Förslag till avgörande av generaladvokat Léger föredraget den 8 oktober 1997. - Hans-Hermann Mietz mot Intership Yachting Sneek BV. - Begäran om förhandsavgörande: Bundesgerichtshof - Tyskland. - Brysselkonventionen - Begreppet interimistiska åtgärder - Byggande och leverans av en motoryacht. - Mål C-99/96.



Rättsfallssamling 1999 s. I-02277



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Bundesgerichtshof har med stöd av artikel 3 i protokollet av den 3 juni 1971(1) ställt fyra frågor om tolkningen av artikel 13 första stycket 1 och 3, artiklarna 24 och 28 andra stycket samt artikel 34 andra stycket i Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område(2) så som den ändrats genom anslutningskonventionerna av år 1978(3) och 1982(4) (nedan kallad konventionen eller Brysselkonventionen).

Tillämpliga bestämmelser: relevanta bestämmelser i Brysselkonventionen

2 Det skall erinras om att det genom Brysselkonventionen inrättas ett enhetligt system för bestämmande av domstols behörighet (avdelning II) och ett förenklat förfarande för erkännande och verkställighet av avgöranden som rättsinstanser i konventionsstaterna (avdelning III) meddelat inom konventionens tillämpningsområde (avdelning I).

3 Huvudregeln anges i artikel 2 första stycket, enligt vilken domstolarna i den stat där svaranden har hemvist har en allmän, principiell behörighet. I ett begränsat antal fall som uppräknas i avsnitt 2 till 6 i avdelning II är det möjligt att göra undantag från huvudregeln; svaranden kan, för det fall det föreligger en särskild behörighet, med anledning av att det finns ett samband mellan en viss domstol och tvisten (avsnitt 2, artiklarna 5 och 6a), eller skall, för det fall det föreligger en exklusiv behörighet (avsnitt 5, artikel 16) eller avtal om behörighet (avsnitt 6, artiklarna 17 och 18), gå i svaromål vid en domstol i en annan konventionsstat.

4 Bestämmelserna i avsnitt 3 och 4 i avdelning II utgör självständiga behörighetsregler i förhållande till dem som föreskrivs i artikel 2 och undantagen från denna.(5) Detta är skyddsregler för parter som anses svagare, genom vilka behörighetsfrågan avgörs avseende såväl försäkringstvister som avtal som ingåtts av konsumenter.

5 För att skyddsreglerna i avsnitt 4 i avdelning II skall vara tillämpliga skall två kumulativa villkor vara uppfyllda. För det första skall den som åberopar dem vara "konsument" i den mening som avses i artikel 13 första stycket, det vill säga en person som har handlat "för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller yrkesverksamhet". För det andra skall det avtal som konsumenten ingått omfattas av något av de fall som uppräknas i artikel 13 första stycket 1-3 i bestämmelsen. Följande fall anges:

"1. köp av varor där betalningen skall erläggas i särskilda poster, eller

2. lån som skall återbetalas i särskilda poster eller någon annan form av kredit om lånet eller krediten var avsedd att finansiera köp av varor, eller

3. andra avtal om leverans av varor eller utförande av tjänster, om

a) avtalet föregicks av ett särskilt anbud riktat till konsumenten i den konventionsstat där han har hemvist, eller annonsering där, och

b) konsumenten vidtog de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna i den staten."

6 Om dessa villkor är uppfyllda får talan, enligt artikel 14 andra stycket, väckas mot konsumenten endast vid domstolarna i den konventionsstat där han har hemvist.

7 Bland de relevanta bestämmelserna i konventionen skall även artikel 18 nämnas, genom vilken behörighet uppkommer enbart på den grunden att svaranden går i svaromål. Denna artikel har följande lydelse:

"Utöver den behörighet som en domstol i en konventionsstat har enligt andra bestämmelser i denna konvention, är domstolen behörig om svaranden går i svaromål inför denna. Detta gäller dock inte om svaranden gick i svaromål endast för att bestrida domstolens behörighet eller om en annan domstol har exklusiv behörighet enligt artikel 16."

Principen är således att den omständigheten att svaranden går i svaromål gör domstolen behörig: en domstol som i princip saknar behörighet blir behörig om svaranden går i svaromål inför den.

Däremot är denna bestämmelse inte tillämplig i två fall. Om tvisteföremålet har nära samband med en konventionsstats territorium, såsom sakrätt i fast egendom, hindrar bestämmelserna om exklusiv behörighet i artikel 16 att artikel 18 tillämpas. Vidare medför inte den omständigheten att svaranden går i svaromål att domstolen blir behörig om syftet med svaromålet var att bestrida domstolens behörighet utan att beröra sakfrågan. Detta är även fallet då svaranden går i svaromål för att bestrida både behörigheten och talan i sak.(6) I det sistnämnda fallet skall svaromålet i sak emellertid avges i andra hand för att förhindra att artikel 18 blir tillämplig.(7)

8 Den sista bestämmelse i avdelning II som kan ha betydelse i förevarande mål är artikel 24, enligt vilken en domstol som inte har behörighet att pröva målet i sak får besluta om "interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder" inom de områden som omfattas av konventionen, om sökanden väljer att inge ansökan till den domstolen i stället för till en domstol i en annan konventionsstat som är behörig att pröva målet i sak. Artikeln har följande lydelse:

"Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, som kan vidtas enligt lagen i en konventionsstat, får begäras hos domstolarna i den staten, även om domstol i en annan konventionsstat är behörig att pröva målet i sak enligt denna konvention."

9 Avdelning III om erkännande och verkställighet syftar till att säkerställa en "fri rörlighet för avgöranden" inom den gemensamma marknaden.(8) I enlighet med detta syfte inrättas genom artikel 31 och följande artiklar ett summariskt förfarande för verkställighet, vilket är förenklat i förhållande till sedvanliga exekvaturförfaranden, som syftar till att begränsa de krav som i en konventionsstat kan uppställas för verkställighet av avgöranden som meddelats i en annan konventionsstat.

10 I enlighet härmed är det första steget i förfarandet inte kontradiktoriskt (artikel 34 första stycket).

11 Principen är dessutom att ansökan om exekvatur bifalls utan att den domstol som prövar frågan om erkännande får pröva om domstolen i ursprungsstaten var behörig (artikel 28 tredje stycket).(9)

12 Endast undantagsvis kan en sådan omprövning ske, bland annat då det är fråga om vissa behörighetsregler. Enligt artikel 34 andra stycket får "[a]nsökningen ... avslås endast på någon av de i artiklarna 27 och 28 angivna grunderna".

Ansökan om exekvatur kan med tillämpning av artikel 28 första stycket inte bifallas för avgöranden som meddelats i strid med bestämmelserna om behörighet i fråga om försäkringstvister (avsnitt 3, artikel 7-12a), om avtal som ingåtts av konsumenter (avsnitt 4, artikel 13-15) eller bestämmelserna om exklusiv behörighet i artikel 16 (avsnitt 5).

I samband med den behörighetsprövning som anges i artikel 28 första stycket "är den domstol eller myndighet som prövar frågan om erkännande bunden av de faktiska omständigheter som domstolen i ursprungsstaten har grundat sin behörighet på" (artikel 28 andra stycket).

13 I artikel 34 tredje stycket anges avslutningsvis att "[d]en utländska domen ... aldrig [får] omprövas i sak".

Bakgrund och förfarande

14 Målet i den nationella domstolen avser fullgörelse av ett avtal som ingåtts mellan Intership Yachting Sneek BV, borgenär, bolag bildat enligt nederländsk rätt med säte i Sneek (Nederländerna), och Hans-Hermann Mietz, gäldenär, med hemvist i Lüchow (Tyskland), där han driver ett byggnadsföretag och handel med byggnadsmaterial.

15 Parterna överenskom att gäldenären skulle förvärva en båt av typen Intership, modell 1150 G. Det föreskrevs att betydande förändringar(10) skulle göras av båten innan den slutligt levererades. Det sammanlagda belopp som transaktionen uppgick till, 250 000 DM, skulle erläggas i fem delposter, samtliga före den slutliga leveransen.(11) Avtalet gavs formen av ett skriftligt dokument som betecknades "köpeavtal" och undertecknades i Sneek (Nederländerna).

16 Då gäldenären hade underlåtit att göra vissa betalningar erhöll borgenären från ordföranden för Arrondissementsrechtbank de Leeuwarden, en nederländsk domstol med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder, efter ett kontradiktoriskt förfarande benämnt "kort geding"(12), en preliminär exekutionstitel av den 12 maj 1993, enligt vilken utmätning skulle ske för en del av borgenärens fordran (eller ett belopp som nästan uppgick till två tredjedelar av den totala skulden).

17 Då ansökan om exekvatur av detta avgörande bifölls i Tyskland av Landgericht Lüneberg överklagade gäldenären till Oberlandesgericht.

18 Till stöd för sin talan anförde han nu för första gången(13) att den nederländska domstolen, som hade avgjort målet i sak i strid med bestämmelserna om skydd för konsumenter i artiklarna 13 och 14 i konventionen, inte var behörig och att målet skulle ha avgjorts i tysk domstol, där han hade hemvist. Då den domstol som prövar frågan om erkännande vid prövningen av den första domstolens behörighet konstaterade att dessa bestämmelser överträtts, kunde den i enlighet med artikel 34 andra stycket, i vilken hänvisas till artikel 28 första stycket, inte bifalla ansökan om verkställighet i Tyskland.

19 Gäldenären gjorde gällande följande två grupper av argument för att han skulle kunna komma i åtnjutande av bestämmelserna i avsnitt 4 i avdelning II.

För det första var den beställda båten avsedd endast för privat bruk, varför det var fastställt att han hade handlat i egenskap av konsument i den mening som avses i artikel 13 första stycket.

För det andra var undertecknandet av avtalet i Sneek (Nederländerna) enbart en formsak, eftersom avtalet ingåtts muntligen i Tyskland, innan det undertecknades i Nederländerna.(14) Det var i själva verket vid ett besök i borgenärens monter på Bootsmesse (båtmässa) i Düsseldorf (Tyskland) som gäldenären hade förklarat sig vilja förvärva den utställda båten. Då detta inte kunde ske, kom parterna överens om att en båt av samma modell skulle tillverkas i enlighet med köparens önskemål och med de förändringar som denne önskade.

Av den andra gruppen argument förefaller det framgå att det omtvistade avtalet omfattas av tillämpningsområdet för artikel 13 första stycket 3 i konventionen.

20 Oberlandesgericht ogillade talan och nekade följaktligen att avslå ansökan om exekvatur av det nederländska avgörandet på grund av att bestämmelserna till skydd för konsumenter i avsnitt 4 i avdelning II hade åsidosatts.

21 Hans-Hermann Mietz förde då kassationstalan vid Bundesgerichtshof.

Tolkningsfrågorna

22 Bundesgerichtshof redogör i sin begäran om förhandsavgörande ingående för de problem som givit upphov till tolkningsfrågorna. För Bundesgerichtshof gäller det att få veta om det finns något skäl för att den skall avslå ansökan om exekvatur av den nederländska domstolens avgörande.

23 De två första frågorna avser gäldenärens ståndpunkt och syftar till att fastställa huruvida situationen i målet är sådan att den skall omfattas av ett särskilt skydd, antingen för att det omtvistade avtalet utgör en konsuments "köp av varor där betalningen skall erläggas i poster" (artikel 13 första stycket 1), eller för att det är fråga om ett "avtal om leverans av varor eller utförande av tjänster" som ingåtts av en konsument (artikel 13 första stycket 3).

24 Den nationella domstolen undrar om det i fråga om artikel 13 första stycket 3 är möjligt att beakta omständigheter som gäldenären åberopat men som inte framgår av den första domstolens avgörande. Det gäller upplysningar om sakomständigheter som framförts vid Oberlandesgericht och som syftar till att visa att villkoren under a och b i bestämmelsen är uppfyllda (vilka i förevarande fall överensstämmer med omständigheten att avtalet hade ingåtts muntligen vid Bootsmesse i Düsseldorf). Bundesgerichtshof påpekar att domstolen i den stat där ansökan om verkställighet gjorts, i enlighet med artikel 28 andra stycket, vid prövningen av om domstolen i ursprungsstaten var behörig enligt bestämmelserna i avsnitt 4 i avdelning II "är bunden av de faktiska omständigheter som domstolen i ursprungsstaten har grundat sin behörighet på". I den mån den nederländska domstolen inte har grundat sin behörighet på någon faktisk omständighet undrar den hänskjutande domstolen om ordalydelsen av artikel 28 andra stycket hindrar den från att beakta dessa nya omständigheter.

Dessa överväganden har givit upphov till den tredje frågan.(15)

25 Den nationella domstolen har understrukit att om svaren på dessa tre första frågor skulle innebära att artikel 28 första stycket inte är tillämplig, skulle den inte kunna göra en prövning av den första domstolens behörighet och skulle följaktligen inte kunna förhindra exekvatur av det omtvistade avgörandet. Den skulle då vara tvungen att ogilla överklagandet.(16)

26 Därav den fjärde frågan, som domstolen ombeds besvara endast om artikel 28 första stycket skall vara tillämplig. Om ansökan om exekvatur i princip inte kan bifallas med anledning av att domstolen i ursprungsstaten feltolkat bestämmelserna i avsnitt 4 i avdelning II, föreslår den hänskjutande domstolen att frågan om exekvatur skall angripas ur en annan vinkel, nämligen artikel 24 i konventionen. Den frågar således om ett avgörande som meddelats efter ett sådant förenklat förfarande som "kort geding" är en "interimistisk åtgärd eller säkerhetsåtgärd" i den mening som avses i artikel 24. Bundesgerichtshof anser att det i ett sådant fall "utan tvekan står klart att artiklarna 13 och 14 i Brysselkonventionen inte förhindrar erkännandet".(17)

27 De fyra tolkningsfrågorna har följande lydelse:

"1. Är det fråga om ett köp av varor där betalningen skall erläggas i särskilda poster i enlighet med artikel 13 första stycket 1 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (nedan kallad Brysselkonventionen) när en part, enligt en handling som parterna benämnt 'köpeavtal', åtar sig att bygga och leverera en viss typ av motoryacht med nio specificerade förändringar, mot betalning av 250 000 DM som skall erläggas i fem delbetalningar?

Om den första frågan besvaras nekande:

2. Är det avtal som avses i första frågan ett avtal om leverans av varor enligt artikel 13 första stycket 3 i Brysselkonventionen?

3. Skall, enligt artikel 34 andra stycket och artikel 28 andra stycket i Brysselkonventionen, även sådana nya omständigheter beaktas som gäldenären åberopar till stöd för att domstolen i ursprungsstaten har åsidosatt bestämmelserna i avdelning II avsnitt 4 i nämnda konvention?

Om antingen den första eller den andra och den tredje frågan besvaras jakande:

4. Är en dom om fullgörelse av en avtalsenlig motprestation som meddelas i ett förenklat förfarande enligt artiklarna 289-297 i den nederländska civilprocesslagen en sådan interimistisk åtgärd som avses i artikel 24 i Brysselkonventionen?"

Tolkningsfrågornas svar

Bedömning av huruvida prövningen skall inledas med artikel 18 i konventionen

28 Jag har erinrat om att artikel 18 i konventionen avser frivillig, eller tyst, prorogation i fråga om behörighet. Kommissionen har med stöd av denna bestämmelse inledningsvis gjort gällande(18) att tolkningsfrågorna vore ändamålslösa om gäldenären utan förbehåll hade gått i svaromål vid domstolen i ursprungsstaten. Den brittiska regeringen har i huvudsak framfört samma ståndpunkt.(19)

29 Det förefaller mig emellertid som om ett antal argument talar mot detta förhållningssätt.

30 För det första är uppgifterna i målet otillräckliga för att det skall vara möjligt att ta ställning till tillämpningen av artikel 18.

Denna bestämmelse medger prorogation i fråga om behörighet endast om svaranden har gått i svaromål i målet i sak.(20) Eftersom parterna inte är parter i målet vid EG-domstolen vet vi inte säkert om detta är fallet. Beslutet om hänskjutande kan endast leda till vaga antaganden. Av Bundesgerichtshofs påstående att gäldenären inte har bestritt den första domstolens behörighet förrän vid överklagandet av avgörandet i exekvaturförfarandet(21) är det möjligt att e contrario sluta sig till att gäldenären inte har bestritt den nederländska domstolens behörighet under förfarandet vid denna utan har nöjt sig med att gå i svaromål i sak. Det är emellertid möjligt att gäldenärens svaromål i sak inför ordföranden för Arrondissementsrechtbank te Leeuwarden endast var subsidiärt till ett bestridande av behörigheten. I så fall skall den omständigheten att han gått i svaromål, i enlighet med vad domstolen fastslog i det ovannämnda målet Elefanten Schuh, inte innebära prorogation i fråga om behörighet.

31 Ett problem av annat slag måste få sin lösning om artikel 18 skall kunna tillämpas i detta fall: Tillåter denna bestämmelse att prorogation i fråga om behörighet ges företräde framför bestämmelserna om skydd för konsumenter i avsnitt 4 i avdelning II? Om det omtvistade avtalet skulle anses omfattas av något av de fall som anges i artikel 13 bör denna fråga utan tvekan lösas dessförinnan.

En tolkning av lydelsen talar för att artikel 18 skulle vara tillämplig i ett sådant fall. Den enda begränsning som följer av denna bestämmelses lydelse är förekomsten av en exklusiv behörighet enligt artikel 16. Å andra sidan förefaller artikel 18 tillåta parterna att avtala om en domstols behörighet och därigenom åsidosätta samtliga övriga behörighetsregler. Särskilt lydelsen av artikel 18 förefaller innebära att inget hindrar att en annan domstol än den som föreskrivs i artikel 14 andra stycket, genom tyst prorogation ges behörighet i fråga om avtal som ingåtts av konsumenter.(22)

Domstolens rättspraxis kan också tolkas så som att den stödjer denna ståndpunkt. Domstolen har inte tvekat att ge företräde åt följden av prorogationen då den behörighet som därigenom kom att åsidosättas hade sin grund i en sådan behörighetsregel som avses i artikel 17: "... artikel 18 i konventionen är tillämplig, även då parterna i avtal har utsett en behörig domstol i den mening som avses i artikel 17".(23) Om domstolen anser att svarandens vilja på detta stadium i förfarandet kan ges företräde framför den vilja som parterna tidigare uttryckt, borde prorogationen också ges företräde framför de bestämmelser i konventionen som är till hans fördel. Svaranden har i någon mån frihet att inte åberopa det skydd som han på detta sätt tillförsäkrats.

Mot denna ståndpunkt talar emellertid ett annat argument grundat på en tolkning av konventionens lydelse. Behörighetsreglerna inom området för försäkringar och avtal som ingåtts av konsumenter gäller enligt artikel 17 fjärde stycket uttryckligen oberoende av parternas vilja.(24) Inom dessa områden kan ett avtal om forum i princip inte ges företräde(25) och parterna är i viss mån skyldiga att begagna sig av de skyddsregler som uppställts till deras fördel, utan att kunna göra avsteg därifrån genom en viljeyttring. Någon sådan begränsning förekommer inte i artikel 18. Det är emellertid möjligt att detta faktum inte är tillräckligt för att fastställa att då det förhåller sig så, att parterna inte kan göra undantag från dessa skyddsregler genom att göra ett val av forum vid avtalets ingående, skulle enbart den omständigheten att svaranden gått i svaromål medföra att han i praktiken förlorar det föreskrivna skyddet. Det förefaller mig emellertid som om artikel 15.1, genom att tillåta avtal om behörighet som "har ingåtts efter tvistens uppkomst", utöver avtalen om behörighet i artikel 17 även omfattar den tysta prorogationen i artikel 18.

32 De resonemang som redovisats ovan i föregående punkt syftar inte till att lösa det aktuella problemet utan enbart till att belysa det. Enligt kommissionen och den brittiska regeringen är det fråga om att i förstone besvara frågan om huruvida enbart den omständigheten att svaranden går i svaromål kan föranleda att skyddsreglerna som införts i konventionen till förmån för svaranden åsidosätts. Härigenom kommer jag till den sista aspekten på tillämpningen av artikel 18.

33 Jag har redan pekat på två problem som denna fråga ger upphov till: Dels riskerar det ställningstagande jag gör att till följd av bristen på uppgifter om sakförhållandena bli hypotetiskt eller akademiskt, dels är det lämpligt att inledningsvis visa att den omständigheten att svaranden frivilligt går i svaromål gör det möjligt att frångå behörighetsregeln i artikel 14 andra stycket.

34 Det skall emellertid särskilt erinras om att vi i förevarande fall befinner oss på exekvaturstadiet. Vi har sett vilken betydelse det förhållandet givits i konventionen att den domstol som prövar frågan om erkännande i princip inte kan göra en prövning av om domstolen i ursprungsstaten var behörig.(26) De enda undantag som kan vara av intresse i detta fall rör de fall av behörighet som föreskrivs i avsnitt 3, 4 och 5 i avdelning II.

35 Den hänskjutande domstolen kan således pröva den nederländska domstolens behörighet uteslutande mot bakgrund av de bestämmelser som förekommer i dessa avsnitt. På så sätt kan det, som gäldenären har anfört, säkerställas att behörighetsreglerna inom området för konsumentskydd inte åsidosätts. Däremot tillåter det föreskrivna systemet för exekvatur inte en prövning av om domstolen i ursprungsstaten har tillämpat behörighetsreglerna i artikel 18 på ett korrekt sätt. Även om den nederländska domstolen genom tillämpning av denna bestämmelse har ansett sig vara behörig till följd av att svaranden gått i svaromål, kan den domstol som prövar frågan om erkännande inte pröva om denna bestämmelse har tillämpats på ett korrekt sätt. Detta förefaller vara fallet om den senare domstolen tilläts pröva frågan om huruvida den första domstolen kunde tillämpa artikel 18. Genom att göra det skulle den andra domstolen utföra en bedömning som i viss mån skulle anses utgöra en prövning av den första domstolens behörighet i förhållande till artikel 18. Den andra domstolen skulle i själva verket lösa båda slagen av problem som jag har nämnt. Avser svaromålet enbart målet i sak och inte ett bestridande av behörigheten? Om frågan besvaras jakande, tillåter då artikel 18 att parternas vilja ges företräde framför skyddsreglerna för konsumenter? Även om den domstol som prövade frågan om erkännande ansåg att den borde besvara dessa två frågor jakande, vore den tvungen att för att komma till denna slutsats dessförinnan ha gjort en bedömning av huruvida domstolen i ursprungsstaten hade tillämpat denna bestämmelse på ett korrekt sätt.

36 Eftersom konventionen inte medger att den domstol som prövar frågan om erkännande prövar om domstolen i ursprungsstaten var behörig annat än i vissa närmare angivna fall, och den behörighet som föreskrivs i artikel 18 inte ingår bland dessa fall, förefaller det mig som om EG-domstolen inte borde uppmana den hänskjutande domstolen att avstå från att pröva om artiklarna 13 och 15 har iakttagits genom att föreslå den att ge artikel 18 företräde.

37 Jag föreslår följaktligen att den hänskjutande domstolens frågor skall besvaras utan att domstolen dessförinnan skall studera om artikel 18 är tillämplig i förevarande fall.

Frågorna om skyddsreglerna för konsumenter

38 De tre första frågorna syftar till att avgöra huruvida den nederländska domstolen har åsidosatt skyddsreglerna för konsumenter (avsnitt 4 i avdelning II). Om så är fallet kan den hänskjutande domstolen inte bifalla ansökan om verkställighet.

39 Jag anser inte att det råder någon tvekan om att de ifrågavarande bestämmelserna är tillämpliga på parterna i målet (tillämpning rationae personae).

40 I artikel 13 första stycket i konventionen definieras "konsumenten" som den som har handlat "för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller yrkesverksamhet".(27)

41 Av detta kan slutsatsen dras att "endast avtal som har ingåtts för att tillgodose en enskilds privata konsumtion omfattas av de bestämmelser som är avsedda att skydda konsumenten, vilken anses vara den ekonomiskt svagare parten".(28)

42 Just detta är fallet i förevarande mål. Gäldenären har inte handlat i egenskap av näringsidkare utan som privatperson. Det omtvistade avsedda förvärvet av båten syftade i praktiken till att tillgodose hans eget, privata konsumtionsbehov. Förvärvet låg helt utanför gäldenärens affärsverksamhet, som utgjordes av ett byggnadsföretag och handel med byggnadsmaterial.

43 Den tvekan som den hänskjutande domstolen uttryckt inför att kvalificera gäldenären som "konsument" i den mening som avses i artikel 13 första stycket, till följd av det höga belopp som är föremål för transaktionen(29) förefaller mig helt sakna grund. "[I] syfte att fastställa om en person skall anses vara konsument ... finns det skäl att se till den personens ställning i ett visst avtal med beaktande av dettas art och syfte och inte till samma persons subjektiva ställning".(30) Beteckningen som konsument är inte förbehållen enbart personer i svag ekonomisk eller ogynnsam ställning.

44 Då det således inte råder någon tvekan om att Hans-Hermann Mietz ingått det omtvistade avtalet i egenskap av konsument skall det undersökas om avtalet omfattas av det materiella tillämpningsområdet för avsnitt 4 i avdelning II, eftersom dessa bestämmelser "... endast avser konsumenten ... som är bunden genom ett av de avtal som räknas upp i artikel 13 ...".(31)

Den första frågan: artikel 13, första stycket 1

45 Kan således det omtvistade avtalet jämställas med ett "köp av varor där betalningen skall erläggas i särskilda poster" i den mening som avses i artikel 13, första stycket 1? Alla som har yttrat sig i förevarande mål har besvarat denna första fråga nekande. Jag föreslår att domstolen skall ansluta sig till denna bedömning.

46 Ordföranden för Arrondissementsrechtbank de Leeuwarden betecknade i enlighet med nederländsk rätt det omtvistade avtalet som "legotillverkning"(32), eftersom det kunde röra sig om ett "blandat tillverknings- och köpeavtal"(33) i tysk rätt.(34) Parterna själva betecknade avtalet som ett "köpeavtal". Den hänskjutande domstolen anser att det endast föreligger ett köp av varor där betalningen skall erläggas i särskilda poster i den mening som avses i artikel 13 första stycket 1 då förvärvet av egendomen avser varor som är färdiga att användas eller som finns i lager, och som är avsedda för vanlig användning.(35)

47 I detta hänseende har domstolen understrukit att nödvändigheten av att "... avskaffa hindren för rättsförhållanden och tvistelösning i förhållanden av gemenskapsrättsligt slag i fråga om köp av varor där betalningen skall erläggas i särskilda poster" föranleder att "detta begrepp skall anses vara självständigt och således gemensamt för samtliga medlemsstater".(36)

48 Följaktligen skall varken den beteckning som parterna i målet åberopar eller de lösningar som antagits i olika nationella rättsordningar gälla.

49 Då konventionen inte innehåller någon definition(37) har domstolen fastslagit "... att köp av varor där betalningen skall erläggas i särskilda poster skall förstås så, att det är ett avtal i vilket vederlaget erläggs genom flera betalningar eller är kopplat till ett avtal om finansiering".(38)

50 Det förfarande som borgenären använt för att på gäldenären överlåta äganderätten till en vara under tillverkning, mot fem delbetalningar, skulle kunna motsvara den definition som domstolen har föreslagit om det inte var för en omständighet som förefaller avgörande i detta fall, men som det saknades skäl att bedöma i det ovannämnda målet Bertrand.

51 Denna omständighet är att betalningarna i förevarande fall samtliga erläggs före leveransen av den vara som är föremål för avtalet.

52 Domstolen fastslog i det ovannämnda målet Bertrand att "en restriktiv tolkning av artikel 14.2, i enlighet med syftena med avsnitt 4, föranleder att denna privilegierade rättsliga ställning förbehålls de köpare som har behov av skydd, eftersom deras ställning karakteriseras av att de är svagare gentemot säljaren ..."(39) Enligt detta synsätt har den köpare som beviljas en kredit av säljaren verkligen en svagare ställning. Detta är dock säkerligen inte fallet för en köpare som redan före leveransen av varan skall utge hela vederlaget, även om betalningen skall erläggas i särskilda poster. En sådan köpare skall inte anses ha "... föranletts att göra köpet till följd av att betalningen skulle erläggas i särskilda poster, med anledning av att det skulle ha orsakat honom ekonomiska svårigheter att erlägga hela betalningen vid ett tillfälle".(40) I själva verket har köparen i ett sådant fall som det förevarande inte behov av något särskilt skydd.

53 Jag anser således att det omtvistade avtalet, med anledning av att "betalningarna inte skulle erläggas efter leverans" inte skall betraktas som ett köp av varor där betalningen skall erläggas "i särskilda poster" i den mening som avses i artikel 13 första stycket 1 i konventionen.(41)

54 Följaktligen kan ansökan om exekvatur inte avslås på grund av att de behörighetsregler som är tillämpliga på denna typ av avtal har åsidosatts.

Den andra och den tredje frågan: artikel 28 andra stycket och artikel 13 första stycket 3

55 Kan det omtvistade avtalet, om det inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 13 första stycket 1 i konventionen anses ha sin grund i artikel 13 första stycket 3? Detta är föremålet för den andra frågan.

56 Innan jag behandlar denna fråga förefaller det nödvändigt att studera den tredje frågan. För att bedöma om det omtvistade avtalet omfattas av tillämpningsområdet för artikel 13 första stycket 3, och särskilt om de förutsättningar som anges i artikel 13 första stycket 3 a och b är uppfyllda i förevarande fall, är det lämpligt att försäkra sig om att domstolen i den stat där ansökan om exekvatur gjorts har rätt att grunda sin bedömning på gäldenärens uppgifter, vilka inte framgick av den dom som meddelats av domstolen i ursprungsstaten. Om den tredje frågan skall besvaras nekande behöver den andra frågan således inte besvaras.

57 Det skall erinras om att artikel 28 andra stycket i konventionen har följande lydelse. "Vid den behörighetsprövning som åsyftas i föregående stycke är den domstol eller myndighet som prövar frågan om erkännande bunden av de faktiska omständigheter som domstolen i ursprungsstaten har grundat sin behörighet på".

58 Enligt Jenardrapporten syftar denna bestämmelse "... till att undvika förhalningsåtgärder i det undantagsfall då det kan prövas om domstolen i ursprungsstaten var behörig".(42)

59 Det förefaller vara så, att om man inte medger att den domstol som prövar frågan om erkännande frigör sig från de faktiska omständigheter som domstolen i ursprungsstaten lagt till grund för sin bedömning, kan man inte heller medge att denna beaktar nya faktiska omständigheter som inte anförts vid domstolen i ursprungsstaten. Motiveringen är densamma i de två fallen: det är fråga om att undvika varje förhalningsåtgärd. Ett sådant syfte skulle kunna åsidosättas om den domstol som prövar frågan om erkännande hade att beakta sådana nya påståenden från gäldenären som kan göra det möjligt att fastställa att domstolen i ursprungsstaten saknade behörighet, för att förhindra att ansökan om exekvatur beviljas, då gäldenären hade kunnat anföra sina argument vid domstolen i ursprungsstaten. Om det vore tillåtet att anföra nya faktiska omständigheter vid den domstol som prövar frågan om erkännande skulle varje svarande som ville förhala det förfarande som föreskrivs i konventionen medvetet kunna vänta till exekvaturstadiet med att anföra vissa väsentliga omständigheter, i syfte att hindra verkställigheten av avgörandet.

60 Det skall vidare påpekas att även om domstolen hittills inte har uttalat sig om ett sådant här fall i förhållande till artikel 28 andra stycket, innehåller domstolens rättspraxis beträffande artikel 34 tredje stycket intressanta uppgifter som analogivis kan tillämpas på förevarande fall.

61 I domen i målet Van Dalfsen m.fl.(43) ansåg domstolen, som där ställdes inför "...frågan om huruvida den domstol som prövar överklagandet i samband med att den har att ta ställning till en begäran om vilandeförklaring av målet i enlighet med artikel 38 första stycket i konventionen kan beakta omständigheter som den utländska domstolen inte hade vetskap om då den fattade sitt beslut, på grund av att den part som väckt talan hade underlåtit att anföra dessa...",(44) att en överrätt, med anledning av förbudet i artikel 34 tredje stycket mot att ompröva målet i sak, i sitt beslut med anledning av en begäran om vilandeförklaring på grundval av artikel 38, endast kan beakta "...de uppgifter som käranden inte kunde göra gällande vid domstolen i ursprungsstaten".(45)

62 Jag anser att precis som den domstol som prövar frågan om erkännande i sitt beslut med anledning av en begäran om vilandeförklaring på grundval av artikel 38, endast kan beakta "de uppgifter som käranden inte kunde göra gällande vid domstolen i ursprungsstaten", skall den i sitt beslut med anledning av ansökan om exekvatur endast beakta de omständigheter som inte hade kunnat anföras vid domstolen i ursprungsstaten.

Detta är inte fallet i detta mål: Hans-Hermann Mietz kunde utan tvekan vid den nederländska domstolen anföra de faktiska omständigheter som han åberopat under förfarandet vid den domstol som prövar frågan om erkännande.

63 Jag anser följaktligen att de omständigheter som gäldenären har anfört vid domstolarna i denna stat, som syftar till att fastställa att det omtvistade avtalet omfattas av artikel 13 första stycket 3 genom att det bestod av ett avtal som syftade till leverans av varor eller utförande av tjänster och som ingicks till följd av annonsering i den konventionsstat där konsumenten har hemvist (Bootsmesse i Düsseldorf) och då konsumenten i denna stat hade vidtagit de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna (avtalet slöts muntligen vid Bootsmesse), inte kan beaktas av den domstol som prövar frågan om erkännande, eftersom de kunde ha anförts vid domstolen i ursprungsstaten.

64 Med beaktande av mitt förslag till hur domstolen skall besvara den tredje frågan saknas skäl att besvara den andra frågan. Eftersom den domstol som prövar frågan om erkännande inte kan beakta de faktiska omständigheter som åberopats till stöd för att artikel 13 första stycket 3 skulle vara tillämplig, kan den inte ompröva den första domstolens behörighet mot bakgrund av denna bestämmelse.

65 Det är således fullständigt subsidiärt som jag behandlar de resonemang som följer av den andra tolkningsfrågan.

66 Vore det, i detta hänseende, inte för att den aktuella tyska domstolen alls inte kunde beakta de faktiska omständigheter som gäldenären anfört, borde denna fråga enligt min mening ha besvarats jakande.

67 Avtalet har, som vi har sett, ingåtts av en konsument i den mening som avses i artikel 13.

68 Då föremålet för avtalet var, enligt vad den hänskjutande domstolen har uppgivit, leverans av en båt på vilken ett antal väsentliga förändringar skulle göras, föreföll villkoret i artikel 13 första stycket 3, att avtalet skulle avse "leverans av varor eller utförande av tjänster", vara uppfyllt i förevarande fall.

69 Avslutningsvis förutsätter artikel 13 första stycket 3 att två kumulativa villkor är uppfyllda(46) som båda syftar till att fastställa att det finns ett nära samband mellan avtalet och den stat där konsumenten har hemvist.(47)

70 Det första av dessa villkor avser den omständigheten att ett avtal har föregåtts av "ett särskilt anbud ... eller annonsering" i denna stat. I den rapport som sammanställts av professorerna M. Giuliano och P. Lagarde om Romkonventionen,(48) till vilken Schlosserrapporten hänvisar(49) görs förtydligandet att det kan röra sig om alla former av reklam i den stat där konsumenten har hemvist, eller om ett särskilt anbud riktat till honom.(50) I detta fall utgör en monter vid en fritidsbåtmässa i Düsseldorf med säkerhet en sorts reklam i den stat där konsumenten har hemvist.(51) Det ankommer under alla omständigheter på den domstol där målet är anhängigt att försäkra sig om att denna faktiska omständighet verkligen föreligger.

71 Det andra villkoret avser den omständigheten att konsumenten i den stat där han har hemvist vidtog de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna. I den ovannämnda Giuliano Lagarde-rapporten preciseras att detta uttryck gör det möjligt att undvika diskussioner om platsen för avtalets ingående och avser varje skriftlig handling (eller vilken åtgärd som helst) som uttrycker konsumentens vilja att anta det särskilda anbudet eller annonseringen.(52) Om det fastslås att Hans-Hermann Mietz, i enlighet vad denne påstår, visade sin önskan att förvärva den båt som var föremål för avtalet vid Bootsmesse i Düsseldorf, är detta andra villkor uppfyllt. Den domstol som prövar frågan om erkännande skall under alla omständigheter försäkra sig om det.

Huruvida en åtgärd som vidtas efter ett så kallat förfarande för "kort geding" skall kvalificeras som "interimistisk eller säkerhetsåtgärd" i den mening som avses i artikel 24 i konventionen

72 Den fjärde frågan, genom vilken den nationella domstolen önskar besked om hur en åtgärd som vidtas efter ett så kallat förfarande för "kort geding" mot bakgrund av artikel 24 i konventionen skall kvalificeras, behöver domstolen inte besvara om den ansluter sig till min argumentation. Denna fråga aktualiseras egentligen endast om domstolen anser att det omtvistade avtalet skall anses omfattas av ett av de två fallen i artikel 13 första stycket 1 eller artikel 13 första stycket 3.

73 Därtill noterar jag, då jag studerar denna bestämmelse, att den hänskjutande domstolen förefaller ägna sig åt att i strid med artikel 28 tredje stycket pröva om domstolen i ursprungsstaten var behörig. Det skall erinras om att den domstol som prövar frågan om erkännande endast har rätt att pröva om domstolen i ursprungsstaten har tillämpat konventionens bestämmelser på ett korrekt sätt för det fall bestämmelserna i avsnitt 3, 4 och 5 i avdelning II är aktuella. Förutom i dessa fall är varje prövning förbjuden. Om det efter en prövning av de två första frågorna visar sig att domstolen i urpsrungsstaten mycket väl kan ha åsidosatt reglerna om skydd för konsumenter, kan den följaktligen inte under några omständigheter bevilja ansökan om exekvatur av det omtvistade beslutet. Den kan inte göra en uttömmande prövning av alla fall som domstolen i ursprungsstaten har behörighet i för att på något sätt kunna fastställa dess bristande behörighet mot bakgrund av reglerna om skydd för konsumenter. Även om den fjärde frågan skall besvaras jakande innebär detta inte att den domstol som prövar frågan om erkännande kan välja att grunda den sakprövande domstolens behörighet på artikel 24 i stället för på artikel 13 i konventionen i syfte att undvika att avslå ansökan om exekvatur på grund av att reglerna om skydd för konsumenter åsidosatts.

74 Jag skall därtill ännu en gång(53) beröra problemet med denna fråga, som detta mål föranleder domstolen att behandla för tredje gången.(54)

75 Jag tar mig friheten att på denna punkt hänvisa till mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Van Uden och understryker, precis som i det målet, att den omständigheten att det föreligger ett stort antal olika åtgärder som kan vidtas efter ett förfarande för "kort geding" enligt min mening inte medger ett slutgiltigt och abstrakt svar på frågan om åtgärdernas kvalifikation mot bakgrund av artikel 24 i konventionen.(55) I det ovannämnda målet Van Uden ansåg jag mig ha tillgång till tillräckliga uppgifter om förfarandets gång och syftet med detta vid den nederländska domstolen för att kunna besvara den fråga som ställts i andra hand. Då det i detta fall emellertid saknas sådana uppgifter anser jag det vara riskabelt att besvara frågan, ens i andra hand.

Förslag till avgörande

76 Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag domstolen att besvara de frågor som Bundesgerichtshof ställt på följande sätt:

1) Begreppet "köp av varor där betalningen skall erläggas i särskilda poster" i den mening som avses i artikel 13 första stycket 1 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område skall inte förstås så, att det omfattar en transaktion som avser leverans av varor till en person som handlar för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller yrkesverksamhet då priset, som skall erläggas i särskilda delposter, skall betalas i sin helhet innan varan slutligt levereras till den konsument som förvärvat det.

2) Artikel 34 andra stycket och artikel 28 andra stycket skall mot bakgrund av konventionen som helhet tolkas så, att de utgör hinder för att den domstol som prövar frågan om erkännande, inom ramen för sin befogenhet att i särskilda fall pröva den första domstolens behörighet med stöd av avsnitt 4 i avdelning II, beaktar andra faktiska omständigheter än dem som den första domstolen har beaktat eller hade kunnat beakta om den part som åberopar dem inte hade underlåtit att åberopa dem vid den domstolen.

I andra hand:

3) Begreppet "avtal om leverans av varor eller utförande av tjänster" i den mening som avses i artikel 13 första stycket 3 skall tolkas så, att det omfattar det fall då det föreligger ett avtal om leverans av en motorbåt och avtalet uppfyller de två kumulativa villkoren för att det skall anses föreligga ett sådant samband med konsumentens hemvist som föreskrivs i artikel 13 första stycket 3 a och b.

4) Enligt det system som inrättas genom konventionen och särskilt artikel 34 andra stycket, genom att den hänvisar till artikel 28 tredje stycket, får den domstol som prövar frågan om erkännande enligt artikel 24 i konventionen inte pröva om domstolen i ursprungsstaten var behörig.

(1) - Protokoll om domstolens tolkning av konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 204, 1975, s. 28; svensk version EGT C 15, 1997, s. 10).

(2) - EGT L 299, 1972, s. 32; svensk version EGT C 15, 1997, s. 30).

(3) - Konvention av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade kungarikets Storbritannien och Nordirland tillträde till konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, samt till protokollet om domstolens tolkning av denna (EGT L 304, s. 1, och den ovannämnda konventionen av den 27 september 1968 i dess ändrade lydelse, s. 77).

(4) - Konvention av den 25 oktober 1982 om Republiken Greklands tillträde till konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, samt till protokollet om domstolens tolkning av denna, med den anpassning som gjorts i dessa genom konventionen om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungarikets Storbritannien och Nordirland anslutning (EGT L 388, s. 1).

(5) - Detta följer av artiklarna 7 och 13 första stycket i konventionen, enligt vilka behörighet på området för försäkringar och avtal som ingåtts av konsumenter följer enbart av avsnitt 3 och 4 "utan hinder av föreskrifterna i artikel 4 och artikel 5.5".

(6) - Dom av den 24 juni 1981 i mål 150/80, Elefanten Schuh (REG 1981, s. 1671), punkt 17.

(7) - Dom av den 22 oktober 1981 i mål 27/81, Rohr (REG 1981, s. 2431), punkt 8, av den 31 mars 1982 i mål 25/81, W. (REG 1982, s. 1189), punkt 13, och av den 14 juli 1983 i mål 201/82, Gerling (REG 1983, s. 2503), punkt 21.

(8) - Dom av den 4 februari 1988 i mål 145/86, Hoffmann (REG 1988, s. 645), punkt 10.

(9) - Detta förbud mot omprövning är motiverat av strikta behörighetsregler och av tilltro till domstolen i ursprungsstaten, som skall omfatta den domstolens tillämpning av bestämmelserna i konventionen (rapport om konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, EGT C 59, 1979, s. 1, nedan kallad Jenardrapporten, punkt 46; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå).

(10) - Det var enligt uppgifter från den nationella domstolen fråga om följande förändringar: "två motorer av typ Solé-Mazda 72 hk, dubbel köl, Nihrostahl railing, kapell med rutor i färgat glas, dieselvärmare av typ Volvo 4 000 kW, köksfläkt, spiraltrappa, ändrad matplats förut med fyra sittplatser, kök med vitt kakel" (under II, första stycket i begäran om förhandsavgörande).

(11) - Dessa fem delbetalningar skulle fördelas som följer: 15 procent då avtalet undertecknades, 20 procent då arbetet påbörjades, 30 procent då motorn monterades, 15 procent då snickeriarbetet påbörjades och 20 procent vid sjösättningen.

(12) - Detta förfarande avses i artikel 289-297 i den nederländska civilprocesslagen.

(13) - Denna precisering framgår särskilt under II tredje stycket i begäran om förhandsavgörande. Bundesgerichtshof avser utan tvekan att därigenom påpeka att denna invändning om bristande behörighet inte hade åberopats vid domstolen i ursprungsstaten. Det skall erinras om att eftersom förfarandet i första instans vid domstolen i den stat där verkställighet begärts inte var kontradiktoriskt (artikel 34 första stycket), hade gäldenären inte kunnat framföra denna argumentation vid Landgericht Lüneburg.

(14) - I tysk rätt förefaller, enligt vad den nationella domstolen uppgivit, undertecknandet av ett avtal vara en ren formalitet.

(15) - Bundesgerichtshof framhåller (under III punkt 3 tredje stycket i begäran om förhandsavgörande) att "dessa nya argument inte har bestritts under exekvaturförfarandet, varför de i enlighet med artikel 138.3 i den tyska civilprocesslagen borde kunna beaktas, vilket skulle föranleda att domstolarna i ursprungsstaten inte hade behörighet. Men för det fall det vore nödvändigt att infordra bevis för denna bristande behörighet, skulle denna hänskjutande domstol i egenskap av kassationsdomstol, det vill säga en domstol som behandlar överklaganden i rättsfrågor och inte i sakfrågor, inte ha behörighet att pröva denna. Den skulle då undanröja Oberlandesgerichts avgörande genom ett beslut som avslutade förfarandet i denna instans och återförvisa målet till samma Oberlandesgericht för en bevisprövning".

(16) - Under III punkt 3 första stycket i begäran om förhandsavgörande.

(17) - Ibidem under III punkt 3 andra stycket.

(18) - Under IV första stycket i dess yttrande.

(19) - Se punkt 10 i dess yttrande.

(20) - Se punkt 7 i detta förslag till avgörande.

(21) - Under II tredje stycket i beslutet om hänskjutande.

(22) - Se i detta hänseende Gaudemet-Tallon, H,: Les conventions de Bruxelles et de Lugano, L.G.D.J., 1996, punkt 145, Gothot, P. och Holleaux, D.: La convention de Bruxelles du 27.9.1968, Jupiter, 1985, punkt 193, och Jenardrapporten: "de enda fall ... då tyst prorogation inte godtas är de då det i en annan stat föreligger en exklusiv behörighet enligt artikel 16" (s. 38, min kursivering).

(23) - Domen i det ovannämnda målet Elefanten Schuh, punkt 11, och dom av den 7 mars 1985 i mål 48/84, Sommer Exploitation (REG 1985, s. 787), punkt 26.

(24) - Denna bestämmelse har följande lydelse: "Avtal om domstols behörighet ... har ingen verkan om de strider mot bestämmelserna i artiklarna 12 eller 15 ...".

(25) - I artikel 15.1 och 15.2 anges endast två fall då sådana avtal kan vara ogiltiga: För det första rör det sig om avtal som ingåtts efter tvistens uppkomst, eftersom konsumenten då vet vad han förbinder sig att göra, och för det andra avtal som ger konsumenten rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i avsnitt 4 i konventionen. Artikel 15.3 tillåter emellertid att parterna, vilka vid avtalets ingående hade hemvist eller sin vanliga vistelseort i samma konventionsstat, ger domstolarna i den staten behörighet, såvida inte ett sådant avtal strider mot lagen i den staten.

(26) - Se punkt 11 i detta förslag till avgörande.

(27) - Samma definition finns i artikel 5 i konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser som öppnades för undertecknande i Rom den 19 juni 1980 (EGT L 266, s. 1; svensk version EGT C 15, 1997, s. 70, nedan kallad Romkonventionen) och artikel 2 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, s. 29).

(28) - Se i sistnämnda hänseende dom av den 3 juli 1997 i mål C-269/95, Benincasa (REG 1997, s. I-3767), punkt 17.

(29) - Under III fjärde stycket i begäran om förhandsavgörande: "Man kan inte desto mindre fråga sig om någon som för ett pris av 250 000 DM köper ett föremål för sitt eget nöjes skull verkligen har behov av det särskilda skyddet i den regel som ger behörighet åt domstolarna i den stat där konsumenten har hemvist".

(30) - Domen i det ovannämnda målet Benincasa, punkt 16.

(31) - Dom av den 19 januari 1993 i mål C-89/91, Shearson Lehman Hutton (REG 1993, s. I-139), punkt 22.

(32) - På franska benämnt "contrat de louage d'ouvrage", "contrat d'entreprise" eller "contrat d'industrie".

(33) - Det vill säga ett avtal som inbegriper tillhandahållandet av såväl arbete som material.

(34) - Under III femte stycket i begäran om förhandsavgörande.

(35) - Ibidem under III sjätte stycket.

(36) - Dom av den 21 juni 1978 i mål 150/77, Bertrand (REG 1978, s. 1431, punkt 14, min kursivering).

(37) - Den ovannämnda Jenardrapporten begränsar sig även den till att fastslå att avsnitt 4 i avdelning II avser "köp av varor där betalningen skall erläggas i särskilda poster eller köp av sådana varor som är kopplat till ett avtal om finansiering (Abzahlungsgeschäfte)", s. 33. Rapporten om konventionen av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade kungarikets Storbritannien och Nordirland tillträde till konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, samt till protokollet om domstolens tolkning av denna (EGT C 59, 1979, s. 118), kallad Schlosserrapporten, förtydligar inte saken nämnvärt utan hänvisar till artikel 5 i den ovannämnda Romkonventionen, (s. 118).

(38) - Domen i det ovannämnda målet Bertrand, punkt 20.

(39) - Punkt 21.

(40) - Generaladvokaten Capotortis förslag till avgörande i det ovannämnda målet Bertrand (REG 1978, s. I-1450), punkt 3.

(41) - Gothot, P. och Holleaux D., som nämnts ovan, punkt 135 andra stycket, min kursivering.

(42) - Sid. 46.

(43) - Dom av den 4 oktober 1991 i mål C-183/90, Van Dalfsen m.fl. (REG 1991, s. I-4743), punkt 34.

(44) - Punkt 34.

(45) - Punkt 37 och domslutet.

(46) - Schlosserrapporten, punkt 158.

(47) - Ibidem.

(48) - Rapport om konventionen om tillämplig lag på avtalsförpliktelser (EGT C 282, 1980, s. 1), nedan kallad Giuliano Lagarde-rapporten.

(49) - Punkt 158 in fine.

(50) - Sid. 23 och 24.

(51) - Här hänvisas i Giuliano Lagarde-rapporten till "...situationer i vilka konsumenten själv uppsökt ett utländskt företags monter vid en mässa eller utställning som anordnats i konsumentens hemland..." (s. 24).

(52) - Sid. 24.

(53) - Se mitt förslag till avgörande av den 10 juni 1997 i mål C-391/95, Van Uden, punkt 101 och följande punkter. Målet är ännu inte avgjort.

(54) - I det ovannämnda målet W. ställde den nationella domstolen exakt samma fråga, men domstolen behövde inte uttala sig på denna punkt. I det ovannämnda målet Van Uden, som ännu inte är avgjort, uppkommer en liknande fråga.

(55) - Det är utan tvekan med anledning av detta stora antal skilda fall som kommissionen i förevarande fall har intagit en diametralt motsatt ståndpunkt till den i det ovannämnda målet Van Uden.