36

Klaganden har hävdat att invändningsenheten och överklagandenämnden gjorde en felaktig bedömning av de bevis Mueloliva lagt fram för att styrka verkligt bruk i Spanien av det äldre spanska varumärket FUENOLIVA under den femårsperiod som föregick offentliggörandet av den internationella registreringen som designerar Europeiska unionen av varumärket FONTOLIVA. Efter det att ha erinrat om vissa principer som utvecklats av unionsdomstolen för att bedöma verkligt bruk av ett EU-varumärke och därvid hänvisat särskilt till dom av den 11 mars 2003, Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145), har klaganden anfört att de bevis Mueloliva förebringat utgjordes av tio fakturor, två specifikationer över logistikuppgifter, tre slags etiketter, två utdrag från jämförande undersökningar och tidningsartiklar. Klaganden har framför allt påpekat att en av dessa artiklar är daterad till år 2004 och inte avser den relevanta tidsperioden, att etiketterna inte är daterade trots att de hade kunnat vara det, eftersom de är avsedda för livsmedel, att utdraget från en av de jämförande undersökningarna inte heller kan dateras, att det dessutom var avfattat på spanska och inte översatts i sin helhet (såsom andra handlingar) till förfarandespråket, det vill säga engelska, trots att det ändrats för hand genom partiella översättningar och att det därför inte är möjligt att förstå vare sig dess sammanhang eller exakta innehåll, att de tio fakturorna från år 2010 och år 2011 är spridda i faktureringen och att det inte finns något som styrker att de andra fakturor som ställts ut mellan dessa tio fakturor avsåg försäljning under det äldre spanska varumärket FUENOLIVA, att tre av de tio fakturorna dessutom angav ”FUE” och inte det äldre spanska varumärket FUENOLIVA, medan ytterligare andra fakturor även angav varumärket FUENSOL, att specifikationerna över logistikuppgifter inte innehöll några datum eller mottagare, att den andra jämförande undersökningen från år 2007 visserligen omnämner det äldre spanska varumärket FUENOLIVA, men inte ger någon objektiv uppgift om den faktiska försäljningen av olivolja under detta varumärke och dessutom uppger ett pris på 2,55 euro per liter, vilket inte är detsamma som de pris som framgår av fakturorna från år 2010 och 2011, vilka varierar mellan 1,74 och 1,94 euro per liter. Härav har klaganden dragit slutsatsen – i motsats till vad invändningsenheten och överklagandenämnden funnit – att de enda bevis som är relevanta, det vill säga sju fakturor, inte kan styrka att ”även om kvantiteterna inte är betydande … vägs det upp av den omständigheten att användningen av varumärket har varit relativt konstant”. De uppgifter som lagts fram visar tvärtom på endast enstaka användning av det äldre nationella varumärket FUENOLIVA, några månader under år 2010 och en enda månad under år 2011, trots att olivolja är ett billigt, vardagligt livsmedel som vanligtvis säljs i stora kvantiteter. Den situation som identifierats i rättspraxis, där det föreligger ett visst samspel mellan de faktorer som ska beaktas för att fastställa huruvida ett äldre varumärke har varit i verkligt bruk, vilket kan göra det möjligt att anse att sådant bruk föreligger, när en mindre kvantitet av de varor som saluförts under nämnda varumärke kompenseras av att varumärket tidigare har använts mycket intensivt eller regelbundet, föreligger således inte i förevarande fall.