Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 16 september 1999. - Hugo Fernando Hocsman mot Ministre de l'Emploi et de la Solidarité. - Begäran om förhandsavgörande: Tribunal administratif de Châlons-en-Champagne - Frankrike. - Artikel 52 i EG-fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse) - Rådets direktiv 93/16/EEG - Medborgare inom gemenskapen som är innehavare av ett argentinskt examensbevis som av en medlemsstats myndigheter erkänts vara likvärdigt i den staten med examensbevis för läkare i medicin och kirurgi - Skyldigheter för en annan medlemsstat som har att ta ställning till en ansökan om tillstånd att utöva läkaryrket på dess territorium. - Mål C-238/98.



Rättsfallssamling 2000 s. I-06623



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Frågan i målet gäller i vilken omfattning en medlemsstat, i syfte att meddela tillstånd att utöva läkaryrket, måste beakta en gemenskapsmedborgares yrkeserfarenheter och behörighetsbevis, vars utbildningsbevis i medicin har erhållits i en stat utanför den Europeiska gemenskapen men har erkänts i en annan medlemsstat, särskilt som personen i fråga senare har erhållit en specialistexamen i den andra medlemsstaten.

Bakgrund och förfarandet vid den nationella domstolen

2 De faktiska omständigheterna, såsom de återgetts i begäran om förhandsavgörande och i de olika yttranden som presenterats för domstolen, är följande.

3 Hugo Fernando Hocsman hade ursprungligen argentinskt medborgarskap. Han erhöll spanskt medborgarskap år 1986 och, efter det att förfarandet påbörjats i den nationella domstolen, franskt medborgarskap år 1998.

4 Han har ett examensbevis i medicin utfärdat år 1977 av universitet i Buenos Aires, Argentina. Examensbeviset bedömdes år 1980 av det spanska ministeriet för utbildning och vetenskap som likvärdigt för akademiska och yrkesmässiga ändamål med det spanska examensbeviset i medicin "Licenciado en Medicina y Cirurgía", och Hugo Fernando Hocsman fick behörighet att utöva läkaryrket i Spanien på samma villkor som den som innehar ett spanskt examensbevis. Sedan 1981 har han varit registrerad som medlem i Collegi Oficial de Metges de Barcelona (Barcelonas läkarsällskap).

5 Hugo Fernando Hocsman erhöll år 1982 ett utbildningsbevis för specialist inom urologi för akademiska ändamål från det spanska ministeriet för utbildning och vetenskap och ett utbildningsbevis för specialist inom urologi från universitetet i Barcelona. År 1986 erkände ministeriet för utbildning och vetenskap giltigheten av Hugo Fernando Hocsmans utbildningsbevis även för yrkesutövning, efter det att han förvärvat spanskt medborgarskap. Olika intyg visar att han har fullföljt medicinsk praktik innan han erhöll kvalifikationerna och att han därefter har haft olika befattningar som tidsbegränsat anställd och sedan assistent i Spanien, och, sedan år 1990, i Frankrike, samtliga som specialist inom urologi.

6 Det tycks som om Hugo Fernando Hocsman var anställd som sjukhusläkare i Frankrike på grundval av flera tidsbegränsade anställningsavtal enligt bestämmelser som tillät offentliga myndigheter att anställa personer med examensbevis utfärdade utanför gemenskapen och EES-området för arbete under handledning. Bestämmelserna upphävdes år 1995 vilket innebar att hans anställningsavtal inte längre kunde förnyas när det gick ut nästa gång. Under sammanträdet framkom att Hugo Fernando Hocsman följaktligen har varit arbetslös sedan slutet av år 1997.

7 Hugo Fernando Hocsman ansökte år 1996 om att bli antagen till ordre des médecins, det franska läkarsällskapet, i syfte att kunna utöva sin läkarspecialitet i egen regi. Han fick besked från ordre des médecins att hans argentinska examensbevis inte kunde godkännas "med hänvisning till Europeiska gemenskapernas direktiv av den 25 juli 1978, särskilt till artikel 7 däri". Detta visade sig vara en hänvisning till artikel 7 i rådets direktiv 78/686/EEG (angående tandläkare)(1) såsom den tolkats av domstolen i domen i målet Tawil-Albertini.(2)

8 Den 11 april 1997 ansökte Hugo Fernando Hocsman, uppenbarligen efter att ha fått råd härom i avvisningsbrevet från ordre des médecins, hos hälsovårdsministern om individuellt tillstånd att utöva läkaryrket som urolog i Frankrike.

9 Svaret på den ansökan tycks ha getts i en skrivelse av den 27 juni 1997 från ministeriet för arbete och sociala frågor som anger att:

"... herr Hocsman uppfyller inte de krav som uppställs för att få utöva läkaryrket i Frankrike ...

I domen i målet Tawil-Albertini ... tolkade domstolen ... artikel 7 i rådets direktiv 78/686 ... Domstolen fastslog att artikel 7 inte ålägger medlemsstaterna att erkänna utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som inte styrker en tandläkarutbildning förvärvad i någon av gemenskapens medlemsstater.

Denna tolkning kan överföras till gemenskapsrättsliga bestämmelser om utövning av läkaryrket. Följaktligen ger examensbeviset, som utfärdats till Hugo Fernando Hocsman i Argentina och som godkänts av de spanska myndigheterna som likvärdigt det spanska examensbeviset, honom inte rätt att utöva läkaryrket i Frankrike.

..."

10 Hugo Fernando Hocsman överklagade beslutet av den 27 juni 1997 till Tribunal administratif de Châlons-en-Champagne, som den 23 juni 1998 fastslog att varken EG-fördraget eller direktivet ålade en medlemsstat att erkänna ett examensbevis som inte visar att medicinsk utbildning erhållits i en medlemsstat. Beslutet från ministeriet för arbete och solidaritet var således inte rättsstridigt. Däremot måste en medlemsstat, enligt artikel 52 i EG-fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse) såsom den tolkats av domstolen, när en person ansöker om tillstånd till att utöva ett yrke, för vilket det är nödvändigt att inneha ett examensbevis eller yrkeskvalifikationer, beakta sådana kvalifikationer som personen i fråga har tillägnat sig i syfte att utöva samma yrke i en annan medlemsstat, genom att jämföra den kunskap och förmåga som innehavet av examensbeviset medför med vad som krävs enligt nationella bestämmelser. Tribunal administratif förklarade målet vilande och begärde att domstolen skall meddela förhandsavgörande beträffande följande tolkningsfråga:

"... [skall] den omständigheten att en medlemsstat bedömt ett utbildningsbevis som likvärdigt ... föranleda en annan medlemsstat att på grundval av artikel 52 i EG-fördraget undersöka om de erfarenheter och kvalifikationer som intygas genom denna bedömning om likvärdighet motsvarar dem som fordras för utfärdandet av nationella examensbevis och andra behörighetsbevis, bland annat då den vars utbildningsbevis bedömts som likvärdigt innehar ett utbildningsbevis för en specialistutbildning som genomförts i en medlemsstat och som omfattas av tillämpningsområdet för ett direktiv om ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis."

11 Skriftliga yttranden har getts in av Hugo Fernando Hocsman, av den finska, den franska, den italienska, den spanska och den brittiska regeringen samt kommissionen. Vid sammanträdet avgavs muntliga yttranden av Hugo Fernando Hocsman, av den franska, av den italienska, av den holländska och av den spanska regeringen samt kommissionen.

12 Vid sammanträdet anförde kommissionen att ett stort antal utövare av läkaryrket har svårigheter liknande Hugo Fernando Hocsmans och är upphov till ett betydande antal klagomål. Den franska regeringen tillhandahöll ungefärliga siffror utvisande att 300-400 utländska examensbevis i medicin per år erkänts de senaste åren och att cirka 1 200 läkare med utländsk kompetens arbetade i Frankrike. Det är därför klart att även om domstolens avgörande endast besvarar den fråga som ställts i detta enskilda fall får dess återverkningar vidare betydelse.

Tillämpliga gemenskapsbestämmelser

13 I artikel 52 i EG-fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse) föreskrivs att "[i]nskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium [skall] gradvis avvecklas ..." ("... förbjudas" i den ändrade lydelsen).

14 Artikel 57 i EG-fördraget (nu artikel 47 EG i ändrad lydelse) föreskriver att direktiv som syftar till ömsesidigt erkännande av examens-, utbildnings- och andra behörighetsbevis och till samordning av nationella krav för att starta och utöva förvärvsverksamhet som egenföretagare i allmänhet skall utfärdas. Artikel fortsätter med att specificera:

"3. I fråga om läkaryrket ... förutsätter den gradvisa avvecklingen av inskränkningarna en samordning av villkoren för att få utöva dessa yrken i de olika medlemsstaterna."

15 Inom området för ömsesidigt erkännande av medicinska examensbevis och samordningen av bestämmelser angående utövning av läkaryrket har olika rådsdirektiv gällt sedan 1975.(3) Den nu gällande lagstiftningen är direktiv 93/16/EEG(4) (nedan kallat direktivet).

16 Av artikel 2 i direktivet framgår följande: "Varje medlemsstat skall erkänna de utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som tilldelas medborgare i medlemsstaterna av övriga medlemsstater i enlighet med artikel 23 och som finns uppräknade i artikel 3 genom att ge dessa bevis - när det gäller rätten att påbörja och utöva verksamhet som läkare - samma innebörd inom sitt territorium som dem som medlemsstaten själv utfärdar."

17 Förteckningen i artikel 3 inkluderar den spanska "Título de Licenciade en Medicina y Cirurgía". Artikel 23 föreskriver att medlemsstaterna av de personer som vill påbörja och utöva läkaryrket skall kräva att de innehar något av de utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis för läkare som avses i artikel 3 och anger vissa minimikrav avseende den utbildning som bevisen gäller; i synnerhet skall den samlade medicinska utbildningen omfatta minst sex års studier eller 5 500 timmars teoretisk och praktisk undervisning.

18 Liknande bestämmelser avseende specialistkvalifikationer återfinns i artiklarna 4, 5 och 24 i direktivet. Av artikel 4 framgår att varje medlemsstat skall erkänna de behörighetsbevis för specialister som tilldelas medborgare i medlemsstaterna av andra medlemsstater i enlighet med bland annat artikel 24 och som finns uppräknade i artikel 5 genom att ge dessa bevis samma innebörd.

19 Artikel 5 räknar upp, avseende Spanien, "Título de Especialista" (behörighet som specialist) som utfärdas av ministeriet för utbildning och vetenskap, och anger urologi som ett område inom specialistutbildningarna där artiklarna 4 och 5 är tillämpliga. Artikel 24 anger vissa minimikrav som sådana utbildningar måste uppnå; de måste i synnerhet innebära avslutad och godkänd sexårig utbildning och de får bara ha utfärdats till personer som innehar en av de utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis för läkare som avses i artikel 3.

20 Följaktligen måste en medlemsstat enligt direktivets bestämmelser erkänna ett utbildningsbevis i medicin som utfärdats i en annan medlemsstat förutsatt att det uppnår vissa minimikrav. Detsamma gäller för specialistkompetenser som uppnår vissa minimikrav, förutsatt att den grundläggande utbildningen såsom den anges i direktivet har fullgjorts.

21 Tre andra bestämmelser i direktivet bör nämnas. Av artikel 9.2 framgår att varje medlemsstat, när det gäller utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för specialister som utfärdats av Spanien eller Portugal för utbildning som påbörjades före den 1 januari 1986 och som inte uppfyller de föreskrivna minimikraven, skall erkänna bevisen för specialister när bevisen åtföljs av ett intyg som visar att personen i fråga har utövat verksamhet som specialist under viss tid. (Hugo Fernando Hocsman erhöll år 1992 ett intyg från det spanska ministeriet för utbildning och vetenskap på att hans utbildningsbevis för specialist, även om det erhållits efter bara två års praktik var ett sådant som angavs i det då tillämpliga direktivet(5) och att han därefter hade arbetat som specialist under sex års tid. Således uppfyllde han kraven i artikel 9.2 i direktivet för att hans utbildningsbevis för specialist skulle erkännas inom gemenskapen.)

22 Artikel 23.5 föreskriver följande: "Detta direktiv inskränker på intet sätt medlemsstaternas möjligheter att inom sitt eget territorium och enligt sin egen lagstiftning tillåta innehavare av sådana utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som inte erhållits i en medlemsstat att påbörja och utöva verksamhet som läkare."(6)

23 I det sammanhanget bör noteras att ett nyligen framlagt förslag från kommissionen om ändringar i direktivet(7) innehåller följande bestämmelse: "Medlemsstater beaktar sådana utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis ... för läkare som har utställts till den sökande utanför Europeiska unionen när dessa utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis har erkänts i en medlemsstat, samt sådan utbildning eller yrkeserfarenhet som den sökande har skaffat i en medlemsstat."

24 Slutligen föreskrivs följande i artikel 20.3: "Medlemsstaterna skall se till att personerna i fråga, där så är lämpligt, i sitt eget och sina patienters intresse förvärvar de språkkunskaper som krävs för att kunna utöva yrket i värdlandet."

25 Således måste medlemsstaterna, utöver skyldigheten att erkänna sådana medicinska kvalifikationer som uppfyller vissa minimikrav, under vissa begränsade omständigheter erkänna att tidsperioder med praktisk yrkesutövning kompenserar vissa brister vad gäller uppfyllandet av kraven. Därvid måste praktikperiodens längd särskilt uppmärksammas. Vidare måste medlemsstaterna förvissa sig om att utövarna har tillräckliga språkkunskaper. Även om det är obligatoriskt att ömsesidigt erkänna lämpliga kvalifikationer som erhållits inom gemenskapen är det inte obligatoriskt vad avser kvalifikationer som erhållits utanför gemenskapen.

Rättsläget enligt direktivet

26 Trots att Tribunal adminstratif inte uttryckligen har ställt någon fråga om själva direktivet, är det lämpligt att börja med att undersöka dess relevans. Samtliga de medlemsstater som i likhet med kommissionen har gett in yttranden anser att det enligt direktivet inte åligger någon medlemsstat att erkänna ett utbildningsbevis för grundutbildningen i medicin som erhållits utanför gemenskapen, även om utbildningsbeviset i fråga har erkänts som likvärdigt i en annan medlemsstat.

27 Härvid hänvisar artikel 2 och artikel 23.1 i direktivet till de utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som anges i förteckningen i artikel 3 och vars innehav är ett villkor för att bli erkänd i en annan medlemsstat. Enligt min mening kan inte en person som inte har ett sådant utbildningsbevis för grundutbildningen i medicin falla inom ramen för direktivets regler om ömsesidigt erkännande. Även om det inte är domstolens uppgift att fastställa de faktiska omständigheterna i målet, framstår det som ostridigt att Hugo Fernando Hocsman inte innehar något sådant bevis som finns angivet i förteckningen i artikel 3, utan snarare ett utbildningsbevis för grundutbildningen i medicin förvärvat utanför gemenskapen och som av en medlemsstat, Spanien, erkänts som likvärdigt med ett bevis som finns angivet i nämnda förteckning.

28 Denna uppfattning stöds av artikel 23.5 enligt vilken medlemsstaterna får, men inte skall, erkänna ett bevis som inte erhållits inom gemenskapen, och att ett sådant erkännande enligt direktivet inte gäller utanför det egna territoriet. Det skall särskilt noteras att syftet med den föreslagna ändringen(8) är att föreskriva att sådana behörigheter skall beaktas.

29 Såsom påpekats av flera av de parter som gett in yttranden bekräftas den slutsatsen av domstolens domar i målen Haim I(9) och Tawil-Albertini.(10) Dessa mål avsåg ett samordningsdirektiv för tandläkare(11) med liknande bestämmelser som de i direktivet.

30 Domen i målet Haim I handlade om en medborgares inom gemenskapen ansökan om befrielse från skyldigheten att fullgöra den förberedande praktiktjänstgöring som föreskrivs för att kunna förordnas inom den nationella socialförsäkringen. Domstolen fastslog att direktiv 78/686 inte förbjuder en medlemsstat att ålägga en medborgare som inte innehar något behörighetsbevis som utfärdats inom gemenskapen att fullgöra en förberedande praktiktjänstgöring, även om en annan medlemsstat hade erkänt beviset som likvärdigt med ett som anges i direktivet och personen hade fått tillstånd att utöva sitt yrke på den statens territorium.(12)

31 På liknande sätt handlade domen i målet Tawil-Albertini om en ansökan om att få utöva tandläkaryrket i en medlemsstat där personen i fråga innehade ett examensbevis som erhållits utanför gemenskapen och som erkänts av åtminstone en annan medlemsstat. Domstolen fastslog att "[d]irektiv 78/686/EEG inte ålägger medlemsstaterna att erkänna utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som inte styrker en tandläkarutbildning förvärvad i någon av gemenskapens medlemsstater".(13)

32 En ytterligare omständighet i förevarande mål är att personen i fråga uppenbarligen innehar ett sådant utbildningsbevis för specialist som anges i direktivet.

33 Viss oenighet föreligger härvidlag eftersom den spanska regeringen hävdar att Hugo Fernando Hocsmans examensbevis inte är ett sådant bevis. Den spanska regeringens ursprungliga inställning - att examensbeviset endast var en universitetsexamen och inte ett bevis på yrkesmässiga kvalifikationer - återkallades under sammanträdet, eftersom den stod i strid med en skrivelse av den 12 april 1986 från ministeriet för utbildning och vetenskap i vilken giltighet avseende behörighet att utöva yrket lades till den universitetsexamen som Hugo Fernando Hocsman nyligen förvärvat. Den spanska regeringen vidhöll dock att utbildningsbeviset för specialist erhållits efter bara två års praktik och därför inte omfattades av direktivet. Det förefaller mig dock som att examensbeviset skulle ha omfattats av direktivet i och med artikel 9.2 i direktivet och på grund av Hugo Fernando Hocsmans påföljande praktiktjänstgöring i Spanien, om Hugo Fernando Hocsmans grundexamen hade varit en sådan som anges i artikel 3 och artikel 23.

34 Faktum är att det inte spelar så stor roll vilken faktisk status specialistkompetensen har under förevarande omständigheter när det gäller att bestämma rättsläget enligt direktivet. Enligt min mening utesluter det faktum att ett utbildningsbevis för grundutbildningen inte erhållits i en medlemsstat möjligheten att åberopa reglerna om ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis för specialist, även om själva utbildningsbeviset för specialist har erhållits i en medlemsstat.

35 I artikel 4 görs det obligatoriska erkännandet av utbildningsbeviset för specialist avhängigt av de villkor som föreskrivs i bland annat artikel 5 och artikel 24. Enligt artikel 24.1 a och 24.2 förutsätter ett utbildningsbevis för specialist av det slaget att det medför ett obligatoriskt erkännande av ett utbildningsbevis för grundutbildning som erhållits i en medlemsstat. Det framgår klart av direktivet i sin helhet, och av dess inledning,(14) att syftet är att säkerställa samordningen av minimikrav på alla nivåer som en förutsättning för obligatoriskt erkännande. Således förutsätter erkännande av utbildningsbevis för specialist att en tillräcklig nivå av samordning inom direktivets räckvidd har uppnåtts.

36 Min uppfattning är därför att när en person innehar ett utbildningsbevis för grundutbildningen i medicin utfärdat utanför gemenskapen och ett utbildningsbevis för specialist utfärdat i en medlemsstat på grundval av dess frivilliga erkännande av utbildningsbeviset för grundutbildningen, måste inte andra medlemsstater enligt direktivet godkänna något av dessa bevis. Jag övergår därför nu till att undersöka EG-fördragets bestämmelser.

Rättsläget enligt artikel 52 i EG-fördraget

37 En inledande fråga, som uppmärksammats av den spanska och den italienska regeringen och som den franska regeringen anslöt sig till vid sammanträdet, är att domstolens rättspraxis avseende artikel 52 i EG-fördraget inte är tillämplig på förevarande mål. Det har hävdats att etableringsfrihet när det gäller medicinska yrken bara kan ske inom ramen för artikel 57.3 (nu artikel 47.3 EG i ändrad lydelse)(15) och är numera uttömmande reglerad genom direktivet. Rättspraxis avseende den förra artikeln gäller däremot sådana yrken som jurister (domen i målet Vlassopoulou(16)) och fastighetsmäklare (domen i målet Aguirre Borrell(17)) eftersom något samordningsdirektiv gällande dessa yrken ännu inte hade antagits. Denna rättspraxis är således inte relevant såvitt avser utövande av läkaryrket.

38 Enligt min mening kan dessa invändningar inte godtas.

39 EG-fördraget självt förbjuder redan begränsningar i gemenskapmedborgares etableringsfrihet. Direktivens roll är att utgöra ett ramverk med gemensamma minimikrav inom vilka ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer som erhållits inom gemenskapen inte bara blir möjligt utan även obligatoriskt. Syftet med artikel 57.3 i EG-fördraget är således inte att i första hand möjliggöra etableringsfriheten inom läkaryrket, utan endast att säkerställa att ett systematiskt ömsesidigt erkännande av kvalifikationer inte sker utan samordning av de bestämmelser som gäller för utövandet av dessa yrken. Detta förtar inte den grundläggande etableringsfriheten enligt artikel 52 i EG-fördraget avseende alla yrken, såväl läkaryrket som andra.

40 I domarna i målen Vlassopoulou och Aguirre Borrell fastslog domstolen att "[d]et finns även anledning att erinra om att eftersom artikel 52 föreskriver att etableringsfriheten skall vara genomförd vid utgången av övergångstiden föreskriver den således en skyldighet att uppnå ett bestämt resultat. Fullgörandet av denna skyldighet skall underlättas av, men inte vara beroende av, genomförandet av ett program med gradvisa åtgärder".(18)

41 Vidare förfaller inte en grundläggande rättighet enligt EG-fördraget bara därför att ett direktiv har antagits inom ett särskilt yrkesområde. Såsom kommissionen framhållit i sina yttranden skulle det vara orimligt om ett direktiv kunde begränsa etableringsfriheten genom att ta bort en rättighet som säkerligen skulle ha funnits enligt EG-fördraget om något direktiv inte funnits. Som framgår nedan prövade domstolen i domen i målet Haim I sökandens rättigheter enligt EG-fördraget(19) fastän ett samordningsdirektiv hade antagits inom området i fråga.

42 Det är riktigt att kommissionens förslag att ändra direktivet(20) särskilt medför ett krav på att beakta kvalifikationer som erhållits utanför gemenskapen och som har erkänts av en medlemsstat. Enligt min mening har dock den italienska regeringen på felaktiga grunder hävdat att det för närvarande inte finns något sådant krav. Tvärtom fastslår sjätte övervägandet i ingressen till förslaget att ändringen kommer att innebära att direktivet överensstämmer med domen i målet Haim I, det vill säga med den situation som redan råder enligt EG-fördraget.

43 Eftersom varken artikel 57.3 i EG-fördraget eller direktivet i förening med denna artikel åsidosätter etableringsfriheten enligt artikel 52, är rättspraxis i detta avseende fortfarande tillämplig.

44 I domen i målet Vlassopoulou fastslog domstolen att:

"16 ... när en medlemsstat har att ta ställning till en ansökan om tillstånd att utöva ett yrke som, enligt den nationella lagstiftningen, för tillträde förutsätter innehav av ett examensbevis eller yrkesmässiga kvalifikationer, är den skyldig att ta hänsyn till de examensbevis, utbildningsbevis och andra behörighetsbevis som personen i fråga har förvärvat i syfte att utöva samma yrke i en annan medlemsstat och avgöra om den kompetens som intygas genom dessa examensbevis motsvarar de kunskaper och kvalifikationer som krävs enligt de nationella reglerna.

17 Detta undersökningsförfarande skall ge myndigheterna i värdmedlemslandet möjlighet att objektivt försäkra sig om att det utländska examensbeviset garanterar att dess innehavare har kunskaper och kvalifikationer som är, om inte identiska, så åtminstone likvärdiga med de som garanteras genom ett nationellt examensbevis. Denna bedömning av det utländska examensbevisets likvärdighet skall ske uteslutande med beaktande av den kunskaps- och kvalifikationsnivå som innehavaren av ett sådant examensbevis kan antas ha uppnått, med hänsyn till vad som i beviset intygas om innehållet i och varaktigheten av den teoretiska och praktiska utbildning som har genomförts ...

...

19 Om det av den jämförande undersökningen av examensbevisen framgår att de kunskaper och kvalifikationer som garanteras genom det utländska examensbeviset motsvarar de som krävs enligt de nationella bestämmelser, är medlemsstaten skyldig att erkänna att det examensbeviset uppfyller de villkor som landets lagstiftning föreskriver. Om jämförelsen däremot visar att kunskaperna och kvalifikationerna bara delvis motsvarar de som krävs har värdlandet rätt att kräva att den berörda personen bevisar att han har förvärvat de kunskaper och kvalifikationer som saknas.

20 I detta hänseende är det de behöriga nationella myndigheterna som har i uppgift att bedöma huruvida de kunskaper som har förvärvats i värdmedlemslandet, antingen inom ramen för en utbildning eller genom praktisk erfarenhet, är tillräckliga för att styrka att personen har de kunskaper som saknas.

21 Om det enligt värdmedlemslandets lagstiftning krävs att personen har genomgått en yrkesförberedande praktiktjänstgöring eller yrkespraktik, åligger det samma nationella myndigheter att bedöma om den yrkeserfarenhet som förvärvats, antingen i ursprungsmedlemsstaten eller i värdmedlemsstaten, helt eller delvis kan anses uppfylla detta krav."

45 Denna rättspraxis fastställdes i domarna i målen Aguirre Borrell,(21) Haim I(22) och Aranitis.(23) Framför allt i domen i målet Haim I fastslog domstolen att hänsyn måste tas till Salomone Haims praktiska erfarenhet innefattande den erfarenhet han förvärvat som yrkesutövande tandläkare inom en annan medlemsstats socialförsäkring. Domstolen fastslog att "... artikel 52 i fördraget inte tillåter de behöriga myndigheterna i en medlemsstat att neka en medborgare från en annan medlemsstat förordnande som tandläkare inom socialförsäkringen, då den personen inte innehar något av de examensbevis som anges i artikel 3 i direktiv 78/686 men har tillstånd att utöva och har utövat sitt yrke såväl i den första som i den andra medlemsstaten, med motiveringen att den personen inte har fullgjort den förberedande praktiktjänstgöring som krävs enligt den första statens lagstiftning, utan att kontrollera huruvida och, om så är fallet, i vilken mån den yrkeserfarenhet som den berörda personen redan har motsvarar den som krävs enligt den lagstiftningen".

46 Fördragsbestämmelserna om etableringsfrihet är tillämpliga på en person i Hugo Fernando Hocsmans ställning i hans egenskap av, under den aktuella tiden, medborgare i en medlemsstat som avsåg att i en annan medlemsstat utöva det yrke för vilket han innehar kompetens. Dessa bestämmelser föreskriver att det inte får föreligga någon begränsning av en sådan persons etableringsfrihet.

47 Det faktum att Hugo Fernando Hocsman sedan dess, antingen tillsammans med eller i stället för spanskt medborgarskap, har förvärvat franskt medborgarskap är inte relevant i detta sammanhang. Domstolen har upprepade gånger fastslagit att medlemsstaterna inte får vägra att tillerkänna sina medborgare, som har utövat rätten till fri rörlighet och därefter återvänt till sitt ursprungsland, de fördelar som de gemenskapsrättsliga bestämmelserna ger dem.(24) Rätten härtill gäller uppenbarligen a fortiori i det fall en gemenskapsmedborgare förvärvat medborgarskap i värdmedlemsstaten medan han varit bosatt där.

48 Det är dessutom klart att fördragsbestämmelserna avser att avskaffa inte bara diskriminering på grund av nationalitet, utan också sådana hinder för den fria rörligheten som kan härröra från skillnader mellan nationella krav angående kvalifikationer.(25)

49 Det är därför nödvändigt för den medlemsstat där ansökan om tillstånd att utöva yrket gjorts att beakta alla de omständigheter under vilka personen i fråga har kunnat utöva sitt yrke inom gemenskapen. I förevarande mål innefattar dessa omständigheter Hugo Fernando Hocsmans utbildningsbevis för grundutbildning i medicin (som godkänts av Spanien), hans utbildningsbevis för specialist och hans långa praktiska yrkeserfarenhet. Vidare innefattar omständigheterna (och här är målet analogt med målen Haim I och Fernández de Bobadilla(26)) erfarenhet i den medlemsstat i vilken tillstånd söks, nämligen Hugo Fernando Hocsmans anställning som urolog på franska sjukhus, som uppenbarligen varat utan avbrott från år 1990 till år 1997.

50 Vidare följer av rättspraxis att undersökningen av huruvida en gemenskapsmedborgares kunskaper och kvalifikationer motsvarar de som krävs enligt nationella bestämmelser skall utföras av de nationella myndigheterna enligt ett förfarande som är förenligt med gemenskapsrättens krav på ett effektivt skydd för de grundläggande rättigheter som medborgare i gemenskapen har till följd av fördraget. Den berörda personen måste ha möjlighet att få kännedom om skälen som ligger till grund för det beslut som fattas av dessa myndigheter i samband med denna undersökning och varje beslut måste kunna bli föremål för en rättslig prövning som gör det möjligt att kontrollera beslutets laglighet i förhållande till gemenskapsrätten.(27)

51 I förevarande mål innebär detta att en vägran att ge Hugo Fernando Hocsman tillstånd att utöva läkaryrket som urolog i Frankrike måste åtföljas av en tydlig och överklagbar motivering av de grunder enligt vilka han inte anses uppfylla de uppställda minimikraven. I beslutet som överklagades till den nationella domstolen, tycks ingen sådan motivering ha getts, åtminstone inte vad gäller bedömningen av hans kvalifikationer och erfarenhet.

52 Om de franska myndigheterna - efter att ha gjort sin bedömning - ändå skulle anse att Hugo Fernando Hocsmans kvalifikationer inte helt motsvarar vad som krävs för att utöva yrket som urolog i Frankrike, skulle myndigheterna, såsom anges i punkt 19 i domstolens dom i målet Vlassopoulou, ge Hugo Fernando Hocsman möjlighet att visa att han förvärvat de kunskaper och kvalifikationer som fattades.

53 Under sådana omständigheter som i förevarande mål där en person har visat att han har kvalifikationer och erfarenhet - särskilt kvalifikationer och erfarenhet som förvärvats i en medlemsstat och, a fortiori, i värdmedlemsstaten - måste undersökningen begränsas till en bedömning av de kunskaper och kvalifikationer för vilka otillräckliga bevis finns tillgängliga. Detta får inte användas som förevändning för att låta personen i fråga underkasta sig en fullständig tentamen i alla de ämnen som är nödvändiga för grundutbildningen och specialistutbildningen. Detta skulle nämligen innebära att de principer angående fri rörlighet som återfinns i EG-fördraget och som utvecklats genom domstolens rättspraxis inte iakttas.

Den språkliga frågeställningen

54 Med anledning av sistnämnda fråga tar jag slutligen upp en underordnad aspekt av målet som inte väckts av den nationella domstolen utan av Hugo Fernando Hocsman. Han hävdar att han skulle ha mycket svårt att göra ett prov i allmänmedicin på franska. Detta är emellertid en aspekt som berör frågorna om eventuell diskriminering(28) eller otillåten begränsning av etableringsfriheten.

55 Direktivet föreskriver ett krav på innehav eller förvärvande av "de språkkunskaper som krävs för att utöva yrket i värdlandet". Detta krav var en fråga, i relation till motsvarande bestämmelser i direktiv 78/686, i målet Haim II,(29) som är en följd av Haim I där Salomone Haim har yrkat skadestånd från den tyska staten som ersättning för de hinder som det inneburit för hans karriär i och med att han förvägrats tillstånd att utöva sitt yrke inom det nationella socialförsäkringssystemet. Dom har ännu inte meddelats i det fallet, men generaladvokaten Mischo har övervägt frågan grundligt i sitt förslag till avgörande,(30) i vilket jag helt instämmer.

56 Jag instämmer helt i åsikten att en bedömning av den berörde personens språkkunskaper måste ske i överensstämmelse med proportionalitetsprincipen.(31) Generaladvokaten Mischo betonar två befogade aspekter som måste beaktas; förmågan att kommunicera med patienter och förmågan att utföra det administrativa arbete som följer med socialförsäkringssystemet. Medan den sistnämnda aspekten är av särskild betydelse i målet Haim II, tror jag att det är en aspekt som ingen yrkesutövare inom läkarkåren inom gemenskapen idag kan undkomma och som vidare är befogad att tjäna som kriterium för att fastställa huruvida en person kan få tillstånd att utöva sitt yrke i en medlemsstat. Som ett liknande kriterium skulle jag vilja tillägga förmågan att kommunicera korrekt och effektivt med sina yrkeskollegor.

57 Det bör emellertid särskilt anges att alla prov eller tentamina som visas vara nödvändiga kan vara diskriminerande eller oproportionerliga om de kräver en sådan språklig prestation (såsom uppsatsskrivning) som normalt inte är en del av läkarens arbete. Domstolen har inte informerats om vilka språkliga kriteria som de franska myndigheterna kan kräva av Hugo Fernando Hocsman, men i artikel L.356.2 i den franska Code de la santé publique (lagen om folkhälsa) finns ett förslag om att ett prov, till vilket hänvisas som "composition française", under vissa omständigheter kan avkrävas. Vad avser alla de prov eller tentamina som avkrävs en person i Hugo Fernando Hocsmans ställning, måste de nationella myndigheterna och domstolarna (med möjligheten att om så är nödvändigt vända sig till denna domstol) bedöma huruvida det prövade kriteriet var proportionerligt och lämpligt. För det fall en person rent faktiskt redan har utövat yrket i värdmedlemsstaten under ett antal år, utan att uppvisa någon språklig brist, kan ett språkprov på grund av vilket han skulle kunna bli diskvalificerad mycket väl åsidosätta proportionalitetsprincipen.

Förslag till avgörande

58 Mot bakgrund av vad som ovan anförts förslår jag att domstolen skall besvara frågan från Tribunal administratif de Châlons-en-Champagne på följande sätt:

När en medborgare inom gemenskapen, som innehar sådana kvalifikationer som ger honom rätt att utöva läkaryrket i en medlemsstat, flyttar till en annan medlemsstat och där ansöker om tillstånd att få utöva yrket, men där det inte är obligatoriskt för myndigheterna i den andra medlemsstaten att erkänna kvalifikationerna enligt tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser, skall dessa myndigheter i enlighet med artikel 52 i EG-fördraget (nu artikel 43 EG) beakta personens samtliga relevanta kvalifikationer och erfarenheter när de prövar huruvida ett sådant tillstånd skall beviljas.

Om sådana kvalifikationer och erfarenheter inte helt motsvarar de nationella kraven skall den andra medlemsstatens myndigheter ge personen i fråga möjlighet att styrka att han innehar de kunskaper och kvalifikationer som saknas, men de får inte avkräva sådana prov som inte är proportionerliga i förhållande till det syftet.

För det fall ansökan om tillstånd avslås på grundval av den gjorda bedömningen, skall detta avslag meddelas på ett sätt som tydligt anger skälen som ligger till grund för beslutet och som kan göra det till föremål för en rättslig prövning som gör det möjligt att kontrollera beslutets laglighet i förhållande till gemenskapsrätten.

(1) - Rådets direktiv 78/686/EEG av den 25 juli 1978 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för tandläkare inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska införandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (EGT L 233, s. 1; svensk specialutgåva, område 16, volym 1, s. 33).

(2) - Dom av den 9 februari 1994 i mål C-154/95, Tawil-Albertini (REG 1994, s. I-451; svensk specialutgåva, tillägg, s. 111).

(3) - Rådets direktiv 75/362/EEG av den 16 juni 1975 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska införandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (EGT L 167, s. 1) och rådets direktiv 75/363/EEG av den 16 juni 1975 om samordningen av bestämmelser i lag, förordning eller administrativa förfaranden avseende läkares aktiviteter (EGT L 167, s. 14).

(4) - Rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis (EGT L 165, 1993, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 4, s. 102). Direktiv 93/16 kodifierar och upphäver särskilt direktiv 75/362 och 75/363 tillsammans med direktiv 86/457 om särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare. Direktivet har genomgått några smärre ändringar, men inga som påverkar bedömningen i detta mål.

(5) - Direktiv 75/362, se ovan fotnot 3.

(6) - Det bör noteras att bestämmelsen inte tycks vara tillämplig på verksamhet som specialistläkare. Kommissionen anför dock (s. 6 i det skriftliga yttranden) att medlemsstaternas lagstiftning i allmänhet tillämpar bestämmelsen i sådana fall.

(7) - Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiven 89/48/EEG och 92/51/EEG om en generell ordning för erkännande av examensbevis som kompletterar direktiven 77/452/EEG, 77/453/EEG, 78/686/EEG, 78/687/EEG, 78/1026/EEG, 78/1027/EEG, 80/154/EEG, 80/155/EEG, 85/384/EEG, 85/432/EEG, 85/433/EEG och 93/16 om yrkena sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård, tandläkare, veterinär, barnmorska, arkitekt, farmaceut och läkare (KOM (1997) 638 slutlig; EGT C 28, s. 1).

(8) - Se ovan punkt 23.

(9) - Dom av den 9 februari 1994 i mål C-319/92, Haim (REG 1994, s. I-425; svensk specialutgåva, volym 15, s. 23).

(10) - Domen i det ovan i fotnot 2 nämnda mål C-154/93.

(11) - Direktiv 78/686, ovan fotnot 1.

(12) - Punkterna 18 och 22 i domen.

(13) - Punkt 15 i domen.

(14) - Se exempelvis fjortonde övervägande.

(15) - Se punkt 14 ovan.

(16) - Dom av den 7 maj 1991 i mål C-340/89, Vlassopoulou (REG 1991, s. I-2357; svensk specialutgåva, volym 11, s. 189). Målet gällde en medborgare i en medlemsstat som utövade advokatyrket i det landet och som senare ansökte om tillstånd att utöva yrket i en annan medlemsstat.

(17) - Dom av den 7 maj 1992 i mål C-104/91, Aguirre Borrell m.fl. (REG 1992, s. I-3003). Målet gällde frågan om de skyldigheter som åligger en medlemsstat som mottagit en ansökan från en medborgare i en annan medlemsstat om tillstånd att få utöva fastighetsmäklaryrket.

(18) - Domen i målet Vlassopoulou, punkt 13, och i domen i målet Aguirre Borrell, punkt 8.

(19) - Punkt 23 och följande punkter i domen.

(20) - Se ovan, punkt 23.

(21) - Domen i det ovan i fotnot 17 nämnda målet C-104/91, punkterna 11 och 14.

(22) - Domen i det ovan i fotnot 9 nämnda målet C-319/92, punkterna 27-29.

(23) - Dom av den 1 februari 1996 i mål C-164/94, Aranitis (REG 1996, s. I-135), punkterna 31 och 32.

(24) - Se exempelvis dom av den 31 mars 1993 i mål C-19/92, Kraus (REG 1993, s. I-1663), punkterna 15 och 17, och senast dom av den 8 juli 1999 i mål C-234/97, Fernández de Bobadilla (REG 1999, s. I-4773), punkt 30.

(25) - Se exempelvis domen i målet Haim I, punkt 26.

(26) - Se ovan fotnot 9 respektive 24.

(27) - Dom av den 15 oktober 1987 i mål 222/86, Heylens m.fl. (REG 1987, s. 4097; svensk specialutgåva, volym 9, s. 223), punkt 17, Vlassopoulou, (ovan fotnot 16), punkterna 19 och 22, Aguirre Borrell m.fl. (ovan fotnot 17), punkterna 14 och 15.

(28) - I dom av den 28 november 1989 i mål 379/87, Groener (REG 1989, s. 3967; svensk specialutgåva, volym 10, s. 259), punkt 19, fastslog domstolen, i förhållande till de faktiska omständigheter i målet som var ganska olika de i förevarande mål, att de språkliga kraven "får inte på något sätt vara oproportionerliga i förhållande till det mål som eftersträvas och det sätt på vilket de tillämpas får inte vara diskriminerande i förhållande till medborgare från andra medlemsstater".

(29) - Mål C-424/97, Haim (pågående mål).

(30) - Föredraget den 19 maj 1999. Se särskilt punkterna 81-121 i förslaget.

(31) - Punkt 98 i förslaget.