FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (fjärde avdelningen)

den 9 januari 1996

Mål T-368/94

Pierre Blanchard

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänsteföreskrifterna — Personalkommitté — Val — Fackföreningars och yrkessammanslutningars rätt att presentera flera listor”

Fullständig text på franskaFullständig text på samtliga språk i Rättsfallssamling från Europeiska gemenskapernas domstol och förstainstansrätt.Del II II-1

Saken:

Talan dels om ogiltigförklaring av valberedningens beslut enligt dess ordförandes meddelanden av den 3 och den 8 november 1994 till sökanden i hans egenskap av politisk sekreterare i Union syndicale, samt nämnde ordförandes muntliga beslut av den 8 november 1994 att inte i valet till lokalavdelningen tillåta en lista med 27 kandidater med suppleanter från listan ”Research/Union syndicale” under ett namn där benämningen ”Union syndicale” inte ingick, dels om skadestånd för påstådd skada.

Utgång:

Ogiltigförklaring av valberedningens två beslut av den 8 november 1994 och ogillande i övriga delar.

Resumé av domen

Vid det val som skulle äga ram den 22, den 23 och den 24 november 1994 för förnyelse av kommissionens personalkommitté för lokalavdelningen i Bryssel, presenterades den 18 oktober två listor med 27 kandidater med suppleanter för Union syndicale, varav den ena listan, som hade benämningen ”Union syndicale”, hade L. Schubert, vice ordförande för Union syndicale, som förstanamn och ingavs av Halskov (för Schubert), och den andra listan, som hade benämningen ”Research/Union syndicale” hade P. Blanchard, ordförande för Union syndicale, som förstanamn och ingavs av Blanchard (punkterna 9 och 10).

Valberedningen godtog vid sitt möte den 19 oktober de sju listor som hade presenterats för den, däri inbegripet de båda listorna för Union syndicale (punkt 11).

Den 20 och den 24 oktober 1994 inlämnade Fédération de la fonction publique européenne (FFPE) och Association of Independent Officials for the Defense of the European Civil Service/Association des fonctionnaires indépendants pour la défense de la fonction publique européenne (TAO/AFI) - var och en för sig — klagomål till valberedningen mot att Union syndicales båda listor hade godtagits (punkt 12).

Den 3 november 1994 informerade valberedningen Union syndicale om att den, på grundval av ett yttrande från kommissionens rättstjänst, ansåg att den omständigheten att en och samma fackförening eller yrkessammanslutning för europeiska tjänstemän (nedan kallad ”fackförening”) presenterade två listor stod i strid med valförordningen och den begärde därför att Union syndicale skulle dra tillbaka en av sina två listor. Union syndicale gick den 7 november 1994 med på att dra tillbaka listan ”Research/Union syndicale” och presentera den under en annan benämning på villkor att valberedningen garanterade att den slutgiltigt skulle godkänna de två listorna (punkterna 13 och 14).

Den 8 november 1994 underrättade valberedningen Union syndicale om att den inte accepterade de villkor som föreningen hade ställt för att ändra beteckningen av listan ”Research/Union syndicale” och att listan följaktligen hade strukits. Samma dag inställde sig sökanden också hos valberedningen för att begära att listan ”Research/Union syndicale” skulle tillåtas under en annan benämning som inte innehöll en hänvisning till denna fackförening, vilket valberedningens ordförande vägrade (punkterna 15 och 16).

Den 10 november 1994 inlämnade sökanden därför ett klagomål med stöd av artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna (tjänsteföreskrifterna) mot samtliga dessa beslut. Den 24 februari 1995 avslog kommissionen detta klagomål (punkt 17).

Den 11 november 1994 väckte sökanden vid förstainstansrätten med stöd av artikel 91.4 i tjänsteföreskrifterna talan om ogiltigförklaring av samma rättsakter och yrkade skadestånd för den skada han ansåg sig ha förorsakats samt ansökte om interimistiska åtgärder i form av en begäran om att valen skulle senareläggas eller ställas in (punkt 18).

Den 21 november 1994 meddelade förstainstansrättens ordförande ett beslut om att skjuta upp valen, i vilket det föreskrevs att en ny tidsfrist skulle införas för att presentera nya kandidatlistor, vars benämningar varken skulle kunna förväxlas med benämningarna på de listor som redan hade godtagits eller med namnen på de fackföreningar som hade presenterat dem, och som gjorde det möjligt för sökanden att presentera sig på samma villkor som varje annan kandidat (Blanchard mot kommissionen, T-368/94 R, Rec. s. II-1099). Datum för valen fastställdes till den 31 januari, den 1 och den 2 februari 1995. Sökanden lämnade in en lista med benämningen ”Together for Research”, på vilken han stod som förstanamn. Genom ”blandade röster” erhöll denna lista två platser, varav han tilldelades den ena (punkterna 19 och 20).

Den 24 mars 1995 begärde Union syndicale-Bruxelles att få intervenera i den aktuella rättegången till stöd för sökandens yrkanden.

Upptagande till sakprövning

Utan att göra en formell invändning om rättegångshinder, ifrågasatte kommissionen om sökanden verkligen fortfarande hade ett berättigat intresse av att föra talan om ogiltigförklaring och skadestånd, när han enligt ett beslut av förstainstansrättens ordförande av den 21 november 1994 hade fått rätt att ställa upp som kandidat i valet och väljas. Kommissionen ansåg att de ifrågasatta besluten inte längre kunde sägas gå sökanden emot och att sökanden inte längre hade ett berättigat intresse av att få saken prövad (punkt 29).

Förstainstansrätten ansåg att eftersom yrkandet om skadestånd i det aktuella fallet var starkt knutet till yrkandet om ogiltigförklaring, skulle även det upptas till prövning. Förstainstansrätten erinrade om att varje väljare har ett berättigat intresse av att företrädare för hans organisation kan väljas under villkor och på grundval av ett valsystem som står i överenstämmelse med de bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som reglerar valförfarandet och att det räcker att en tjänsteman är väljare för att hans talan skall kunna upptas till prövning (punkterna 35 och 38).

Hänvisning till domstolen den 27 oktober 1987, Diezlerm.fi. mot ESK, 146/85 och 431/85, Rec. s. 4283, punkt 9

Det räcker med att sökanden är väljare, oavsett om han blivit vald till personalkommittén eller ej, för att konstatera att han inte bara handlat i lagens eller institutionens intressen. Förstainstansrätten fann vidare att sökanden inte hade åberopat framtida och hypotetiska intressen till stöd för sin talan och att han kunde göra gällande att han personligen hade påverkats både i egenskap av väljare och som medlem i en fackförening (punkt 37).

Prövningen i sak

Yrkandet om ogiltigförklaring

1. Grunden om åsidosättande av artiklarna 7 och 18 i valförordningen

Förstainstansrätten ansåg för det första att enligt artikel 7 andra stycket i valförordningen är det förbjudet för en kandidat att dra tillbaka sin kandidatur, på eget initiativ eller på initiativ av den fackförening på vars lista hans namn återfinns, efter det att denna lista över kandidater har lämnats in till valberedningen, men att det inte är förbjudet om det sker till följd av ett beslut från valberedningen (punkt 50).

Förstainstansrätten ansåg för det andra att valberedningen kan återta ett beslut om inlämnande av en kandidatlista på eget initiativ eller på initiativ av någon berörd, utan att åsidosätta artikel 18 i valförordningen. Förfarandet enligt artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna hindrar nämligen inte på något vis någon berörd part från att tillställa beslutsfattaren sina synpunkter angående huruvida detta beslut är korrekt och försöka få honom att ändra inställning, utan att påverka rättssäkerheten, om ändringen äger rum inom en rimlig tidsfrist, eftersom varje nytt beslut som har antagits till följd av ett sådant ingripande också kan ändras eller till och med återtas enligt samma förutsättningar, och att beslutet fortfarande kan angripas genom det förfarande som föreskrivs i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna. Förstainstansrätten anmärkte för övrigt att räckvidden av artikel 18 i valförordningen inte kan begränsas till att endast omfatta själva röstningen (punkterna 52 och 57).

2. Grunden om att valförordningen varken innehåller ett uttryckligt eller ett underförstått förbud mot att en fackförening presenterar flera listor

Förstainstansrätten ansåg att det framgår av lydelsen av artikel 9 i valförordningen att varje fackförening endast har rätt att lämna in en lista med kandidater, vilket inte motsägs av lydelsen av artikel 6 i valförordningen (punkt 69).

Förstainstansrätten anmärkte emellertid att det var ostridigt i målet att det av valförordningens nuvarande lydelse framgår att varje valbar tjänsteman eller anställd kan presentera sig som kandidat till valen på en fristående lista, även om han är medlem av en fackförening eller till och med sitter med i dess beslutande organ eller är ordförande för densamma och att kommissionen även har medgivit att han offentligt kan uppge att han är medlem av en fackförening och vilka uppgifter han har i denna, och att denna fristående lista och kandidaterna på denna lista muntligen och skriftligen kan visa att de delar och stöder de idéer och program som denna fackförening arbetar för, utan att listan förlorar sin fristående karaktär i valförordningens mening (punkt 70).

Förstainstansrätten ansåg att ingen bestämmelse i valförordningen innebär ett förbud mot att det i benämningen på en eller flera fristående listor hänvisas till namnet på en fackförening som även den deltar i valen, om demia fackförening inte motsätter sig detta, eftersom riskerna att väljaren misstar sig angående listornas art tvärtom minskar på detta sätt. Förstainstansrätten anmärkte vidare att det förhållandet att det finns en rad fristående kandidatlistor, vars benämningar hänvisar till namnet på en fackförening, inte heller det är av sådant slag att likabehandlingen mellan kandidatlistorna och mellan kandidaterna själva åsidosätts. Detta är den enda likabehandling som valförordningen kan antas vara avsedd att säkerställa. Det skall emellertid preciseras att hänvisningen till namnet på en fackförening i benämningen pä en fristående lista inte får inskränkas till att helt enkelt återge det namn under vilket fackföreningen i fråga själv deltar i valet, eventuellt med tillägg av en siffra som gör att man kan skilja den från denna fackförenings ”officiella lista”, utan att åsidosätta valförordningen enligt vilken det är förbjudet för fackföreningar att lämna in mer än en lista med kandidater till valen till personalkommittén (punkt 77).

Förstainstansrätten ansåg slutligen att hänvisningen till en fackförenings namn i en fristående listas benämning inte kunde ses som att fackföreningen kringgår regeln att det högst får vara 27 kandidater med suppleanter per lista, eftersom en sådan lista inte hade inlämnats av fackföreningen, och hänvisningen till fackföreningens namn överensstämde med de krav som har angivits ovan (punkt 79).

Eftersom den lista som benämnts ”Research/Union syndicale”, och den lista som benämnts ”Union syndicale” hade inlämnats av Union syndicale den 18 oktober 1994, ansåg förstainstansrätten att valberedningens beslut av den 3 november 1994, genom vilket Union syndicale anmodades att endast presentera en av de två kandidatlistorna i sitt namn, inte åsidosatte valförordningens bestämmelser. Förstainstansrätten ansåg tvärtom att eftersom Union syndicale i sin skrivelse av den 7 november 1994 förband sig att iaktta valförordningens bestämmelser och att endast presentera en kandidatlista samt uppmana kandidaterna på den lista som ursprungligen hade benämnts ”Research/Union syndicale” att presentera en lista med en ny benämning, uppfyllde Union syndicales förslag kraven i valförordningens bestämmelser, varför valberedningen, när den genom att anta sitt beslut av den 8 november 1994 och genom sin ordförande vägra att ta emot sökandens lista, trots att denna inte längre i sin benämning hänvisade till Union syndicale, har åsidosatt valförordningen (punkt 82).

Förstainstansrätten underströk emellertid att denna ogiltigförklaring inte påverkar giltigheten av det valförfarande som har ägt rum efter det beslut om interimistiska åtgärder som förstainstansrättens ordförande meddelade den 21 november 1994, och inte heller resultatet av de val som hölls den 31 januari, den 1 och den 2 februari 1995, vilket också sökanden och intervenienten hade medgivit under sammanträdet (punkt 84).

Med beaktande av ogiltigförklaringen av de två besluten av den 8 november 1994 och förbudet för en fackförening att lämna in mer än en kandidatlista, ansåg förstainstansrätten att det var nödvändigt att pröva sökandens andra grunder till den del de rörde dess andrahandsyrkande om rättegångshinder (punkt 86).

3. Grunden att principerna om frihet och demokrati eller likabehandlingsprincipen hade åsidosatts, vilket medför att valförordningen är ogiltig

Förstainstansrätten ansåg att eftersom beslutet av den 3 november 1994 endast hade till syfte att förhindra Union syndicale från att presentera två kandidatlistor i sitt eget namn och inte att förhindra kandidater på listan ”Research/Union syndicale” från att ställa upp i valet till personalkommittén, och eftersom varje tjänsteman eller annan anställd, vare sig han är medlem av en fackförening eller inte, hade rätt att ställa upp som kandidat i valet till personalkommittén — antingen på en lista som inlämnats av en fackförening med dennes medgivande eller på en fristående lista, samtidigt som han i detta fall bibehåller rätten att muntligen eller skriftligen ge uttryck för sin sympati för eller stöd till en fackförenings program och till att hänvisa till en fackförenings namn genom benämningen på den fristående listan, på vilken han uppträder - inskränkte valberedningens beslut av den 3 november 1994 inte tjänstemannens rätt att bli vald, att välja eller att rösta på en kandidatlista (punkterna 94 och 95).

Detta beslut påverkar inte heller Union syndicales rätt att presentera en kandidatlista. Förstainstansrätten angav vidare att förbudet mot att en fackförening inlämnar mer än en kandidatlista inte strider mot principen om likabehandling av kandidatlistorna (punkt 97).

Förstainstansrätten ansåg slutligen att förbudet mot att en fackförening inlämnar mer än en kandidatlista inte medför någon diskriminering mellan kandidaterna på grund av deras medlemskap i en fackförening och inte innebär att principerna om frihet och demokrati eller om likabehandling åsidosätts (punkt 99).

4. Grunden att principen om representativitet och/eller principen att personalen skall ha möjlighet att framföra sina synpunkter har åsidosatts, vilket medför att valförordningen är ogiltig

Förstainstansrätten fann för det första att förbudet mot att en fackförening inlämnar mer än en kandidatlista inte utgör ett hinder mot syftet med artikel 9.3 i tjänsteföreskrifterna, artikel 1 fjärde stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna och artikel 6 i den av kommissionen den 27 april 1988 antagna förordningen, vilket är att ge personalen möjlighet att framföra sina synpunkter. Vidare ger dessa tre bestämmelser inte varje fackförening rätt att representeras i personalkommittén. Även om förhållandet att en fackförening inlämnar flera kandidatlistor för varje sektor står i överensstämmelse med de nämnda bestämmelsernas syfte, är detta inte på något sätt det enda medlet för att uppnå detta syfte. Inte ens om man antar att förbudet mot att en fackförening inlämnar mer än en kandidatlista skulle påverka uppnåendet av det mål som anges i de nämnda bestämmelserna, är detta förbud en tillämpning av principen om representativitet, eftersom denna tillämpning har genomförts på grundval av ett beslut av tjänstemännen vid en stämma där alla kategorier och tjänster var representerade (punkterna 108, 110 och 111).

Förstainstansrätten ansåg för det andra att enligt domstolens och förstainstansrättens praxis avser artiklarna 8 och 12 i valförordningen alla tjänster, däribland den vetenskapliga och tekniska tjänsten, till vilken kandidaterna på listan ”Research/Union syndicale” anser sig höra, eftersom det genom tjänsteföreskrifterna har upprättats tjänster (språktjänsten och den vetenskapliga och tekniska tjänsten) och givits en möjlighet att upprätta andra för tjänstemän som utför speciella uppgifter som kräver särskilda kvalifikationer, vilket gör det möjligt att tillförsäkra dem en särskild karriärgång med hänsyn till dessa särdrag (punkt 112).

Hänvisning till domstolen den 21 oktober 1986, Fabbro m.fl. mot kommissionen, 269/84 och 292/84, Rec. s. 2983; förstainstansrättenden 9 oktober 1992, De Persio mot kommissionen, T-50/91, Rec. s. II-2365

5. Grunden att fackföreningsfriheten och principen att alla tjänstemän är valbara har åsidosatts, vilket medför att valförordningen är ogiltig

Förstainstansrätten ansåg att eftersom föreningsrätten i artikel 24a i tjänsteföreskrifterna inte betyder att en fackförening inom ramen för en valordning har samma rättigheter som en tjänsteman, kan en fackförening inte med stöd av artikel 24a i tjänsteföreskrifterna kräva samma rättigheter som de tjänstemän har som själva är kandidater i valet till personalkommittén (punkt 119).

Förstainstansrätten underströk att förhållandet att sökanden fanns på en av de två kandidatlistor som Union syndicale presenterade den 18 oktober 1994 var resultatet av ett internt beslut av Union syndicale. Sökanden kan därför endast klandra Union syndicale för följderna av att organisationen drog tillbaka hans lista. Förstainstansrätten erinrade vidare om att en tjänsteman som är medlem av en fackförening förblir fri att vara medlem av en fackförening och samtidigt presentera sig på en annan lista än den som fackföreningen har inlämnat (punkterna 120 och 121).

Skadeståndsyrkandet

I överensstämmelse med fast praxis, fann förstainstansrätten att även om man skulle anta att valberedningens beslut av den 8 november 1994 var i strid med bestämmelserna i valförordningen, hade det endast kunnat förorsaka sökanden en ideell skada, eftersom denne inte har påstått att de ifrågasatta besluten orsakat någon skada som inte kan återställas genom att besluten ogiltigförklaras (punkt 126).

Hänvisning till förstainstansrätten den 28 november 1991, Van Hecken moi ESK, T-158/89, Rec s. II-1341, punkt 37; förstainstansrätten den 12 februari 1992, Volger mot parlamentet. T-52/90, Rec. s. II-121, punkt 46

Domslut:

Valberedningens två beslut av den 8 november 1994 ogiltigförklaras, utan att denna ogiltigförklaring påverkar resultatet av de val till personalkommittén som hölls den 31 januari, den 1 och den 2 februari 1995. Talan om ogiltigförklaring ogillas i övriga delar.

Skadeståndsyrkandet ogillas.

Mål T-368/94

Pierre Blanchard

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänsteföreskrifterna — Personalkommitté — Val — Fackföreningars och yrkessammanslutningars rätt att presentera flera listor”

Förstainstansrättens dom (fjärde avdelningen) av den 9 januari 1996 II-44

Sammanfattning av domen

Tjänstemän – TaUn – Tvist angående val till personalkommittén – Berättigat intresse att få saken prövad – Egenskap av väljare (Tjänsteföreskrifterna, artikUma 90 och 91) Tjänstemän – Representation – Personalkommitté – Förfarande för valen till personalkommittén vid kommissionen i Bryssel valåret 1994 – Förbud för en fackförening att presentera mer än en lista – Räckvidd – Lagenlighet – Verkstättande av valberedningen (Tjänsteföreskrifterna, artikUma 9.2, 9.3 och 24a; bilaga II, artikel 1.4) Tjänstemän – Talan – Skadeståndstalan – OgiltigförkUring av den rättsstridiga rättsakten – Adekvat gottgörelse för ideell skada (Tjänsteföreskrifterna, artikel 91)