Förstainstansrättens beslut (tredje avdelningen) den 8 juli 1999. - Area Cova SA m.fl. mot Europeiska unionens råd och Europeiska kommissionen. - Fiske - Bevarande av fiskeresurser - Konventionen om framtida multilateralt samarbete om fisket i Nordatlantens västra del - Liten hälleflundra - Fångstkvot som tilldelats gemenskapens fiskeflotta - Talan om ogiltigförklaring - Avvisning. - Mål T-12/96.



Rättsfallssamling 1999 s. II-02301



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1 Talan om ogiltigförklaring - Fysiska eller juridiska personer - Rättsakter som berör dem direkt och personligen - Förordning nr 2565/95 om upphörande av fiske av liten hälleflundra med fartyg under flagg från någon medlemsstat-Talan väckt av redare och sammanslutningar som bevakar redares kollektiva intressen - Avvisning

(EG-fördraget, artikel 173 fjärde stycket (nu artikel 230 EG fjärde stycket i ändrad lydelse); kommissionens förordning nr 2565/95)

2 Invändning om rättsstridighet - Accessorisk natur - Talan kan inte upptas till prövning - Avvisning av invändningen

(EG-fördraget, artikel 184 (nu artikel 241 EG))

Sammanfattning

1 Den talan som väckts av redare, etablerade i en medlemsstat, om ogiltigförklaring av förordning nr 2565/95 om upphörande av fiske av liten hälleflundra med fartyg under flagg från någon medlemsstat, genom vilken kommissionen konstaterade att gemenskapskvoten för år 1995 hade förbrukats och beslutade om ett fiskestopp av liten hälleflundra i Nordvästatlantiska fiskeriorganisationens (NAFO) delområden 2 och 3, skall avisas.

Sökandena berörs inte av den omtvistade förordningen, som är av allmän giltighet, på grund av vissa utmärkande egenskaper som de har eller på grund av omständigheter som särskiljer dem, med avseende på nämnda förordning, från alla näringsidkare som denna kan tillämpas på.

Gemenskapens myndigheter hade vid tidpunkten för antagandet av den omtvistade rättsakten ingen skyldighet att beakta sökandenas personliga situation. Omständigheten att den institution som utarbetat en rättsakt har kännedom om vilka personer som berörs av denna utgör inte i sig, oberoende av om det samtidigt föreligger en sådan skyldighet, en särskiljande omständighet. Att sökanden deltagit som rådgivare till kommissionen i de förhandlingar som ledde till att NAFO:s fiskerikommission fastställde en total fångstmängd för liten hälleflundra, medför inte heller ett särskiljande av sökanden, eftersom ingen bestämmelse i den tillämpliga gemenskapslagstiftningen ålägger kommissionen att, innan den konstaterar att kvoten har förbrukats och förordnar om fiskestopp, följa ett förfarande inom vars ram personerna i den kategori som sökanden tillhör skulle ha rätt att göra anspråk på vissa rättigheter eller rent av höras.

Vidare medför inte de ekonomiska konsekvenser som sökandena åberopat att de särskiljs på ett märkbart sätt i förhållande till andra näringsidkare som berörs av den ifrågasatta förordningen, vilket medför att denna slutligen inte innebär en kränkning av sökandenas särskilda rättigheter.

Även den ogiltighetstalan som väckts mot samma förordning av tre sammanslutningar som företräder redares kollektiva intressen skall avvisas. En sammanslutning som bildats i syfte att främja en grupp rättssubjekts intressen kan inte anses vara personligen berörd, i den mening som avses i artikel 173 fjärde stycket i fördraget (nu artikel 230 fjärde stycket EG), av en rättsakt som påverkar denna grupps allmänna intressen. Följaktligen kan en sådan sammanslutning inte väcka talan om ogiltigförklaring då dess medlemmar inte var för sig har talerätt.

Även om det stämmer att förekomsten av särskilda omständigheter, exempelvis den roll som en sammanslutning har haft inom ramen för ett förfarande som har lett till antagandet av en rättsakt i enlighet med ovannämnda artikel, kan motivera att en talan tas upp till prövning när den väcks av en sammanslutning vars medlemmar inte är direkt och personligen berörda av rättsakten, bland annat då dess ställning som förhandlare påverkats av denna, är detta inte fallet då sammanslutningarna inte agerade i egenskap av förhandlare, vilket är en roll som förbehålls de avtalsslutande parterna. Lagstiftningen i fråga tillerkänner dem heller inga rättigheter av processuell art.

2 Möjligheten att med stöd av artikel 184 i fördraget (nu 241 EG) åberopa att en förordning eller en rättsakt av allmän karaktär, som utgör den rättsliga grunden för ett omtvistat genomförandebeslut, inte skall tillämpas, utgör inte en fristående rätt att väcka talan och kan endast utövas accessoriskt. Artikel 184 kan inte åberopas då det inte föreligger en rätt att väcka talan i sak.

Parter

I mål T-12/96,

Area Cova, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo (Spanien),

Armadora José Pereira, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Armadores Pesqueros de Aldán, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Centropesca, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Chymar, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Eloymar, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Estribela (Spanien),

Exfaumar, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Bueu (Spanien),

Farpespan, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Moaña (Spanien),

Freiremar, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Hermanos Gandón, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Cangas (Spanien),

Heroya, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Hiopesca, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

José Pereira e Hijos, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Juana Oya Pérez, bosatt i Marín (Spanien),

Manuel Nores González, bosatt i Marín,

Moradiña, SA, bolag bildat enligt spansk rätt Cangas,

Navales Cerdeiras, SL, bolag bildat enligt spansk rätt, Camariñas (Spanien),

Nugago Pesca, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Bueu,

Pesquera Austral, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Pescaberbés, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Pesquerías Bígaro Narval, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Pesquera Cíes, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Pesca Herculina, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Pesquera Inter, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Cangas,

Pesquerías Marinenses, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Marín,

Pesquerías Tara, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Cangas,

Pesquera Vaqueiro, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Sotelo Dios, SA, bolag bildat enligt spansk rätt, Vigo,

Asociación Nacional de Armadores de Buques Congeladores de Pesca de Merluza (Anamer), sammanslutning bildad enligt spansk rätt, Vigo,

Asociación Nacional de Armadores de Buques Congeladores de Pesquerías Varias (Anavar), sammanslutning bildad enligt spansk rätt, Vigo,

Asociación de Sociedades Pesqueras Españolas (ASPE), sammanslutning bildad enligt spansk rätt, Vigo,

företrädda av advokaten Antonio Creus Carreras, Barcelona, advokaten Eva Contreras Ynzenga, Madrid och advokaten Marta Ventura Arasanz, Barcelona, advokatbyrån Cuatrecasas, 78, avenue d'Auderghem, Bryssel,

sökande,

mot

Europeiska unionens råd, företrätt av juridiske rådgivaren John Carbery och Germán-Luis Ramos Ruano, rättstjänsten, biträdda av Ramón Torrent, direktör vid samma avdelning, samtliga i egenskap av ombud, delgivningsadress: Europeiska investeringsbanken, direktoratet för rättsfrågor, generaldirektören Alessandro Morbilli, Kirchberg, Luxemburg,

och

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av juridiske rådgivaren Thomas Van Rijn och Juan Guerra Fernandez, rättstjänsten, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: rättstjänsten, Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,

svarande,

angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens förordning (EG) nr 2565/95 av den 30 oktober 1995 om upphörande av fiske av liten hälleflundra med fartyg under flagg från någon medlemsstat (EGT L 262, s. 27),

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)

sammansatt av ordföranden M. Jaeger samt domarna K. Lenaerts och J. Azizi,

justitiesekreterare: H. Jung,

följande

Beslut

Domskäl

Bakgrund till tvisten

1 Konventionen om framtida multilateralt samarbete om fisket i Nordatlantens västra del (nedan kallad NAFO-konventionen), som antogs genom rådets förordning (EEG) nr 3179/78 av den 28 december 1978 om Europeiska ekonomiska gemenskapens antagande av konventionen om framtida multilateralt samarbete om fisket i Nordatlantens västra del (EGT L 378, s. 1; svensk specialutgåva, område 4, volym 1, s. 31), syftar bland annat till att främja bevarande, bästa möjliga utnyttjande och rationell förvaltning av fiskeresurserna i det nordvästatlantiska området, såsom detta definieras i artikel 1.1 i konventionen.

2 NAFO-konventionens avtalsparter, däribland gemenskapen, kan närmare bestämt begränsa fångsterna av vissa arter inom vissa delar av det reglerade området. I det syftet fastställer de en total tillåten fångstmängd (nedan kallad TAC) och bestämmer därefter den andel av fångstmängderna som är disponibel för var och en, däribland gemenskapen. Slutligen fastställer rådet i enlighet med artikel 8.4 i rådets förordning (EEG) nr 3760/92 av den 20 december 1992 om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk (EGT L 389, s. 1, svensk specialutgåva, område 4, volym 4, s. 154, nedan kallad förordning nr 3760/92) den andel som står till gemenskapens förfogande, det vill säga gemenskapens kvot, och fördelar den mellan medlemsstaterna.

3 I september 1994 fastställde fiskerikommissionen vid Nordvästatlantiska fiskeriorganisationen (nedan kallad NAFO) för första gången en TAC för liten hälleflundra. Den fastställdes till 27 000 ton och tillämpades år 1995 i NAFO:s delområden 2 och 3.

4 I sjunde övervägandet i rådets förordning (EG) nr 3366/94 av den 20 december 1994 om vissa åtgärder för år 1995 som syftar till bevarande och förvaltning av fiskeresurserna i det regleringsområde som anges i konventionen om framtida multilateralt samarbete om fisket i Nordatlantens västra del (EGT L 363, s. 60, svensk specialutgåva, område 4, volym 8, s. 79, nedan kallad förordning nr 3366/94) konstaterades att den maximala fångstnivån för liten hälleflundra i delområdena 2 och 3 ännu inte hade fördelats mellan parterna i NAFO-konventionen, att NAFO:s fiskerikommission skulle komma att sammankalla ett möte för att besluta om en sådan fördelning och att fångsterna av liten hälleflundra skulle komma att tillåtas år 1995 och räknas av från de kvoter som beslutats för medlemsstaterna.

5 Vid sitt extraordinarie möte den 30 januari 1995 beslutade NAFO:s fiskerikommission att gemenskapen ur denna TAC skulle tilldelas en disponibel andel om 3 400 ton.

6 Den 3 mars 1995 invände gemenskapen, företrädd av rådet, mot denna fördelning med stöd av artikel XII.1 i NAFO-konventionen, eftersom den ansåg den vara otillräcklig.

7 Samma dag ändrade Kanada sin lagstiftning, uppenbarligen som ett svar på att rådet gjort denna invändning, för att kunna inspektera fartyg utanför sin exklusiva ekonomiska zon. Den 9 mars 1995 inspekterade de kanadensiska myndigheterna med stöd av denna nyligen ändrade lagstiftning fartyget Estai, tillhörigt den sökande José Pereira e Hijos SA, som fiskade i NAFO:s regleringsområde.

8 Genom rådets förordning (EG) nr 850/95 av den 6 april 1995 om ändring av förordning (EG) nr 3366/94 (EGT L 86, s. 1, nedan kallad förordning nr 850/95) fastställde rådet en oberoende kvot för gemenskapen som begränsade gemenskapsfångsterna av liten hälleflundra inom NAFO:s delområden 2 och 3 år 1995 till 18 630 ton, samtidigt som den klargjorde att "[d]en oberoende kvoten bör fastställas med hänsyn till den åtgärd för bevarande som fastställts för denna resurs, nämligen en total tillåten fångstmängd på 27 000 ton ... [och att det d]ärför är ... nödvändigt att se till att fisket kan stoppas när denna totala tillåtna fångstmängd har uppnåtts, även innan den oberoende kvoten har förbrukats".

9 För att bilägga den diplomatiska tvist som hade uppstått mellan gemenskapen och den kanadensiska regeringen till följd av de i punkterna 6 och 7 ovan beskrivna händelserna, undertecknade dessa den 20 april 1995 ett avtal om fiske inom ramen för NAFO-konventionen i form av ett godkänt protokoll, skriftväxling, notväxling samt bilagorna därtill, vilket godkändes genom rådets beslut 95/586/EG av den 22 december 1995 (EGT L 327, s. 35, nedan kallat det bilaterala avtalet om fiske).

10 I enlighet med det bilaterala avtalet om fiske antog rådet förordning (EG) nr 1761/95 av den 29 juni 1995 om en andra ändring av förordning (EG) nr 3366/94 (EGT L 171, s. 1, nedan kallad förordning nr 1761/95), genom vilken gemenkapskvoten avseende fångst av liten hälleflundra i NAFO:s delområden 2 och 3 fastställdes till 5 013 ton för år 1995, med verkan från den 16 april 1995.

11 Genom kommissionens förordning (EG) nr 2565/95 av den 30 oktober 1995 om upphörande av fiske av liten hälleflundra med fartyg under flagg från någon medlemsstat (EGT L 262, s. 27, nedan kallad förordning nr 2565/95 eller den ifrågasatta förordningen) konstaterade kommissionen att den gemenskapskvot för år 1995 som hade fastställts genom förordning nr 1761/95 hade förbrukats och beslutade således om fiskestopp i enlighet med artikel 21.3 i rådets förordning (EEG) nr 2847/93 av den 12 oktober 1993 om införande av ett kontrollsystem för den gemensamma fiskeripolitiken (EGT L 261, s. 1; svensk specialutgåva, område 4, volym 5, s. 118).

Förfarandet

12 Det är under dessa omständigheter som sökandena, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 25 januari 1996, väckte talan om ogiltigförklaring av förordning nr 2565/95. Inom ramen för denna talan gjorde de även en invändning om rättsstridighet avseende förordning nr 1761/95 och det bilaterala avtal om fiske som ingåtts mellan gemenskapen och den kanadensiska regeringen.

13 Genom särskilda handlingar som inkom till förstainstansrättens kansli den 26 februari respektive den 1 mars 1996 gjorde rådet och kommissionen i enlighet med artikel 114 i rättegångsreglerna för förstainstansrätten en invändning om rättegångshinder.

14 Förstainstansrätten beslutade den 29 maj 1997 att rådets och kommissionens invändningar om rättegångshinder skulle prövas i samband med att talan prövades i sak.

15 Under det skriftliga förfarandet föreslog sökandena, genom handling som inkom till kansliet den 27 oktober 1997, 27 processledande åtgärder, nämligen 13 frågor att ställa till kommissionen, nio till rådet och en till Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer, att ett vittne skulle höras samt att tre expertutlåtanden skulle inhämtas.

16 Referenten förflyttades genom förstainstansrättens beslut av den 21 september 1998 till tredje avdelningen, dit målet följaktligen överflyttades.

17 Genom skrivelse, som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 december 1998, avstod sökandena från 19 av de föreslagna processledande åtgärderna.

Parternas yrkanden

18 Sökandena har yrkat att förstainstansrätten skall

- ogiltigförklara förordning nr 2565/95,

- förklara att förordning nr 1761/95 inte skall tillämpas i den mån som det genom den förordningen fastställs en gemenskapskvot för fångst av liten hälleflundra i NAFO:s delområden 2 och 3 som för år 1995 uppgår till 5 013 ton, varigenom den oberoende gemenskapskvot som genom förordning nr 850/95 hade fastställts till 18 630 ton således ändras,

- förklara att det bilaterala avtalet om fiske mellan gemenskapen och Kanadas regering inte skall tillämpas i den mån som det hänvisar till fastställandet av en gemenskapskvot för fångst av liten hälleflundra som uppgår till 5 013 ton från och med den 16 april 1995, det vill säga en mindre mängd än den oberoende gemenskapskvot för fångst av liten hälleflundra om 18 630 ton som hade fastställts genom förordning nr 850/95,

- vidta de föreslagna processledande åtgärderna, samt

- förplikta rådet och kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

19 Rådet har yrkat att förstainstansrätten skall

- fastställa att talan inte kan upptas till sakprövning,

- i andra hand, ogilla talan,

- förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

20 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall

- fastställa att talan inte kan upptas till sakprövning,

- i andra hand, ogilla talan,

- förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Upptagande till sakprövning

21 Enligt artikel 113 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten, då den fattar ett beslut enligt bestämmelserna i artikel 114.3 och 114.4, när som helst, även på eget initiativ, pröva om talan skall avvisas till följd av att det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas. Som ett sådant rättegångshinder skall enligt fast rättspraxis villkoren för talans upptagande till sakprövning enligt artikel 173 fjärde stycket i EG-fördraget räknas (nu artikel 230 fjärde stycket EG i ändrad lydelse) (domstolens dom av den 24 mars 1993 i mål C-313/90, CIRFS m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. I-1125, punkt 23, svensk specialutgåva, volym 14, förstainstansrättens dom av den 24 oktober 1997 i mål T-239/94, EISA mot kommissionen, REG 1997, s. II-1839, punkt 26, förstainstansrättens beslut av den 15 september 1998 i mål T-100/94, Michailidis m.fl. mot kommissionen, REG 1998, s. II-3115, punkt 49, samt av den 26 mars 1999 i mål T-114/96, Confiserie du Tech mot kommissionen, REG 1999, s. II-0000, punkt 24).

22 Rätten finner att de handlingar som ingivits samt parternas förklaringar under det skriftliga förfarandet i förevarande mål innehåller tillräckliga upplysningar. Eftersom handlingarna i målet innehåller samtliga nödvändiga uppgifter för att avgöra det, anser förstainstansrätten således att det varken finns anledning att inleda det muntliga förfarandet eller att vidta de föreslagna processledande åtgärderna, vilka huvudsakligen avser sakfrågan.

23 Förevarande talan har väckts av 28 redare samt av tre sammanslutningar som företräder redarnas kollektiva intressen. Förstainstansrätten kommer att i tur och ordning pröva frågan om talans upptagande till sakprövning i förhållande till de båda grupperna av sökande.

Huruvida de 28 redarnas talan kan tas upp till sakprövning

24 Artikel 173 fjärde stycket i fördraget ger en rätt åt enskilda att ifrågasätta varje beslut som, fastän det har utfärdats i form av en förordning, berör dem direkt och personligen. Syftet med denna bestämmelse är framför allt att undvika att gemenskapsinstitutionerna, endast genom att välja en förordnings form, kan beröva en enskild hans möjlighet att föra talan mot ett beslut som berör honom direkt och personligen och att på så sätt klargöra att valet av form inte kan ändra en rättsakts karaktär (se domstolens dom av den 17 juni 1980 i de förenade målen 789/79 och 790/79, Calpak och Società Emiliana Lavorazione Frutta mot kommissionen, REG 1980, s. 1949, punkt 7, samt förstainstansrättens dom av den 7 november 1996 i mål T-298/94, Roquette Frères mot rådet, REG 1996, s. II-1531, punkt 35).

25 Kriteriet för att skilja mellan en förordning och ett beslut skall sökas i huruvida den ifrågavarande rättsakten har allmän giltighet eller inte och, i synnerhet, i de rättsverkningar som den är avsedd att ha eller faktiskt har (se domstolens dom av den 24 februari 1987 i mål 26/86, Deutz och Geldermann mot rådet, REG 1987, s. 941, punkt 7, samt domstolens beslut av den 23 november 1995 i mål C-10/95 P, Asocarne mot rådet, REG 1995, s. I-4149, punkt 28, och av den 24 april 1996 i mål C-87/95 P, REG 1996, s. I-2003, punkt 33).

26 Sökandena har gjort gällande att den ifrågasatta förordningen bör anses utgöra en samling individuella beslut som riktar sig till dem såsom medlemmar av en sluten och begränsad krets av berörda näringsidkare.

27 Förstainstansrätten påpekar att i förevarande fall konstateras i den ifrågasatta förordningen att den gemenskapskvot som begränsar fångsterna av liten hälleflundra i NAFO:s delområden 2 och 3 för år 1995 har förbrukats. Förordningen är tillämplig utan åtskillnad på samtliga fartyg som för en medlemsstats flagg eller är registrerade i en medlemsstat som faktiskt fiskar, eller skulle kunna fiska, liten hälleflundra inom de fastställda områdena.

28 Sökandena har gjort gällande att det för andra redare än de som, i likhet med dem själva, redan fiskade liten hälleflundra inom de aktuella områdena innan den ifrågasatta förordningen trädde i kraft i praktiken är omöjligt att påbörja sådant fiske under år 1995. För det första påstår de att det för denna fiskeverksamhet behövs särskilt utrustade fartyg. För det andra måste redarna, innan de kan börja bedriva sådant fiske, iaktta administrativa formaliteter och inneha tillstånd och licenser.

29 Förstainstansrätten påpekar emellertid att de faktiska omständigheter som sökandena har åberopat inte kan anses utgöra omständigheter som på ett absolut och definitivt sätt begränsar tillämpningen av den ifrågasatta förordningen till de redare som redan hade börjat bedriva sådant fiske inom områdena i fråga innan förordningen trädde i kraft. Att det förekommer tekniska krav och administrativa formaliteter gör det inte möjligt att utesluta att redare, som ännu inte bedrev verksamheten i fråga, kunnat avse att börja göra det under fiskeåret 1995 och således påverkas av den ifrågasatta förordningen.

30 Det skall även klargöras att sökandena inte med framgång kan åberopa den omständigheten att de i början av 90-talet upptäckte ett bestånd liten hälleflundra i dessa områden, och att de sedan dess är den enda gemenskapsflotta som bedriver verksamhet där, för att fastslå att de ingår i en sluten krets som den ifrågasatta förordningen riktar sig till. Det framgår nämligen av handlingarna i målet att förutom sökandena deltog även ett obestämt antal portugisiska redare i detta fiske under fiskeåret 1995, om än i mindre utsträckning.

31 Det går slutligen inte heller att utesluta att den personkrets som berörs av den ifrågasatta förordningen kan vara ännu mer omfattande. Att även andra redare än spanska och portugisiska redare kunde ha ett potentiellt intresse av fiske av liten hälleflundra i NAFO:s regleringsområde vid den tidpunkt då den ifrågasatta förordningen antogs framgår av att en fångstkvot för liten hälleflundra i NAFO:s regleringsområde reserverades för år 1996, kort tid efter att sagda förordning antogs, till förmån för inte bara för den spanska och den portugisiska fiskeflottan, utan även för den tyska fiskeflottan, genom rådets förordning (EG) nr 3090/95 av den 22 december 1995 om fastställande för 1996 av vissa åtgärder för bevarande och förvaltning av fiskeresurser i regleringsområdet enligt konventionen om framtida multilateralt samarbete om fisket i Nordatlantens västra del (EGT L 330, s. 108).

32 En rättsakts allmänna giltighet och därmed dess karaktär av förordning kan i varje fall inte sättas i fråga på grund av att det är möjligt att med större eller mindre precision fastställa hur många rättssubjekt som vid en viss tidpunkt omfattas av dess tillämpning, eller till och med att identifiera dessa personer, så länge det är ostridigt att den tillämpas på grundval av en objektiv rättslig eller faktisk situation som fastställs i den (se exempelvis domstolens dom av den 15 juni 1993 i mål C-264/91, Albertal m.fl. mot rådet, REG 1993, s. I-3265, punkt 16, samt dom av den 15 februari 1996 i mål C-209/94 P, Buralux m.fl. mot rådet, REG 1996, s. I-615, punkt 24).

33 I förevarande fall påverkas sökandena av bestämmelserna i den ifrågasatta förordningen på grundval av en objektiv rättslig situation som fastställs i denna, det vill säga att de driver fartyg som för en medlemsstats flagg och som kan bedriva fiske av liten hälleflundra i NAFO:s delområden 2 och 3.

34 Denna slutsats rubbas inte av sökandenas invändning att den ifrågasatta förordningen motiveras av handelspolitiska och diplomatiska skäl och inte av att den skulle vara nödvändig för att garantera bevarande och rationell förvaltning av fiskeresurser. En rättsakts karaktär av förordning avgörs nämligen inte av de vetenskapliga eller politiska skäl som lett till att den antagits, utan av den omständigheten att dess tillämpningsområde, som i förevarande fall, anges på ett generellt och abstrakt och således objektivt sätt.

35 Därav följer att den ifrågasatta rättsakten har allmän giltighet och utgör en förordning i den mening som avses i artikel 189 i EG-fördraget (nu artikel 249 EG).

36 I rättspraxis har emellertid klargjorts att en bestämmelse i en rättsakt med allmän giltighet under vissa omständigheter kan beröra vissa näringsidkare personligen (se domstolens dom av den 16 maj 1991 i mål C-358/89, Extramet Industrie mot rådet, REG 1991, s. I-2501, punkt 13, samt av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, Codorniu mot rådet, REG 1994, s. I-1853, punkt 19; svensk specialutgåva, volym 15). I ett sådant fall skulle en rättsakt från gemenskapen således på samma gång ha karaktär av förordning och, i förhållande till vissa berörda näringsidkare, karaktär av beslut (förstainstansrättens dom av den 13 december 1995 i de förenade målen T-481/93 och T-484/93, Exporteurs in Levende Varkens m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2941, punkt 15). Det är fallet om bestämmelsen i fråga påverkar fysiska eller juridiska personer på grund av vissa utmärkande egenskaper som de har, eller på grund av omständigheter som skiljer dem från alla andra personer (se domen i det ovannämnda målet Codorniu mot rådet, punkt 20).

37 Mot bakgrund av denna rättspraxis skall kontrolleras om den ifrågasatta förordningen i förevarande fall berör sökandena på grund av vissa utmärkande egenskaper som de har eller på grund av omständigheter som särskiljer dem, med avseende på sagda förordning, från alla andra näringsidkare som denna kan tillämpas på.

38 Sökandena har i detta avseende åberopat sex argument.

39 För det första har de gjort gällande att gemenskapsmyndigheterna, då de antog den ifrågasatta förordningen, var skyldiga att beakta deras specifika situation.

40 Det är korrekt att domstolen och förstainstansrätten har tagit upp talan om ogiltigförklaring till sakprövning, när den har väckts avseende en rättsakt av normativ karaktär om det har funnits en bestämmelse av överordnad betydelse som innebär en skyldighet för den som utfärdat rättsakten att beakta sökandens specifika situation (se domstolens dom av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, REG 1985, s. 207, punkterna 11-32, av den 26 juni 1990 i mål C-152/88, Sofrimport mot kommissionen, REG 1990, s. I-2477, punkterna 11-13, förstainstansrättens dom av den 14 september 1995 i de förenade målen T-480/93 och T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2305, punkterna 67-78, samt av den 17 juni 1998 i mål T-135/96, UEAPME mot rådet, REG 1998, s. II-2335, punkt 90).

41 I förevarande fall har sökandena för det första hävdat att denna skyldighet, förutom av artikel 39 i EG-fördraget (nu artikel 33 EG), även följer av artiklarna 2.1 och 11 i förordning nr 3760/92.

42 I artikel 39 i fördraget anges målen för den gemensamma jordbrukspolitiken. I artikel 2.1 i förordning nr 3760/92 anges de allmänna målen för den gemensamma fiskeripolitiken. I artikeln hänvisas till att det är nödvändigt att ta hänsyn till inte bara konsumenternas, utan även producenternas behov. I artikel 11 i den förordningen fastslås det förfarande enligt vilket rådet skall fastställa mål och närmare bestämmelser för en omstrukturering av gemenskapens fiskerisektor i syfte att skapa en varaktig balans mellan fiskeresurserna och utnyttjandet av dem. I den bestämmelsen klargörs även att vid omstruktureringen skall från fall till fall hänsyn tas till eventuella ekonomiska och sociala konsekvenser och de särskilda förhållandena inom fiskeregionerna.

43 Förstainstansrätten konstaterar inledningsvis att sistnämnda bestämmelse är irrelevant i förevarande fall. Förordningen innebär nämligen inte att rådet på flerårsbasis fastställer mål och närmare bestämmelser för en omstrukturering av gemenskapens fiskeriresurser, utan att det förordnar om fiskestopp för liten hälleflundra för år 1995 inom NAFO:s delområden 2 och 3 till följd av att den fångstvolym som står till gemenskapens förfogande förbrukats.

44 De tre bestämmelser som sökandena har åberopat kan med hänsyn till deras mycket allmänna art inte heller ålägga den ifrågasatta förordningens upphovsmän en precis skyldighet att specifikt beakta deras situation, till skillnad från alla andra av förordningen berördas situation.

45 För det andra har sökandena åberopat förekomsten av traditionella fiskerättigheter samt principen om relativ stabilitet, vilken skulle ålägga gemenskapsmyndigheterna att beakta deras specifika situation.

46 Sökandena har gjort gällande att det förekommer traditionella fiskerättigheter av sedvanekaraktär, vilka uppkommit till följd av att spanska redare utvecklat fisket av liten hälleflundra i NAFO:s regleringsområde från 90-talets början. De har närmare bestämt åberopat artikel XI.4 i NAFO-konventionen, vilken har följande lydelse:

"När kommissionen antar förslag om fördelningen av fångstkvoter i det reglerade området skall den ta hänsyn till de kommissionsmedlemmar som traditionellt har fiskefartyg där, och vid fördelningen av fångstkvoter vid Grand Banks och Flemish Cap skall kommissionsmedlemmarna särskilt beakta den avtalsslutande part, vars kustsamhällens grundnäring är fiske av bestånd vid dess bankar och som har vidtagit långtgående åtgärder för att genom internationellt handlande bevara sådana bestånd ...".

47 Oberoende av frågan om ett konstant bruk som pågått endast några år kan ge upphov till traditionella rättigheter, och om dessa rättigheter kan utsträckas specifikt till fångst av en viss art och om, slutligen, sedvanerätten i fråga har tagits i anspråk av var och en av sökandena för sig, är det tillräckligt att påpeka att rättigheterna under alla omständigheter endast skulle ha tillkommit staterna och, vad beträffar artikel XI.4 i NAFO-konventionen, gemenskapen, och inte enskilda redare. Dessutom utgör inte hänvisningen till "[NAFO:s fiskeri]kommissionsmedlemmar som traditionellt har fiskefartyg" i regleringsområdet ett erkännande av traditionella fiskerättigheter till förmån för denna fiskerikommissions medlemmar, däribland gemenskapen, utan är ett kriterium som skall beaktas vid fördelning av fångsterna.

48 Sökandena har dessutom åberopat principen om relativ stabilitet.

49 Förstainstansrätten erinrar i det avseendet om att syftet med denna princip, som föreskrivs i artikel 8.4 i förordning nr 3760/92, är att tillförsäkra varje medlemsstat en andel av gemenskapens TAC, vilken huvudsakligen bestäms utifrån de fångster som de traditionella fiskeriverksamheterna, den lokalbefolkning som i särskilt hög grad är beroende av fisket och de därtill knutna verksamheterna i denna medlemsstat kunnat tillgodoräkna sig före inrättandet av kvotsystemet (domstolens dom av den 19 februari 1998 i mål C-4/96, NIFPO och Northern Ireland Fishermen's Federation, REG 1998, s. I-681, punkt 47).

50 Därav följer att enskilda redare inte kan åberopa förekomsten av en rättighet som följer av tillämpningen av denna princip. Principen rör dessutom endast fördelningen mellan de olika medlemsstaterna, för varje berört fiskebestånd, av de fångstvolymer som står till gemenskapens förfogande (domstolens dom av den 24 november 1993 i mål C-405/92, Mondiet, REG 1993, s. I-6133, punkt 50). Genom den ifrågasatta förordningen görs ingen fördelning mellan medlemsstaterna av de fångstvolymer som står till gemenskapens förfogande, utan förordnas om fiskestopp till följd av att volymen förbrukats.

51 Därav följer att det första argumentet i sin helhet inte kan godtas.

52 Sökandena har för det andra gjort gällande att de är personligen berörda på grund av att gemenskapens myndigheter, när den ifrågasatta förordningen antogs, kände till deras personliga situation.

53 Detta argument är irrelevant. Omständigheten att den institution som har utarbetat en rättsakt har kännedom om vilka personer som berörs av denna kan förvisso, i förekommande fall, vara en konsekvens av dess skyldighet att beakta deras personliga situation men kan inte ge upphov till denna skyldighet. Den kan således inte i sig, oberoende av om det samtidigt föreligger en sådan skyldighet, utgöra en särskiljande omständighet. Det har ovan konstaterats att sökandena i förevarande fall inte kunde göra gällande någon skyldighet för den ifrågasatta förordningens upphovsman att beakta deras personliga situation.

54 Det andra argumentet kan således inte godtas.

55 Sökandena har för det tredje gjort gällande att den ifrågasatta förordningen är resultatet av en diplomatisk tvist mellan Kanada och gemenskapen, vars yttersta orsak är att sökandena bedriver fiske av liten hälleflundra i NAFO:s regleringsområde och att dess direkta orsak är att fartyget Estai, som ägs av en av sökandena, inspekterats och att andra sökandena tillhöriga fartyg trakasserats av de kanadensiska myndigheterna.

56 Förstainstansrätten påpekar att dessa tidigare händelser, som för övrigt endast berört vissa av sökandena, inte är av sådan art att deras situation särskiljs, vad beträffar verkningarna av den ifrågasatta förordningen, i förhållande till alla andra som berörs av densamma.

57 Det tredje argumentet kan således inte godtas.

58 Sökandena har för det fjärde åberopat att de år 1994 deltog som rådgivare till kommissionen i de förhandlingar som ledde till att NAFO:s fiskerikommission antog en TAC för liten hälleflundra.

59 Det framgår av rättspraxis att den omständigheten att en person på ett eller annat sätt deltar i det förfarande som leder till antagande av en gemenskapsrättsakt utmärker denna person med avseende på rättsakten i fråga enbart när vissa processrättsliga skyddsregler har föreskrivits för denna person i den tillämpliga gemenskapsregleringen (se förstainstansrättens beslut av den 9 augusti 1995 i mål T-585/93, Greenpeace m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2205, punkterna 56 och 63, förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Levende Varkens m.fl. mot kommissionen, punkt 55, samt av den 5 juni 1996 i mål T-398/94, Kahn Scheepvaart mot kommissionen, REG 1996, s. II-477, punkterna 48 och 49, samt däri nämnd rättspraxis).

60 Det skall påpekas att ingen bestämmelse i den tillämpliga gemenskapslagstiftningen ålägger kommissionen, då den i enlighet med artikel 21.3 i den ovannämnda förordning nr 2847/93 av den 12 oktober 1993 konstaterar att kvoten har förbrukats och förordnar om fiskestopp, att följa ett förfarande inom vars ram personerna i den kategori som sökandena tillhör skulle ha rätt att göra anspråk på vissa rättigheter eller rentav att höras.

61 Det fjärde argumentet kan således inte godtas.

62 Sökandena har för det femte, med stöd av domen i det ovannämnda målet Extramet Industrie mot rådet, åberopat de ekonomiska konsekvenser som den ifrågasatta förordningen får för deras intressen och, närmare bestämt, förekomsten av allvarliga ekonomiska förluster samt att en alltför stor del av deras flotta måste ligga inaktiv i hamn.

63 Förstainstansrätten erinrar om att sökanden i det ovannämnda målet Extramet Industrie mot rådet ansågs vara personligen berörd av en förordning som införde en ifrågasatt antidumpningstull på grund av att sökanden utgjorde den främsta importören av den produkt som var föremål för förordningen, slutanvändare av produkten samt den främsta konkurrenten till gemenskapsproducenten av den bearbetade varan.

64 Sökandena har inte bevisat att de befann sig i en faktisk situation liknande den mycket säregna situation som bolaget Extramet Industrie befann sig i. De ekonomiska konsekvenser som de åberopar, nämligen förekomsten av allvarliga ekonomiska förluster samt att deras flotta måste ligga inaktiv i hamn, särskiljer dem inte på ett märkbart sätt i förhållande till alla andra näringsidkare som berörs av den ifrågasatta förordningen.

65 Det femte argumentet kan således inte godtas.

66 För det sjätte har sökandena åberopat, med hänvisning till domen i det ovannämnda målet Codorniu mot rådet, att den ifrågasatta förordningen åsidosätter subjektiva rättigheter som förtjänar gemenskapsrättsligt skydd. Närmare bestämt hänvisar de återigen till förekomsten av traditionella fiskerättigheter och till gemenskapsprincipen om relativ stabilitet.

67 Förstainstansrätten har ovan (se punkterna 45-50) påpekat att sökandena i förevarande fall inte kan göra varken rättigheterna eller principen i fråga gällande.

68 Det aktuella fallet skiljer sig från det fall som det var fråga om i domen i det ovannämnda målet Codorniu mot rådet, i vilket ett företag som genom den omtvistade bestämmelsen hade hindrats från att använda ett märke som det hade använt under en längre tid av detta skäl tydligt skilde sig från alla andra ekonomiska aktörer. I förevarande fall befinner sig inte sökandena i en sådan situation med hänsyn till den ifrågasatta förordningen, eftersom den inte innebar en kränkning av sökandenas särskilda rättigheter (se domstolens beslut i det ovannämnda målet Asocarne mot rådet, punkt 43, av den 18 december 1997 i mål C-409/96 P, Sveriges Betodlares Centralförening och Henrikson mot kommissionen, REG 1997, s. I-7531, punkt 41, samt förstainstansrättens beslut av den 10 december 1996 i mål T-18/95, Atlanta och Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert mot kommissionen, REG 1996, s. II-1669, punkt 49).

69 Således kan inte heller det sjätte argumentet godtas.

70 Av det ovanstående framgår att den ifrågasatta förordningen inte kan anses beröra de 28 redarna personligen.

Huruvida de tre redarsammanslutningarnas talan kan tas upp till sakprövning

71 Enligt fast rättspraxis skall inte en sammanslutning som bildats i syfte att främja en grupp rättssubjekts kollektiva intressen anses vara personligen berörd, i den mening som avses i artikel 173 fjärde stycket i fördraget, av en rättsakt som påverkar denna grupps allmänna intressen, och följaktligen kan en sådan sammanslutning inte väcka talan om ogiltigförklaring då dess medlemmar inte var för sig har talerätt (domstolens dom av den 14 december 1962 i de förenade målen 19/62, 20/62, 21/62 och 22/62, Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes m.fl. mot rådet, REG 1962, s. 943, och av den 2 april 1998 i mål C-321/95 P, Greenpeace Council m.fl. mot kommissionen, REG 1998, s. I-1651, punkterna 14 och 29). Därav följer att i den mån som de sökande redarna, som påpekats ovan, inte kan anses vara personligen berörda av den ifrågasatta förordningen, kan inte heller sammanslutningarna, såsom företrädare för deras kollektiva intressen, anses vara det.

72 Det framgår emellertid av handlingarna i målet att två av de tre sökande sammanslutningarna, nämligen Anamer och Anavar, har deltagit, såsom rådgivare till kommissionen, i NAFO:s fiskerikommissions möte som hölls i Halifax (Kanada) i september 1994, under vilket en TAC fastställdes för liten hälleflundra.

73 Förekomsten av särskilda omständigheter, exempelvis den roll som en sammanslutning har haft inom ramen för ett förfarande som har lett till antagandet av en rättsakt i den mening som avses i artikel 173 i fördraget kan motivera att en talan tas upp till sakprövning även om den väcks av en sammanslutning vars medlemmar inte är direkt och personligen berörda av rättsakten, bland annat då dess ställning som förhandlare har påverkats av denna (domstolens dom av den 2 februari 1988 i de förenade målen 67/85, 68/85 och 70/85, Van der Kooy m.fl. mot kommissionen, REG 1988, s. 219, punkterna 19-25, svensk specialutgåva, volym, 9, samt i det ovannämnda målet CIRFS m.fl. mot kommissionen, punkterna 29 och 30). Även om det är riktigt att dessa sammanslutningar, tillsammans med sammanslutningar som företräder andra medlemsstaters redares intressen, gav kommissionen råd inom ramen för NAFO:s fiskerikommissions möte som ledde till att en TAC fastställdes för liten hälleflundra inom regleringsområdet, förhåller det sig icke desto mindre så, att de inte hade egenskapen av förhandlare, vilken roll förbehålls NAFO:s avtalsslutande parter. Lagstiftningen i fråga tillerkänner dem heller inga rättigheter av processuell art. Sist, men inte minst, framgår det inte av handlingarna i målet att de har medverkat på något sätt eller att de borde ha gjort det vid antagandet av den ifrågasatta förordningen, i vilken det konstateras att den fångstvolym som stod till gemenskapens förfogande i den TAC som tillämpades för samtliga NAFO:s avtalsslutande parter hade förbrukats.

74 Av det ovanstående framgår att de sökande sammanslutningarna inte är personligen berörda av den ifrågasatta rättsakten.

75 Följaktligen uppfyller inte någon av sökandena de villkor för talerätt som anges i artikel 173 fjärde stycket i fördraget.

76 Sökandena har även yrkat att förstainstansrätten, i enlighet med artikel 184 i EG-fördraget (numera artikel 241 EG), skall förklara att förordning nr 1761/95 och det bilaterala avtalet om fiske mellan gemenskapen och Kanadas regering inte skall tillämpas.

77 I det avseendet skall påpekas att det förhållandet att det är möjligt att med stöd av artikel 184 i fördraget åberopa att en förordning eller en rättsakt av allmän karaktär, som utgör den rättsliga grunden för ett omtvistat genomförandebeslut, inte skall tillämpas, inte utgör en självständig rätt att väcka talan och endast kan utövas på ett accessoriskt sätt. Ovannämnda artikel 184 kan inte åberopas då det inte föreligger rätt att väcka talan i sak (domstolens dom av den 16 juli 1981 i mål 33/80, Albini mot rådet och kommissionen, REG 1981 s. 2141, punkt 17, och av den 11 juli 1985 i de förenade målen 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 och 10/84, Salerno m.fl. mot kommissionen och rådet, REG 1985, s. 2523, punkt 36, samt förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1996 i mål T-154/94, CSF och CSME mot kommissionen, REG 1996, s. II-1377, punkt 16).

78 Även om det i förevarande fall skulle anses att förordning nr 1761/905 och det bilaterala avtalet om fiske utgör den rättsliga grunden för den ifrågasatta förordningen, kan inte talan om ogiltigförklaring av densamma tas upp till sakprövning, varför inte heller invändningen om rättsstridighet kan tas upp till sakprövning.

79 Sökandena har avslutningsvis gjort gällande att omständigheten att talan inte kan tas upp till sakprövning kränker deras rätt till domstolsprövning, vilken slås fast i artikel 6 i Europeiska konventionen angående de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. De har i det avseendet understrukit att eftersom det i den ifrågasatta förordningen inte föreskrivs att medlemsstaterna skall anta några genomförandebestämmelser, kommer sökandena inte att ha något rättsmedel vid nationella domstolar för att ifrågasätta dess rättsenlighet. Eftersom de inte kan väcka talan vid någon som helst domstol i Spanien, skulle en vägran att erkänna deras talerätt vid förstainstansrätten beröva dem alla möjligheter att försvara sig mot förordningen.

80 Inledningsvis framgår av handlingarna i målet att det för att fartyg som för spansk flagg skall få fiska på det fria hav som inte är underställt spansk nationell jurisdiktion, oavsett om det är reglerat av internationella fiskeorganisationer, krävs att ett tillfälligt fisketillstånd först erhålls. Detta tillstånd gäller endast för fiske i det eller de områden som anges och under den tillåtna tiden. Det kan därefter konstateras att sökandena har bifogat akten en kopia av ett provisoriskt fisketillstånd för fiskeåret 1995, vilket utfärdades den 21 april 1995 till förmån för sökandebolaget José Pereira e Hijos, vilket driver fartyget Estai. Detta tillstånd gav rätt till fiske av liten hälleflundra inom NAFO-området tills kvoten förbrukats.

81 Därav följer att tillståndet förfallit från och med ikraftträdandet av den ifrågasatta förordningen, i vilken konstaterades att den gemenskapskvot som hade fastställts genom förordning nr 1761/95 hade förbrukats och det således beslutades om fiskestopp för liten hälleflundra.

82 Även om de innehade, som de övriga sökandena hävdar, provisoriska fisketillstånd som utfärdats för hela det aktuella året och inte bara fram till dess att kvoten förbrukats, kvarstår att dessa tillstånd - om inte med tillämpning av spansk rätt, så åtminstone i kraft av principen om gemenskapsrättens företräde - nödvändigtvis förfallit från och med ikraftträdandet av den ifrågasatta förordningen om fiskestopp.

83 Det framgår även av handlingarna i målet att de provisoriska fisketillstånden endast beviljas på ansökan av de berörda och att ett avslag på ansökan kan överklagas i enlighet med spansk förvaltningsrätt.

84 Därav följer att det var möjligt för sökandena, från det att deras tillstånd förfallit, att av de spanska myndigheterna begära att dessa skulle utfärda nya tillstånd för att fortsätta att fiska liten hälleflundra år 1995 i de berörda områdena, trots att kvoten förbrukats, och att de i förekommande fall kunde väcka talan vid nationell domstol för att ifrågasätta giltigheten av eventuella beslut om avslag på ansökningarna och erhålla uppskov med verkställigheten av dessa (se domstolens dom av den 21 februari 1991 i de förenade målen C-143/88 och C-92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen och Zuckerfabrik Soest, REG 1991, s. I-415, punkterna 16-21, svensk specialutgåva, område , volym 11, och av den 9 november 1995 i mål C-465/93, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl., REG 1995, s. I-3761). Inom ramen för dessa förfaranden hade ingenting hindrat dem från att ifrågasätta gemenskapslagstiftningens giltighet på den grund som eventuellt hade valts för att anta besluten om avslag och att således tvinga den nationella domstolen att uttala sig om samtliga invändningar som anförts i detta avseende, i förekommande fall efter att en begäran om förhandsavgörande hänskjutits till domstolen för att bedöma giltigheten av dessa (se domstolens dom i det ovannämnda målet Greenpeace Council m.fl. mot kommissionen, punkterna 32 och 33, samt av den 21 januari 1999 i mål C-73/97 P, Frankrike m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. I-207, punkt 40).

85 Därav följer att talan skall avvisas.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

86 Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom sökandena har tappat målet, skall de förpliktas att bära sina rättegångskostnader och att ersätta rådets och kommissionens rättegångskostnader i enlighet med vad dessa har yrkat.

Domslut

På dessa grunder fattar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)

följande beslut:

1) Talan avvisas.

2) Sökandena skall bära sina rättegångskostnader samt ersätta rådets och kommissionens rättegångskostnader.