebär en harmonisering av materiell rätt som är tillämplig på avtal och försäkringsvillkor”.(18) När det gäller bestämmelsen om öppenhet (artikel 27 i förslaget) angavs i motiveringen att för att försäkringstagaren ska kunna ”… dra full nytta av ökad konkurrens mellan ett växande antal avtal, måste [vederbörande] få klara och exakta besked om de väsentliga egenskaperna hos de produkter som erbjuds, både innan avtalet ingås för att han ska kunna göra sitt val och under avtalstiden i händelse av eventuella förändringar”.(19) Förteckningen över information i bilaga II var en minimumförteckning och skyldigheten att lämna information var inte avsedd att begränsa valet av tillgängliga produkter.(20)

32. Lagstiftaren upprättade således en förteckning över den information om försäkringsföretaget och åtagandet som måste lämnas till en potentiell försäkringstagare. När artikel 31.1 läses tillsammans med skäl 23 och artikel 31.3 står det klart att förteckningen (i högra kolumnen i tabellen i punkt A i bilaga II) omfattade information om de väsentliga delarna av åtagandet. I artikel 31.1 anges att detta var den information som ”minst” måste lämnas. Det kunde emellertid finnas annan information som var ”nödvändig” i den mening som avses i artikel 31.3 för att förstå de väsentliga delarna av ett åtagande. Förutsatt att de villkor som där anges var uppfyllda fick medlemsstaterna kräva att också sådan information skulle ges till en potentiell försäkringstagare.

33. Mot denna bakgrund ska jag nu gå in på de kategorier av information som förtecknades i punkt A i bilaga II. Som jag ser det är två poster relevanta.

34. Enligt posterna a.4 och a.10 måste informationen om åtagandet innehålla en ”[d]efinition av förmåner och optioner” och ”[u]ppgifter om premier för varje förmån, såväl huvudförmåner som, i tillämpliga fall, tilläggsförmåner”.

35. I överensstämmelse med den åtskillnad som gjordes mellan en livförsäkring och en försäkring som tecknades som tillägg till livförsäkring,(21) framgick av såväl post a.4 som post a.10 att ett livförsäkringsavtal kunde omfatta flera förmåner. Varje förmån måste definieras och för varje förmån måste uppgifter lämnas om premien.

36. Tredje livförsäkringsdirektivet innehöll emellertid ingen definition av orden ”förmån” och ”premier”. I posterna i punkt A i bilaga II nämndes inte heller ”kostnader” eller ”riskpremier”.

37. Som jag förstår det är livförsäkring i sin enklaste form ett avtal som innebär att försäkringsgivaren är skyldig att betala förmånstagaren ett garanterat belopp (och eventuellt täcka vissa utgifter) om den försäkrade (som kan, men inte måste vara samma person som försäkringstagaren) avlider under avtalets löptid. Genom en livförsäkring erhålls en förmån i form av försäkringsskydd under den tid som livförsäkringen gäller, vilket innefattar utbetalning vid dödsfall. Till skillnad från de flesta andra typer av försäkringsavtal innebär en livförsäkring inte en försäkring mot en osäker risk, eftersom vi alla ska dö. Osäkerheten gäller huruvida döden inträffar under den tid som försäkringsskyddet gäller. Försäkringen ger viss ekonomisk ersättning som ska täcka den ekonomiska skadan till följd av detta dödsfall.

38. Premien är det överenskomna pris som betalas som ett engångsbelopp eller löpande som vederlag för försäkringsskyddet. Om beloppet av den garanterade förmånen är fast, är det knappast väsentligt för valet av vilken livförsäkringsprodukt man köper hur premiens olika delar används. Premien kan täcka till exempel den vinst som försäkringsgivaren önskar göra, kostnader och det belopp som behövs för att finansiera krav vid dödsfall beroende på försäkringsgivarens tekniska avsättningar.(22) Sådana aspekter påverkar emellertid snarare den risk som ska bäras av försäkringsgivaren och inte av försäkringstagaren. Till exempel, om den försäkrade lever längre ökar i princip risken för en förestående död. Samtidigt ackumuleras mer kapital för att finansiera betalningen av förmånen och troligtvis minskar den finansiella kostnad (för försäkringsgivaren) som är förenad med att bära risken. Riskpremien i sig kan således minska. Om det i avtalet föreskrivs fasta och regelbundna betalningar av premien, är det emellertid inte sannolikt att information om hur användningen av en del av premien utvecklas (i förhållande till andra delar som används för andra ändamål) påverkar försäkringstagarens val av försäkringsprodukt, eftersom den premie som ska betalas och den förmån som kommer att erhållas förblir konstanta under avtalets hela löptid. En potentiell försäkringstagare behöver inte alltid veta hur användningen av premiens olika delar utvecklas för att kunna jämföra livförsäkringsprodukter och fatta ett välgrundat beslut om vilken produkt han eller hon ska köpa.

39. Mot denna bakgrund anser jag inte att posterna a.4 och a.10 i punkt A i bilaga II kan tolkas så, att de innebär att uppgifter om de olika syften för vilka premien används utgör information om en väsentlig del av åtagandet som under alla omständigheter och i fråga om alla typer av avtal måste lämnas till försäkringstagaren. Jag kan inte finna något i texten som anger att det föreligger en sådan allmänt gällande skyldighet. Inte heller följer detta av det allmänna målet med informationskraven i artikel 31.

40. Att en sådan skyldighet inte föreligger under samtliga omständigheter utesluter emellertid inte att den kan föreligga under vissa omständigheter.

41. Detta gäller särskilt i förevarande fall, eftersom kravet i post a.10 att lämna uppgifter om premien för varje förmån, vilken enligt post a.4 måste definieras, åtföljs av orden ”i tillämpliga fall”. Huruvida det rörde sig om ett ”tillämpligt fall” där information måste lämnas om den premie som skulle betalas för en definierad förmån beror enligt min mening på om detta var nödvändigt för att den potentiella försäkringstagaren skulle kunna förstå de väsentliga delarna av den särskilda produkt som erbjöds och således besluta om han eller hon skulle köpa den eller inte.(23) Den erbjudna produktens utformning och karaktär måste således beaktas vid fastställandet av räckvidden av den skyldighet som föreskrivs i punkt a.10 jämförd med punkt a.4 med avseende på den erbjudna produkten.

42. Vad innebär detta för ett livförsäkringsavtal av det slag som ingåtts av Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen?

43. Hubertus Wilhelmus Van Leeuwens livförsäkringsavtal är utformat på ett annat sätt än det enkla avtal som jag beskrev ovan. Hans avtal omfattar en kombination av livförsäkring och investeringar som buntats ihop i samma produkt. (Själva livförsäkringsdelen är också knuten till ett hypotekslån som upptagits av Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen.) Domstolen har tidigare slagit fast – utan att detta har bestritts i förevarande fall – att ett avtal i vilket en livförsäkring knyts till en investering faller inom kategorin för livförsäkring.(24)

44. Alla parter tycks också vara eniga om att Hubertus Wilhelmus Van Leeuwens livförsäkringsavtal täcker en enda risk och garanterar en enda förmån, och att förmånsbeloppet kan variera beroende på när Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen avlider. Detta är således inte en situation där det finns huvudförmåner och tilläggsförmåner i den mening som avses i post a.10. Det finns en enda förmån kopplad till en enda risk. Emellertid finns det två alternativa metoder att bestämma nivån på förmånen. Förmån A utgörs av ett garanterat fast belopp (den enkla formen av livförsäkring) medan förmån B är variabel.

45. För att fastställa räckvidden av skyldigheten enligt post a.10 jämförd med post a.4 i punkt A i bilaga II med avseende på en livförsäkring av det slag som tecknats av Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen behövs det inte, som jag ser det, en ingående förståelse av den exakta metod som används för att bestämma förmån B.

46. På grundval av begäran om förhandsavgörande och yttrandena vid förhandlingen förstod jag till en början metoden så, att den innebär att flera olika slag av kostnader samt riskpremien varje månad dras av från den inbetalda premien och att återstoden betalas in till de valda investeringsfonderna. Sedan jag har granskat den information för perioden 2007–2009 som ingår i handlingarna i det nationella målet , tycks det mig emellertid som om den tillämpade metoden är en annan. Avdragen görs från värdet på andelarna i investeringsfonderna plus de premier som betalas in under ett år, och därefter adderas förlusterna eller vinsterna från investeringarna under det året för att bestämma andelarnas nya värde.

47. Oavsett vilken exakt metod som används är det enligt min mening klart – och detta är det viktiga – att de olika ändamål för vilka premien används kan påverka nivån på förmån B.

48. Om man bortser från de allmänna risker som varje investering innebär, står det klart att hur mycket som investeras (kapitalet) sannolikt påverkar värdet av de investeringar som gjorts och slutligen de vinster (eller förluster) som kan förväntas. När kapitalet är beroende av de övriga ändamål för vilka den inbetalda premien används och värdet på investeringarna bestämmer förmånen av livförsäkringen krävs enligt artikel 31.1 i tredje livförsäkringsdirektivet tillsammans med posterna a.4 och a.10 i punkt A i bilaga II att informationen om premien och definitionen av förmånen är tillräckligt detaljerad för att en potentiell försäkringstagare ska förstå sambandet mellan premien och förmånen, för vilka olika ändamål premien används och de kriterier som påverkar vilka delar av premien som används för investeringar respektive för övriga ändamål.

49. Som jag ser det kan en potentiell försäkringstagare inte utan sådan klar och exakt information fatta ett välgrundat beslut om vilket avtal som bäst motsvarar hans eller hennes behov och bedöma investeringsrisken, vilken i sin tur påverkar den förmån han eller hon (eller förmånstagarna av hans eller hennes livförsäkring) kan förvänta sig att erhålla genom livförsäkringen samt, vid behov, jämföra riskerna och förmånerna med de andra liknande produkter som erbjuds.

50. Den potentiella försäkringstagaren måste därför få information om hur försäkringsgivaren enligt avtalet kunde använda premien och besluta vilken andel som skulle investeras. På grund av avtalets utformning och karaktär skedde användningen på försäkringstagarens risk och inte uteslutande på försäkringsgivarens risk.

51. Jag drar slutsatsen att där det inte i absoluta belopp eller procentandelar kan anges hur premien kommer att användas, måste de kriterier som tillämpas för att bestämma vilken andel av premien som ska användas för ett visst syfte tydligt och exakt framgå av den information som lämnas innan livförsäkringsavtalet ingås, såsom det krävdes enligt artikel 31.1 i tredje livförsäkringsdirektivet och posterna a.4 och a.10 i punkt A i bilaga II. Nationell rätt måste tolkas mot bakgrund av dessa överväganden.

52. För det fallet att domstolen inte instämmer i denna slutsats ska jag nu behandla artikel 31.3 (som är själva föremålet för tolkningsfrågorna).

Artikel 31.3 i tredje livförsäkringsdirektivet

53. Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor för att få klarhet i huruvida artikel 31.3 i tredje livförsäkringsdirektivet hindrar tillämpning av ”öppna” och/eller oskrivna regler i nationell rätt som förpliktar försäkringsgivaren att lämna information utöver den som förtecknas i punkt A i bilaga II.(25)

54. Den hänskjutande domstolen har inte tydligt definierat eller avgränsat vad som avses med ”öppna” och/eller ”oskrivna” regler i nederländsk rätt. Den har som exempel nämnt ”den princip om rimlighet och skälighet som styr det (pre)kontraktuella förhållandet mellan en livförsäkringsgivare och en potentiell och/eller en allmän och/eller särskild omsorgsplikt”. I det aktuella målet betraktar jag som sådana regler andra rättsregler än de som föreskrivs i lagstiftning. Man bör ha i åtanke att sådana reglers funktion och rättsliga status kan skilja sig mellan olika medlemsstaters rättssystem.

55. Vissa parter har förstått den första frågan så, att den avser frågan huruvida allmänna principer innebär en form av genomförande och kan innebära ett fullständigt genomförande av skyldigheten i artikel 31.3 i tredje livförsäkringsdirektivet.

56. Jag ser frågan annorlunda.

57. Artikel 31.3 som sådan behövde inte genomföras. Medlemsstaterna var inte skyldiga att införliva artikel 31.3 i nationell rätt, men om de använde sig av den möjlighet som föreskrevs i den bestämmelsen, måste de också respektera de gränser som fastställdes i den. Frågan här är därför om den möjligheten kunde utövas genom tillämpning av andra rättsregler än lagstiftning.

58. I domen i det ovannämnda målet Axa Royale Belge slog domstolen fast att med beaktande av lagstiftarens avsikt att inte på ett otillbörligt sätt begränsa valet av de försäkringsprodukter som erbjuds på den inre marknaden ska ”den ytterligare information som en medlemsstat kan kräva enligt [artikel 31.3] … ge försäkringstagare klara och exakta besked om de väsentliga egenskaperna hos de försäkringsprodukter som erbjuds”.(26)

59. En försäkringstagares rätt att erhålla (och försäkringsgivarens motsvarande skyldighet att lämna) annan information utöver den som avses i artikel 31.1 och förtecknas i punkt A i bilaga II berodde således på om medlemsstaten i fråga hade beslutat att utöva möjligheten i artikel 31.3 i enlighet med de villkor som där anges.

60. En medlemsstats rätt att kräva sådan ytterligare information berodde särskilt på i) informationens syfte (huruvida den krävda informationen var ”nödvändig” för att en potentiell försäkringstagare verkligen skulle förstå de väsentliga egenskaperna hos de försäkringsprodukter som erbjöds) och ii) informationens innehåll (huruvida den information som krävdes var ”klar” och ”exakt”). De båda villkoren hänger samman. Information som är allmän och vag utgör inte heller information som var nödvändig för det syfte som angavs i artikel 31.3. Detta konstaterades i domen i det ovannämnda målet Axa Royale Belge.(27)

61. Som jag ser det begränsade eller fastställde artikel 31.3 inte formen av de åtgärder varigenom möjligheten i den bestämmelsen kunde utövas.

62. Den rättskälla som användes för att utöva möjligheten i artikel 31.3 måste således vara av en sådan art att det är möjligt att fastställa informationens syfte och innehåll. I annat fall skulle det vara omöjligt att kontrollera att medlemsstaterna uppfyller villkoren i artikel 31.3 och att garantera en tillräcklig rättssäkerhet. I nationell rätt måste det därför fastställas klart och otvetydigt vilken information en försäkringsgivare måste lämna och försäkringstagaren således kan förvänta sig att erhålla. Förutsatt att dessa villkor var uppfyllda begränsade artikel 31.3 i tredje livförsäkringsdirektivet inte medlemsstaternas val på ett sådant sätt att andra rättsregler än lagstiftning var uteslutna.

63. Detta synsätt påverkas inte av vilka följder underlåtenhet att lämna information till försäkringstagaren får enligt nationell rätt. En tolkning i detta mål av artikel 31 i tredje livförsäkringsdirektivet kommer att”klargöra och precisera innebörden och räckvidden av denna bestämmelse, såsom den borde ha tolkats och tillämpats från och med sitt ikraftträdande”.(28) Denna tolkning av EU-rätten måste särskiljas från den verkan som tolkningen ska ges enligt EU-rätten och nationell rätt.(29) EU-direktiv ska ges en enhetlig och självständig tolkning i hela Europeiska unionen.(30) Om de inte innehåller en hänvisning till eller på annat sätt stöder sig på nationell rätt, är följderna enligt nationell rätt av att välja en tolkning av direktiven framför en annan inte relevanta för deras tolkning. I annat fall skulle den enhetliga tolkningen av EU-rätten och dess företräde äventyras. Enligt min mening ska den andra frågan således besvaras nekande.

64. Huruvida det genom ”öppna” och/eller ”oskrivna” regler i nationell rätt kunde krävas ytterligare information enligt artikel 31.3 som gav ”försäkringstagare klara och exakta besked om de väsentliga egenskaperna hos de försäkringsprodukter som erbjuds” (kriteriet i domen i det ovannämnda målet Axa Royale Belge, EU:C:2002:136) är inte enligt min mening en fråga som kan ges ett abstrakt svar. Sådana regler kan (till exempel) utgöras av allmänna rättsprinciper i ett givet rättssystem, eller särskilda regler för en viss typ av transaktion (såsom den princip som gäller i flera av rättssystemen i EU enligt vilken försäkringsavtal är ett avtal uberrimae fidei ). Det är inte sannolikt att de är ”oskrivna” regler i egentlig bemärkelse, men de kan mycket väl vara ”icke-kodifierade regler” och/eller regler som härrör från rättspraxis. Hur specifikt de fungerar och med vilken grad av tydlighet, precision och förutsebarhet de ålägger förpliktelser för endera parten i en transaktion beror på vilket enskilt rättssystem som är i fråga. I detta mål har den hänskjutande domstolen inte gett EU-domstolen en ingående förklaring av vad ”öppna” och/eller oskrivna regler i nederländsk rätt – såsom den princip om rimlighet och skälighet som styr det (pre)kontraktuella förhållandet mellan en livförsäkringsgivare och en potentiell försäkringstagare och/eller en allmän och/eller särskild omsorgsplikt – innebär ur rättslig synvinkel eller hur de fungerar i nationell rätt. Under dessa omständigheter tar jag inte ställning till huruvida dessa särskilda regler uppfyller villkoren i artikel 31.1 i tredje livförsäkringsdirektivet.

Förslag till avgörande

65. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att domstolen ska besvara de frågor som ställts av Rechtbank Rotterdam (Nederländerna) på följande sätt:

Enligt artikel 31.1 och post a.10 jämförd med post a.4 i punkt A i bilaga II till rådets direktiv 92/96/EEG av den 10 november 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser direkt livförsäkring och om ändring av direktiven 79/267/EEG och 90/619/EEG måste en potentiell försäkringstagare som vill köpa en livförsäkringsprodukt med en investeringsdel, vilken innebär att en del av premien investeras, innan livförsäkringsavtalet ingås få information om premien samt om hur förmånen definieras, så att han eller hon kan förstå sambandet mellan premien och förmånen, för vilka olika ändamål premien används och de kriterier som avgör hur stor andel av premien som ska användas för investeringar och hur stor andel härav som ska användas för andra ändamål.

Artikel 31.3 i rådets direktiv 92/96 hindrar inte att den där angivna möjligheten utövas av medlemsstaterna genom ”öppna” och/eller oskrivna regler, förutsatt att villkoren i bestämmelsen är uppfyllda. Denna slutsats påverkas inte av följderna enligt nationell rätt av underlåtenhet att lämna nödvändig information innan ett livförsäkringsavtal ingås.

(1) .

(2) – Rådets direktiv av den 10 november 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser direkt livförsäkring och om ändring av direktiven 79/267/EEG och 90/619/EEG (tredje livförsäkringsdirektivet) (EGT L 360, s. 1). Detta direktiv ändrades flera gånger innan det upphävdes genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/83/EG av den 5 november 2002 om livförsäkring (EGT L 345, s. 1). Sistnämnda direktiv har i sin tur upphävts genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG av den 25 november 2009 om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II) (EUT L 335, s. 1). Den hänskjutande domstolen har till sin begäran om förhandsavgörande bifogat två interimistiska avgöranden av den 14 mars och den 11 juli 2012, vilka jag delvis har använt mig av vid redogörelsen för de faktiska omständigheterna (se nedan punkterna 11–23).

(3) – Rådets direktiv av den 8 november 1990 om samordning av lagar och andra författningar om direkt livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utnyttja friheten att tillhandahålla tjänster, och om ändring av direktiv 79/267/EEG (EGT L 330, s. 50). Andra livförsäkringsdirektivet ändrades genom tredje livförsäkringsdirektivet och upphävdes senare genom direktiv 2002/83. Artikel 36 och post a.10 i punkt A i bilaga III till direktiv 2002/83 har liknande ordalydelse som artikel 31 och post a.10 i punkt A i bilaga II till tredje livförsäkringsdirektivet. Även om försäkringsgivarens skyldighet att tillhandahålla information till försäkringstagaren innan ett avtal ingås har ändrats och utvidgats genom artikel 185 i direktiv 2009/138, liknar ordalydelsen i artikel 185.3 g och 185.7 ordalydelsen i artikel 31 och post a.10 i punkt A i bilaga II till tredje livförsäkringsdirektivet. Eftersom tredje livförsäkringsdirektivet har upphävts använder jag nedan imperfektum när jag hänvisar till det.

(4) – Rådets första direktiv av den 5 mars 1979 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva direkt livförsäkringsrörelse (EGT L 63, s. 1), i dess ändrade lydelse (upphävt genom direktiv 2002/83).

(5) – Artikel 1.1 a i första livförsäkringsdirektivet.

(6) – Se till exempel första och andra skälet i andra livförsäkringsdirektivet.

(7) – Se till exempel skälen 1 och 2 i tredje livförsäkringsdirektivet.

(8) – I artikel 1 d i tredje livförsäkringsdirektivet definierades ”hemland” som ”den medlemsstat där huvudkontoret för det försäkringsföretag som svarar för ett åtagande är beläget”.

(9) – Se även skäl 20 i tredje livförsäkringsdirektivet, där det hänvisades till den omständigheten att ”[i]nom ramen för en inre marknad ligger det i försäkringstagarnas intresse att ha tillgång till bredast möjliga utbud av försäkringsprodukter som finns att tillgå inom [Europeiska unionen] så att de kan välja vad som bäst motsvarar deras behov ”.

(10) – Se ovan punkt 2.

(11) – Se ovan punkt 1.

(12) – Se nedan punkt 19.

(13) – Se till exempel dom Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, punkterna 41 och 42 och där angiven rättspraxis.

(14) – Kommissionen föreföll i sina skriftliga yttranden att vara av den uppfattningen att information kanske omfattades av post a.10, men ändrade ståndpunkt vid förhandlingen.

(15) – Dom Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, punkt 29. Se även punkt 45 i mitt förslag till avgörande i samma mål (EU:C:2013:472). Skyddet för den svagare parten omfattar rätt till uppsägning: se artikel 15 i andra livförsäkringsdirektivet.

(16) – Skäl 23 i tredje livförsäkringsdirektivet. Se även dom Axa Royale Belge, C‑386/00, EU:C:2002:136, punkt 20. Se även punkt 59 i mitt förslag till avgörande i det ovan i fotnot 15 nämnda målet Endress, EU:C:2013:472.

(17) – Dom Endress, EU:C:2013:864, ovan fotnot 15, punkt 25.

(18) – Motivering till förslaget till rådets tredje direktiv om samordning av lagar och andra författningar som avser direkt livförsäkring och om ändring av direktiven 79/2677/EEG och 90/619/EEG, KOM(1991) 57 slutlig (EGT C 99, 1991, s. 2), s. 6 (nedan kallad motiveringen).

(19) – Motiveringen (ovan fotnot 18), s. 29.

(20) – Motiveringen (ovan fotnot 18), s. 29.

(21) – Se artikel 1 c i tredje livförsäkringsdirektivet jämförd med artikel 1 a och c i första livförsäkringsdirektivet. Se även ovan punkt 2.

(22) – Se till exempel artikel 17 i första livförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt artikel 18 i tredje livförsäkringsdirektivet.

(23) – I skäl 23 i tredje livförsäkringsdirektivet talas om produkter som erbjuds en konsument . Se även generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i målet Axa Royale Belge, EU:C:2011:612, ovan fotnot 16, punkterna 25 och 26.

(24) – Se till exempel dom González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, punkterna 29–31. I punkt A i bilaga II bekräftas även att tredje livförsäkringsdirektivet är tillämpligt på sådana blandprodukter. Enligt posterna a.11 och a.12 i punkt A i bilaga II måste uppgifter om de andelar till vilka förmånerna är knutna och uppgift om vilka slags tillgångar som avtalet är baserat på lämnas till potentiella försäkringstagare.

(25) – Närstående frågor har prövats av Eftadomstolen i mål E‑11/12, Koch (2013) ( EFTA Court Reports , ännu ej publicerad), där den konstaterade att ”… utan att det inverkar på andra bestämmelser och så länge deras ändamålsenlighet inte påverkas hindrar [tredje livförsäkringsdirektivet] och direktiv 2002/83 inte att EES-staterna tillämpar allmänna principer i nationell avtalsrätt för att fastställa en skyldighet att ge råd om komplexa ekonomiska instrument, såsom livförsäkringar, vilka säljs till konsumenter …” (punkt 77).

(26) – Dom Axa Royale Belge, EU:C:2002:136, ovan fotnot 16, punkt 24.

(27) – Dom Axa Royale Belge, EU:C:2002:136, ovan fotnot 16, punkterna 27–30.

(28) – Dom Endress, EU:C:2013:864, ovan fotnot 15, punkt 35 och där angiven rättspraxis.

(29) – Under exceptionella omständigheter kan tolkningens verkningar leda till en begränsning av rättsverkningarna i tiden av domstolens dom. I detta mål har emellertid inga uppgifter lagts fram för domstolen som visar att detta är nödvändigt. Se till exempel dom Endress, EU:C:2013:864, ovan fotnot 15, punkt 36 och där angiven rättspraxis.

(30) – Se till exempel dom Malaysia Dairy Industries, C‑320/12, EU:C:2013:435, punkt 25 och där angiven rättspraxis.