FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

föredraget den 31 maj 2018 ( 1 )

Förenade målen C‑626/15 och C‑659/16

Europeiska kommissionen

mot

Europeiska unionens råd

”Talan om ogiltigförklaring – Val av korrekt rättslig grund – Exklusiv befogenhet, delad befogenhet eller kompletterande befogenhet för Europeiska unionen – Ensam representation av unionen i ett internationellt organ eller medverkan från medlemsstaterna vid unionens sida – Bevarande av marina biologiska resurser – Fiskeri – Miljöskydd – Forskning – Marint skyddsområde – Antarktis – Weddellhavet och Rosshavet – Beslut av ständiga representanternas kommitté (Coreper) – Rättsakt mot vilken talan kan väckas”

I. Inledning

1. Det uppstår regelbundet konflikter på unionsnivå som rör frågan huruvida Europeiska unionen får uppträda ensam eller endast gemensamt med unionens medlemsstater i internationella organ i syfte att delta i deras debatter och beslutsfattande. Utgångspunkten för dessa tvister är alltid frågan om vilken rättslig grund i fördragen som ska åberopas för unionens yttre åtgärder.

2. Sådana befogenhetsfrågor är i grunden maktfrågor som under flera årtionden har varit föremål för intensiva rättstvister. Det handlar å ena sidan om hur komplicerad den interna processen för beslutsfattande på europeisk nivå ska vara, och å andra sidan om vem som får representera Europa i förhandlingar på internationell nivå. Sedan Lissabonfördraget trädde i kraft verkar fronterna i denna strid ha blivit betydligt hårdare.

3. Det aktuella målet handlar om åtgärder för att skydda havsmiljön i Antarktis, i synnerhet upprättandet av marina skyddsområden så som de under ett par års tid har diskuterats vid de årliga mötena för kommissionen för bevarandet av marina levande tillgångar i Antarktis (CCAMLR).

4. Europeiska kommissionen, Europeiska unionens råd och medlemsstaterna är i sak eniga om att aktivt bidra till skyddet av havsmiljöerna i Antarktis. Formellt hävdar emellertid rådet och medlemsstaterna enträget att åtgärderna för havsskydd hör till miljöpolitiken och därmed till ett område med delade befogenheter (artikel 4.2 e FEUF), vilket enligt rådet och medlemsstaterna innebär att unionen och medlemsstaterna måste framträda gemensamt på den internationella arenan. Kommissionen företräder däremot uppfattningen att det är fråga om en åtgärd för bevarande av marina biologiska resurser inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (artikel 3.1 d FEUF) som hör till unionens exklusiva befogenheter, vilket innebär att det inte kan bli aktuellt att medlemsstaterna uppträder vid unionsorganens sida i unionens yttre representation. Dessutom har parterna diskuterat huruvida unionen har fått en implicit exklusiv extern behörighet enligt AETR-doktrinen ( 2 ) på detta område (artikel 3.2 FEUF) och i vilken utsträckning som forskningspolitiken som hör till unionens kompletterande befogenheter (artikel 4.3 FEUF) kan vara relevant i det aktuella målet.

5. I det här fallet angriper kommissionen konkret två av rådets beslut om unionens representation med anledning av CCAMLR:s 34:e och 35:e årliga möten under åren 2015 och 2016 (nedan kallade de angripna besluten): – I mål C‑626/15 angriper kommissionen ett beslut av den 11 september 2015, såsom det framgår av slutsatserna från ordföranden för Ständiga representanternas kommitté (Coreper), genom vilket Coreper har förordat att det vid CCAMLR:s 34:e årliga möte år 2015, i unionens och medlemsstaternas namn, ska läggas fram ett diskussionsunderlag för CCAMLR beträffande inrättandet av ett marint skyddsområde i Weddellhavet (nedan kallat beslutet från 2015). ( 3 ) – I mål C‑659/16 angriper kommissionen rådets beslut av den 10 oktober 2016 om fastställande av unionens ståndpunkt inför CCAMLR:s 35:e årliga möte år 2016 (nedan kallat beslutet från 2016). ( 4 ) I detta beslut är det också fråga om inrättandet av sammanlagt fyra marina skyddsområden och särskilda forskningsområden i Antarktis hav, däribland det marina skyddsområdet i Weddellhavet som diskuterades redan under föregående år och ett marint skyddsområde i Rosshavet.

6. Domstolens dom i dessa två mål kommer att utgöra ytterligare en sten i den komplexa mosaik som utgör unionens och medlemsstaternas yttre befogenheter i den form som de getts genom Lissabonfördraget. Det aktuella målet ger särskilt domstolen anledning att klargöra huruvida förekomsten av en befogenhet som unionen och medlemsstaterna delar innebär att det är nödvändigt att unionen och medlemsstaterna uppträder gemensamt (”blandat”) i internationella organ, eller om unionen i sitt agerande utåt också får – eller till och med ska – agera ensam. I mål C‑626/16 ska det dessutom först prövas under vilka omständigheter som Corepers beslut är sådana rättsakter mot vilka talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF. I förfarandet om ett partnerskapsavtal med Kazakstan (C‑244/17), i vilket jag i dag också lägger fram mitt förslag till avgörande, rör det sig om helt andra frågor som rör majoritetskraven för rådsbeslut som har ett visst samband med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.

II. Tillämpliga bestämmelser

A. Unionsrätt

7. Det aktuella fallets unionsrättsliga ram utgörs i först hand av artiklarna 2, 3 och 4 FEUF liksom av artiklarna 4.1 och 5.2 FEU. Även artiklarna 191 och 192 FEUF är relevanta. Dessutom ska hänvisning ske till de grundläggande bestämmelserna om den gemensamma fiskeripolitiken enligt förordning (EU) nr 1380/2013. ( 5 )

8. I artikel 1 i förordning nr 1380/2013 definieras den gemensamma fiskeripolitikens tillämpningsområde enligt följande: ”1. Den gemensamma fiskeripolitiken ska omfatta följande: a) Bevarande av marina biologiska resurser samt förvaltning av fiskeri och flottor som nyttjar sådana resurser. … (2) Den gemensamma fiskeripolitiken ska omfatta de verksamheter som avses i punkt 1 på villkor att de bedrivs … c) av unionsfiskefartyg utanför unionens vatten, eller d) av medlemsstaternas medborgare, utan att detta påverkar flaggstatens primära ansvar.”

9. Den gemensamma fiskeripolitikens mål anges i artikel 2 i förordning nr 1380/2013 enligt följande: ”1. Den gemensamma fiskeripolitiken ska säkerställa att fiske- och vattenbruksverksamheterna är miljömässigt hållbara på lång sikt … 2. Den gemensamma fiskeripolitiken ska tillämpa försiktighetsansatsen i fiskeriförvaltningen och ska säkerställa att nyttjandet av de levande marina biologiska resurserna sker på ett sådant sätt att populationerna av skördade arter återställs till och bevaras över nivåer som säkerställer en maximal hållbar avkastning. … 3. Den gemensamma fiskeripolitiken ska genomföra en ekosystemansats i fiskeriförvaltningen, för att säkerställa att fiskeverksamhetens negativa inverkan på de marina ekosystemen minimeras, och ska sträva efter att säkerställa att fiske och vattenbruk inte leder till en försämring av den marina miljön. … 5. Den gemensamma fiskeripolitiken ska särskilt … j) vara förenlig med unionens miljölagstiftning …”

10. Artikel 28.1 i förordning nr 1380/2013 innehåller följande bestämmelse om målen med unionens externa fiskeripolitik: ”För att säkerställa hållbart nyttjande, förvaltning och bevarande av de marina biologiska resurserna och den marina miljön ska unionen sköta sina externa förbindelser på fiskeriområdet i enlighet med sina internationella förpliktelser och politiska mål samt de mål och principer som anges i artiklarna 2 och 3.”

B. Internationell rätt

11. I internationell rätt är bestämmelserna i Canberra-konventionen relevanta. Dessutom är Antarktisfördraget relevant.

1. Canberra-konventionen

12. Konventionen om bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis ( 6 ) (Canberra-konventionen) undertecknades i Canberra (Australien) den 20 maj 1980 och trädde i kraft den 7 april 1982. Förutom unionen är även tolv av unionens medlemsstater ( 7 ) och 23 tredjeländer fördragsslutande stater.

13. I artikel I i Canberra-konventionen föreskrivs följande: ”1. Denna konvention är tillämplig på alla marina levande tillgångar i Antarktis i området söder om 60° sydlig bredd och på marina levande tillgångar i området mellan denna breddgrad och den antarktiska konvergensen, som är en del av Antarktis marina ekosystem. 2. Med marina levande tillgångar i Antarktis förstås bestånd av fisk, mollusker, kräftdjur och alla andra arter av levande organismer, inbegripet fåglar, som finns söder om den antarktiska konvergensen. 3. Med det antarktiska marina ekosystemet förstås det komplex av förbindelser mellan marina levande tillgångar i Antarktis inbördes och med deras fysiska miljö. …”

14. Artikel II i Canberra-konventionen har följande lydelse: ”1. Konventionens ändamål är bevarandet av de marina levande tillgångarna. 2. I denna konvention innefattar termen ’bevarande’ även rationellt utnyttjande. 3. Fångst och därmed sammanhängande verksamhet i det område som konventionen är tillämplig på skall ske i enlighet med bestämmelserna i denna konvention och med följande principer för bevarandet: a) Förhindrande av nedgång i ett bestånd som fångas till nivåer, som ligger under de nivåer som säkerställer beståndets varaktiga förnyelse. Därför får ett bestånds storlek inte tillåtas sjunka under en nivå i närheten av den som säkerställer största årliga nettotillväxt. b) Bevarande av den ekologiska balansen mellan bestånd, som utgör del av de antarktiska marina levande tillgångarna, såväl bestånd som fångas som sådana som är beroende av eller har förbindelse med varandra, samt återupprättande av utdöende bestånd till de nivåer som anges under a ovan. …”

15. I artikel III reglerar Canberra-konventionen förhållandet mellan denna konvention och Antarktisfördraget: ”De fördragsslutande parterna, vare sig de är parter i Antarktisfördraget eller ej, kommer överens om att inte påbörja verksamhet inom det område som täcks av Antarktisfördraget i strid med fördragets principer och syften …”

16. Dessutom föreskrivs följande i artikel V i Canberra-konventionen: ”1. De fördragsslutande parterna, som inte är parter i Antarktisfördraget, erkänner Antarktisfördragets konsultativa parters särskilda förpliktelser och ansvar för skydd och bevarande av miljön inom det område som täcks av Antarktisfördraget. 2. De fördragsslutande parter som inte är parter i Antarktisfördraget samtycker till att de i samband med sin verksamhet inom det område som täcks av Antarktisfördraget vederbörligen skall beakta de överenskomna åtgärderna för bevarande av den antarktiska faunan och floran samt de andra åtgärder som rekommenderats av Antarktisfördragets konsultativa parter, i enlighet med deras ansvar för skyddet av den antarktiska miljön mot alla former av skadligt mänskligt ingripande. …”

17. Genom artikel VII i Canberra-konventionen upprättas kommissionen för bevarandet av marina levande tillgångar i Antarktis (CCAMLR) som genom artikel IX i konventionen bland annat ges följande uppgift: ”1. Kommissionen skall ha till uppgift att förverkliga det ändamål och de principer, som anges i artikel II i denna konvention. Den skall i detta syfte … f) utforma … skyddsåtgärder … … 2. De skyddsåtgärder, som anges i punkt 1 f ovan, inbegriper följande: … g) fastställande av öppnande eller avstängning av områden, regioner eller underregioner för vetenskaps- eller skyddsändamål, inbegripet särskilda områden för skydd och vetenskapliga studier, …”

18. Förutom Europeiska unionen är för närvarande åtta av unionens medlemsstater medlemmar i CCAMLR. ( 8 )

2. Antarktisfördraget

19. Antarktisfördraget undertecknades den 1 december 1959 i Washington, D.C. (Förenta staterna). Tre av Europeiska unionens medlemsstater har i form av signatärstater till Antarktisfördraget status som fördragsslutande parter. ( 9 ) Ytterligare nio av unionens medlemsstater har status som konsultativa parter ( 10 ) och åtta har status som icke konsultativa fördragsslutande parter. ( 11 )

20. I artikel IX första stycket i Antarktisfördraget föreskrivs följande: ”Representanter för de fördragsslutande parter[na] … skall samlas till möte … med lämpliga intervaller och på lämpliga platser för att utbyta information, samråda i ärenden av gemensamt intresse rörande Antarktis samt formulera och överväga och för sina regeringar rekommendera åtgärder för att främja fördragets principer och ändamål, inbegripet åtgärder rörande … f) skydd för och bevarande av levande tillgångar i Antarktis.”

21. I artikel VI i Antarktisfördraget fastställs fördragets territoriella tillämpningsområde: ”Bestämmelserna i detta fördrag skall tillämpas på området söder om 60° sydlig bredd, inbegripet alla isbankar …”

III. Bakgrund

22. CCAMLR har föresatt sig att upprätta ett nät av marina skyddsområden i Antarktis. Europeiska unionen stödjer helt denna målsättning.

23. Mot denna bakgrund upprättade rådet år 2014 som förberedelse för unionens medverkan vid CCAMLR:s framtida årliga möten, med stöd av artikel 218.9 FEUF, en flerårig ståndpunkt. Genom denna ståndpunkt inrättades det bland annat ett förenklat förfarande för rådets beslutsfattande avseende vilken ståndpunkt som unionen ska företräda i CCAMLR i frågor på den gemensamma fiskeripolitikens område. ( 12 ) Enligt nämnda rättsakt ska kommissionen inför varje årligt möte i CCAMLR lägga fram de relevanta underlagen för rådets förberedande organ. I praktiken överlämnar kommissionens avdelningar dessa underlag antingen till rådets arbetsgrupp för fiskeri eller till Coreper.

A. Mål C‑626/15

24. Den 31 augusti 2015 lade kommissionen fram en informell handling (så kallat non-paper) för rådets arbetsgrupp för fiske med tillämpning av det förenklade förfarandet. Till denna handling bifogades ett utkast till ett ”Diskussionsdokument rörande ett framtida förslag till inrättande av ett marint skyddsområde i Weddellhavet”. ( 13 )

25. Kommissionen föreslog att detta diskussionsdokument skulle läggas fram för CCAMLR (närmare bestämt CCAMLR:s vetenskapliga kommitté) ( 14 ) endast på unionens vägnar, eftersom det enligt kommissionens uppfattning skulle hänföras till den gemensamma fiskeripolitiken.

26. Rådets arbetsgrupp godkände diskussionsdokumentets innehåll vid ett möte den 5 september 2015, men ansåg att det hörde till miljöpolitikens område och ansåg som en följd av detta att det var nödvändigt att lägga fram dokumentet för CCAMLR:s vetenskapliga kommitté på unionens och medlemsstaternas vägnar. Ärendet överlämnades till Coreper.

27. Coreper behandlade ärendet vid ett möte den 11 september 2015. Efter en diskussion fastställde ordföranden för Coreper att det rådde enighet om diskussionsdokumentets innehåll och att det skulle läggas fram för CCAMLR vid organets 34:e årliga möte år 2015. Ordföranden fastställde dessutom att det hade beslutats att diskussionsdokumentet skulle läggas fram för CCAMLR på unionens och medlemsstaternas vägnar.

28. Kommissionen invände mot sistnämnda konstaterande, vilket fördes till protokollet. Kommissionen förklarade sig visserligen beredd att lämna över diskussionsdokumentet i unionens och medlemsstaternas namn till CCAMLR i likhet med vad Coreper hade beslutat, men förbehöll sig uttryckligen rätten att vidta rättsliga åtgärder.

B. Mål C‑659/16

29. Den 30 augusti 2016 tillämpade kommissionen återigen det förenklade förfarandet för att lägga fram ett informellt dokument (non-paper) inför rådets arbetsgrupp för fiske. Detta dokument kompletterades den 6 september 2016 med fyra utkast till förslag till inrättande eller stöd till inrättande av marina skyddsområden i Antarktis, nämligen det redan år 2015 omnämnda marina skyddsområdet för Weddellhavet, ( 15 ) och därutöver ett marint skyddsområde för Rosshavet, ( 16 ) ett marint skyddsområde för Östantarktis liksom slutligen ett system av särskilda forskningsområden för studier av glaciärsmältning. ( 17 )

30. Kommissionen föreslog att dessa handlingar skulle läggas fram för CCAMLR endast på unionens vägnar, eftersom kommissionen var av uppfattningen att de var hänförliga till den gemensamma fiskeripolitiken. För att inte överskrida fristerna för framläggande av förslag till CCAMLR:s årliga möten lämnade kommissionen omedelbart in nämnda underlag till CCAMLR:s sekretariat, och gjorde detta endast på unionens vägnar.

31. Under mötena den 15 och den 22 september 2016 diskuterade rådets arbetsgrupp diskussionsdokumentets innehåll samt de fyra förslagen, och godkände deras innehåll den 22 september 2016, men klassificerade dem som tillhörande miljöpolitikens område och ansåg därför att det var nödvändigt att de skulle läggas fram för CCAMLR på unionens och medlemsstaternas vägnar. Dessutom företrädde arbetsgruppen uppfattningen att det förenklade förfarandet inte kunde tillämpas i detta fall, eftersom det förenklade förfarandet endast är begränsat till att avse frågor rörande den gemensamma fiskeripolitiken. Ärendet överlämnades därefter först till Coreper och sedan till rådet.

32. Den 10 oktober 2016 godkände rådet vid dess 3487:e möte i Luxemburg kommissionens avsikt att överlämna diskussionsdokumentet och de fyra förslagen till CCAMLR på unionens vägnar. Rådet konstaterade dessutom att den ståndpunkt som ska intas av unionen på CCAMLR:s 35:e årliga möte framgår av dessa underlag.

33. I en förklaring som kommissionen förde till protokollet vidhöll kommissionen att de nämnda underlagen låg inom ramen för unionens exklusiva befogenhet för bevarande av marina tillgångar. Kommissionen klargjorde visserligen att den var beredd att inför CCAMLR:s sekretariat klargöra att dessa underlag ska förstås som att de överlämnats på unionens och medlemsstaternas vägnar, ( 18 ) men förbehöll sig rätten att vidta rättsliga åtgärder.

34. CCAMLR beslutade därefter vid sitt 35:e årliga möte år 2016 att ta fasta på två av de förslag som unionen lagt fram och uttryckt stöd för, nämligen inrättandet av ett marint skyddsområde i Rosshavet liksom inrättandet av flera särskilda forskningszoner. Dessutom beslutade CCAMLR att fortsätta diskussionerna kring de två kvarvarande förslagen från unionen – inte minst det om att eventuellt inrätta ett marint skyddsområde i Weddellhavet.

IV. Förfarandet inför domstolen och parternas yrkanden

35. Domstolen ska i målen C‑626/15 och C‑659/16 pröva två förfaranden om ogiltigförklaring enligt artikel 263.2 FEUF i vilka kommissionen och rådet står mot varandra. Flera medlemsstater har intervenerat till stöd för rådet.

A. Mål C‑626/15

36. I mål C‑626/15 väckte kommissionen den 23 november 2015 talan om ogiltigförklaring av beslutet från 2015.

37. Enligt artikel 131.2 i domstolens rättegångsregler har domstolens ordförande tillåtit Förbundsrepubliken Tyskland, Republiken Grekland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike, Konungariket Nederländerna, Republiken Portugal, Republiken Finland, Konungariket Sverige och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland att intervenera till stöd för rådets yrkanden.

38. Kommissionen har i mål C‑626/15 yrkat att domstolen ska – ogiltigförklara beslutet från 2015 i den del som rådet i nämnda beslut har fastställt att diskussionsdokumentet ska läggas fram på unionens och medlemsstaternas vägnar i stället för endast på unionens vägnar, och – förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.

39. Rådet har å sin sida, med stöd av sina nio intervenienter, yrkat att domstolen ska – avvisa talan om delvis ogiltigförklaring av diskussionsdokumentet eller i vart fall ogilla talan, ( 19 ) och – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna. ( 20 )

B. Mål C‑659/16

40. I mål C‑659/16 väckte kommissionen den 20 december 2016 talan om ogiltigförklaring av beslutet från 2016.

41. Enligt artikel 131.2 i domstolens rättegångsregler har domstolens ordförande tillåtit Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike, Storhertigdömet Luxemburg, Konungariket Nederländerna, Republiken Portugal, Republiken Finland, Konungariket Sverige och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland att intervenera till stöd för rådets yrkanden.

42. Kommissionen har i mål C‑659/16 yrkat att domstolen ska – ogiltigförklara beslutet från 2016 i den del det i beslutet har fastställts en ståndpunkt som ska läggas fram på unionens och medlemsstaternas vägnar i stället för endast på unionens vägnar, samt – förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.

43. Rådet har å sin sida, med stöd av tio intervenienter, yrkat att domstolen ska – ogilla talan om delvis ogiltigförklaring av det angripna beslutet, och – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna. ( 21 )

C. Det fortsatta förfarandet inför domstolen

44. De både mål som kommissionen anhängiggjort har behandlats skriftligen inför domstolen. Den 10 januari 2017 godkände domstolens ordförande att rådet lade fram nytt bevismaterial i mål C‑626/15. Genom beslut av den 10 februari 2017 förklarade ordföranden dessutom förfarandet i mål C‑626/15 vilande fram till dess att det skriftliga förfarandet i mål C‑659/16 hade avslutats. Dessutom beslutade ordföranden samma dag att förena de båda målen C‑626/15 och C‑659/16 vad gäller det muntliga förfarandet samt domen.

45. Den gemensamma muntliga förhandlingen där kommissionen, rådet, samt rådets intervenienter med undantag för Konungariket Belgien, Storhertigdömet Luxemburg, Konungariket Nederländerna och Republiken Finland deltog, hölls den 13 mars 2018.

46. På begäran av rådet i mål C‑626/15 ska domstolen i detta mål sammanträda i stor avdelning enligt artikel 16.3 i domstolens stadga. Enligt artikel 29.1 i rättegångsreglerna har domstolen beslutat att de förenade målen C‑626/15 och C‑659/16 ska tilldelas samma avdelning.

V. Huruvida talan i mål C‑626/15 kan tas upp till prövning

47. I mål C‑626/15 ägnas frågan huruvida kommissionens talan kan tas upp till prövning ett betydande utrymme. Till skillnad från vad som är fallet i mål C‑659/16 har nämligen rådet och flera av de medlemsstater som intervenerat till stöd för rådets yrkanden med eftertryck bestridit att beslutet från 2015, vilket kommissionen angriper i målet C‑626/15, kan vara föremål för en talan om ogiltigförklaring i den mening som avses i artikel 263 FEUF. De stödjer sig i detta hänseende på väsentligen två argument. För det första är det endast fråga om ett beslut som fattats av Coreper och inte om ett rådsbeslut och för det andra medför beslutet inte några bindande rättsverkningar.

A. Huruvida det angripna beslutet kan tillskrivas rådet

48. Det är ingen tvekan om att Coreper som sådant inte är ett unionsorgan som tillerkänts egna befogenheter i fördragen, utan ett organ som biträder rådet och för rådets räkning fullgör förberedande och verkställande uppgifter ( 22 ) (artikel 240.1 första meningen FEUF).

49. Omständigheten att Coreper endast får anta vissa beslut i procedurfrågor (artikel 240.1 andra meningen FEUF och artikel 19.7 i rådets arbetsordning) och i övrigt inte har befogenhet att fatta beslut som enligt fördragen ska fattas av rådet ( 23 ) innebär dock ingalunda att Corepers handlingar ligger utanför unionsdomstolarnas kontroll. Tvärtom ska Corepers handlingar tillskrivas rådet. Om Coreper handlar rättsstridigt ska rådet stå till svars för detta inför unionsdomstolarna. För detta synsätt talar tanken om ett omfattande rättsligt skydd och fullständig domstolsprövning av alla rättsakter som antagits av unionens institutioner, organ eller byråer, som ligger till grund för artikel 263 FEUF.

50. Det måste visserligen medges att det i många fall finns en separat rättsakt från rådet som endast har förberetts av Coreper. Då omfattar domstolskontrollen denna rättsakt från rådet och Corepers förberedande handlingar kan inte angripas separat inför domstol.

51. Det förhåller sig dock annorlunda om det i undantagsfall endast är Coreper som agerar, medan rådet över huvud taget inte agerar på ministernivå. Då avslutas nämligen det aktuella förfarandet redan genom Corepers handlande ( 24 ) och rådets ståndpunkt i egenskap av unionsorgan fastställs slutgiltigt genom Corepers handlande. ( 25 ) Detta är fallet för händelserna som låg till grund för mål C‑626/15 under år 2015. Följaktligen måste beslutet från 2015 vara en rättsakt som kan tillskrivas rådet och som omfattas av unionsdomstolarnas kontroll.

B. Rättsverkningar av beslutet från 2015

52. Enligt fast praxis är rättsakter mot vilka talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF alla bestämmelser som antas av institutionerna – oavsett form – vilka är avsedda att ha rättsverkningar. ( 26 )

53. Vid bedömningen av huruvida den angripna rättsakten har sådana verkningar (eller är avsedd att ha det) ska rättsaktens innehåll beaktas, ( 27 ) vilket ska bedömas utifrån objektiva kriterier. Till dessa kriterier hör i första hand rättsaktens innehåll, men även det sammanhang inom vilket rättsakten antogs, samt befogenheterna för den institution som antagit den. ( 28 ) Den agerande institutionens avsikt spelar likaså en roll för bedömningen, ( 29 ) dock alltid under förutsättning att den är möjlig att fastställa utifrån objektiva kriterier.

54. Till skillnad från vad rådet verkar mena är det mot denna bakgrund inte fråga om huruvida det är möjligt att väcka talan mot diskussionsdokumentet som överlämnats till CCAMLR som sådant. Föremålet för prövning är i stället huruvida Corepers beslut från 2015, i vilket Coreper fastställde att diskussionsdokumentet skulle överlämnas till CCAMLR på unionens och medlemsstaternas vägnar, får bindande rättsliga verkningar och således kan kvalificeras som en rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF.

55. Vad först gäller innehållet i beslutet från 2015 så föreskrivs i detta att diskussionsdokumentet om inrättandet av ett marint skyddsområde i Weddellhavet ska läggas fram för CCAMLR gemensamt på unionens och medlemsstaternas vägnar, och inte endast i unionens namn. Denna omständighet tyder på att beslutet från 2015 har medfört bindande rättsverkningar, eftersom beslutet begränsade kommissionens handlingsmöjligheter med avseende på kommissionens agerande vid CCAMLR:s 34:e årliga möte år 2015. Beslutet innebar i synnerhet att kommissionen inte kunde använda sin befogenhet att representera unionen utåt (artikel 17.1 sjätte meningen FEU) på annat sätt än genom att uppträda gemensamt med företrädare för medlemsstaterna i det aktuella internationella sammanhanget.

56. Vad sedan avser det sammanhang inom vilket beslutet från 2015 antogs, så erinrar jag om den fleråriga ståndpunkt som rådet antog 2014. ( 30 ) I nämnda ståndpunkt ges rådets förberedande organ uttryckligen en prövande och beslutsfattande befogenhet, som syftar till att genom ett förenklat förfarande konkretisera unionens ståndpunkt rörande vissa frågor som ska diskuteras på CCAMLR:s årliga möten. Det diskussionsdokument som är föremål för tvisten i mål C‑626/15 hade särskilt lagts fram för Coreper inom ramen för detta förenklade förfarande. Även denna omständighet talar för att beslutet från 2015 har medfört bindande rättsliga verkningar.

57. Detsamma gäller slutligen för de agerande aktörernas avsikt: Det är ostridigt mellan parterna att Corepers avsikt med beslutet från 2015 var att fastställa hur unionens företrädare konkret skulle förhålla sig på den internationella scenen vid CCAMLR:s 34:e årliga möte.

58. Det kan mot bakgrund av vad som anförts ovan slås fast att beslutet från 2015 var avsett att ha bindande rättsverkningar och även har haft sådana verkningar.

C. Rådets och vissa intervenienters motargument

59. Rådet och vissa intervenienter anför i huvudsak två argument mot att det skulle vara fråga om en rättsakt mot vilken talan kan väckas i mål C‑626/15.

1. Kommissionens och rådets befogenheter enligt artiklarna 16 och 17 FEU

60. För det första hänvisar parterna till att det enligt artikel 16.1 andra meningen FEU är rådets uppgift att fastställa unionens politik, även och just med avseende på unionens utrikespolitiska åtgärder och de åtgärder rörande unionens utrikespolitik som kommissionen ansvarar för, vilka avses i artikel 17.1 sjätte meningen FEU. ( 31 )

61. Denna invändning saknar dock betydelse. Rådets – helt otvistiga – befogenhet enligt artikel 16.1 andra meningen FEU utgör inte på något vis ett hinder för att åtgärder som rådet med stöd av nämnda bestämmelse vidtar med avseende på unionens utrikespolitik skulle medföra rättsverkningar, vilket innebär att det är möjligt att väcka talan mot dessa åtgärder vid unionsdomstolarna. I själva verket ligger det nära till hands att just sådana konstateranden ger det aktuella beslutet rättsliga verkningar och således gör det till en rättsakt mot vilken talan kan väckas enligt artikel 263 FEUF.

2. Fastställandet av unionens ståndpunkter enligt artikel 218.9 FEUF

62. Vidare har rådet och vissa medlemsstater framfört invändningen att beslutet från 2015 inte får rättsliga verkningar, eftersom det inte innehåller en ståndpunkt som ska intas på unionens vägnar i den mening som avses i artikel 218.9 FEUF. Som grund för sin uppfattning framför rådet och de aktuella intervenienterna omständigheten att det inte antogs några formella beslut om ett marint skyddsområde i Weddellhavet vid CCAMLR:s 34:e årliga möte, utan att det omtvistade diskussionsdokumentet endast skulle framläggas för CCAMLR som förberedelse inför ett eventuellt framtida beslut.

63. Det finns två skäl till att inte heller denna invändning är övertygande.

64. För det första ska artikel 218.9 FEUF ges en extensiv tolkning. ( 32 ) Det är inte endast fråga om fastställelse av en av unionens ståndpunkter, i den mening som avses i nämnda bestämmelse, när ett konkret beslut som avser en rättsakt med rättsliga verkningar är omedelbart förestående i ett internationellt organ, utan även när unionen väcker en debatt i detta internationella organ eller avser att delta i en sådan debatt, som senare eventuellt kan leda till antagandet av en rättsakt med rättsliga verkningar. ( 33 ) Syftet med artikel 218.9 FEUF är nämligen att säkerställa att unionen talar med en röst under hela beslutsprocessen i det aktuella internationella organet och att unionens bidrag inom ramen för denna process har sanktionerats av unionens behöriga organ.

65. För det andra kan rådet anse att det är önskvärt att fastställa en gemensam ståndpunkt som unionen företräder i ett internationellt organ även på andra områden än de som regleras i artikel 218.9 FEUF, vilket då i princip sker på frivillig basis. Om rådet gör detta så är den antagna ståndpunkten bindande och medför då ett krav på att andra unionsorgan (artikel 13.2 andra meningen FEU) liksom medlemsstaterna uppträder lojalt (artikel 4.3 FEU och artikel 191.4 första meningen FEUF).

66. Även om man alltså inte anser att en av unionens ståndpunkter fastställs bindande enligt artikel 218.9 FEUF genom beslutet från 2015, utan att det här endast är fråga om ett frivilligt fastställande av en gemensam ståndpunkt som faller utanför tillämpningsområdet för artikel 218.9 FEUF i syfte att delta i en begynnande debatt i ett internationellt organ, kan det i sig inte innebära att beslutet skulle sakna rättsligt relevanta verkningar. Detta gäller i ännu högre utsträckning då unionens och medlemsstaternas gemensamma framläggande av diskussionsdokumentet inför CCAMLR och de andra fördragsslutande parterna till Canberra-konventionen ger intryck av att ett eventuellt inrättande av ett marint skyddsområde för Weddellhavet inte faller inom unionens exklusiva behörighet, eller att unionen i vart fall inte kan tala ensam i denna fråga. Detta är tillräckligt för att anta att det föreligger rättsliga verkningar i den mening som avses i artikel 263 FEUF. ( 34 )

D. Slutsats i denna del

67. Sammantaget är alltså beslutet från 2015 en rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF. Kommissionens talan i mål C‑626/15 kan således tas upp till sakprövning.

VI. Prövning av talan i målen C‑626/15 och C‑659/16

68. Respektive talan i målen C‑626/15 och C‑659/16 är välgrundad om det visar sig att rådet i de angripna besluten från 2015 och 2016 felaktigt ålade kommissionen att lägga fram de aktuella dokumenten och ståndpunkterna om de planerade marina skyddsområdena för CCAMLR i unionens och medlemsstaternas namn. Prövningen avser med andra ord huruvida unionen även får delta i CCAMLR:s debatter och beslutsfattande ensam och i eget namn – det vill säga utan medlemsstaternas medverkan – såsom kommissionen har föreslagit.

69. Kommissionen anklagar rådet för att ha överträtt unionens exklusiva behörighet på den internationella arenan genom att vidhålla kravet på att unionen och medlemsstaterna ska agera gemensamt. Kommissionen har åberopat två grunder till stöd för sin uppfattning i både mål C‑626/15 och i mål C‑659/16. Kommissionen gör för det första gällande att rådet har överträtt unionens exklusiva behörighet avseende bevarandet av marina biologiska resurser inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken enligt artikel 3.1 d FEUF (den första grunden), och för det andra att rådet inte har tagit hänsyn till unionens exklusiva behörighet enligt artikel 3.2 tredje ledet FEUF på grund av att det finns en risk för att gemensamma regler påverkas eller att räckvidden för dessa ändras (AETR-doktrinen, den andra grunden).

70. Huruvida någon av grunderna kan nå framgång beror i slutändan på vilken materiell rättslig grund som var tillämplig på besluten från 2015 och 2016 och huruvida denna rättsliga grund tillåter eller till och med kräver att unionen ska uppträda ensam inför CCAMLR. Enligt principen om tilldelade befogenheter (artikel 5.1 första meningen och artikel 5.2 FEU jämförd med artikel 4.1 FEU) måste en sådan rättslig grund finnas inte bara för unionens interna åtgärder, utan även för dess yttre åtgärder. ( 35 ) Valet av rättslig grund är av konstitutionell betydelse. ( 36 )

A. Den första grunden: artikel 3.1 d FEUF

71. Kommissionen har med sin första grund i huvudsak gjort gällande att unionen var ensam behörig när det gäller de dokument som skulle lämnas in till CCAMLR liksom de frågor om de planerade marina skyddsområdena som skulle tas upp vid organets årliga möten åren 2015 och 2016, eftersom föremålet för alltsammans var bevarandet av havets biologiska resurser inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken och således omfattades av tillämpningsområdet för en av unionens exklusiva befogenheter enligt artikel 3.1 d FEUF.

72. Åtgärder för bevarandet av havets biologiska resurser föreskrivs faktiskt inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (artikel 1.1 a i förordning nr 1380/2013). Sådana bevarandeåtgärder måste inte nödvändigtvis vara begränsade till unionens vatten, utan kan även tillämpas utanför dessa vatten som en del av den yttre fiskeripolitiken, såvitt de avser unionens eller medlemsstaternas medborgares fiskefartyg (artikel 1.2 c och d liksom artikel 28 i förordning nr 1380/2013). ( 37 )

73. Den gemensamma fiskeripolitiken är emellertid inte på något sätt den enda tänkbara anknytningspunkten för unionens åtgärder för bevarandet av marina biologiska resurser. Historiskt sett var den gemensamma fiskeripolitiken visserligen ofta avgörande (sedes materiae) för bevarandeåtgärder som skulle vidtas på europeisk nivå. ( 38 ) En blick på artikel 3.1 d FEUF ( 39 ) visar dock att fördragen i dag uttryckligen gör en åtskillnad mellan åtgärder för bevarande av havets biologiska resurser som vidtas inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken, och åtgärder för bevarande av havets biologiska resurser som vidtas inom ramen för resten av unionens politik.

74. Det är mot denna bakgrund föga förvånande att rådet och de medlemsstater som intervenerat till stöd för rådets yrkanden företräder uppfattningen att de marina skyddsområden som tagits i övervägande inom ramen för CCAMLR inte omfattas av den gemensamma fiskeripolitiken, utan tvärtom hänför sig till miljöpolitiken och i förekommande fall till forskningsområdet, där unionen och medlemsstaterna har delad befogenhet (artikel 4.1 jämförd med artikel 4.2 e och 4.3 FEUF).

75. Båda sidorna anför sina respektive argument med anmärkningsvärd kraft. Hos rådet och vissa av intervenienterna finns en underliggande anklagelse om att kommissionen gör sitt yttersta för att hindra medlemsstaterna från att framträda på den internationella scenen, medan kommissionen å sin sida anklagar rådet för att tvångsmässigt försöka hitta rättsliga grunder till stöd för att medlemsstaterna ska medverka vid unionens sida.

76. Jag tillåter mig att härvid erinra om att valet av rättslig grund ska grundas på objektiva omständigheter som kan bli föremål för domstolsprövning, däribland särskilt det angripna beslutets syfte och innehåll, ( 40 ) men även det sammanhang i vilket beslutet förekommer. ( 41 )

77. Däremot saknar de agerande organens subjektiva bedömning eller deras allmänna politiska målsättningar betydelse för valet av rättslig grund. ( 42 ) Om rådets fastställande av den rättsliga grunden för en unionsrättsakt på området för unionens yttre åtgärder skulle syfta till att förhindra att unionen agerar ensamt och möjliggöra för medlemsstaterna att delta gemensamt med unionen, så skulle det till och med kunna vara fråga om maktmissbruk i den mening som avses i artikel 263.2 FEUF.

78. Lika lite kan det ha någon betydelse vilken rättslig grund som valts vid antagandet av andra unionsrättsakter som i förekommande fall har liknande särdrag eller som har ett nära samband med de angripna besluten ( 43 ) (till exempel godkännandet av Canberra-konventionen i Europeiska ekonomiska gemenskapens namn, eller gemenskapens respektive unionens deltagande i CCAMLR:s beslutsfattande hittills). Enligt fast rättspraxis kan nämligen inte enbart rådets praxis utgöra en grund för att avvika från regler i fördragen och följaktligen inte ge upphov till ett prejudikat som binder unionsinstitutionerna. ( 44 )

1. Nödvändigheten av att bedöma var tyngdpunkten ligger

79. Det aktuella ärendet visar särskilt tydligt att det planerade inrättandet av marina skyddsområden i Antarktis har ett samband med både den gemensamma fiskeripolitiken och med de i FEUF reglerade områdena miljö och forskning. För det första syftar de marina skyddsområdena som planerats inom ramen för CCAMLR till att bevara och studera de marina levande resurserna i Antarktis (artikel II.1 i Canberra-konventionen), alltså en miljöpolitisk och i förekommande fall forskningspolitisk målsättning. För det andra ska de även möjliggöra ett rationellt utnyttjande av dessa resurser (artikel II.2 i Canberra-konventionen), alltså i synnerhet ett fiske som är utformat utifrån hållbarhet.

80. Teoretiskt sett kan unionen således medverka till att inrätta de planerade marina skyddsområdena såväl med stöd av de befogenheter som tillkommer unionen inom ramen för miljöpolitiken (avdelning XX FEUF) ( 45 ), och i förekommande fall inom ramen för forskningspolitiken (avdelning XIX FEUF), som med stöd av befogenheter avseende bevarandet av marina biologiska resurser inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (avdelning III FEUF). Sistnämnda behörighet ska utövas enligt föreskrifterna i den övergripande bestämmelsen i artikel 11 FEUF, med vederbörlig hänsyn till kraven på miljöskydd och ekosystemansats (artikel 2.3 i förordning nr 1380/2013).

81. När omständigheterna som här är sådana att flera rättsliga grunder kan komma i fråga, ska man enligt fast praxis som både omfattar unionens inre och yttre åtgärder göra en bedömning utifrån var tyngdpunkten ligger. Om nämligen bedömningen av en rättsakt visar att det – som här – finns två syften med den eller att den har två beståndsdelar, och om en av dessa kan identifieras som den huvudsakliga eller avgörande avsikten eller beståndsdelen, medan den andra endast är av underordnad betydelse, ska rättsakten ha en enda rättslig grund, nämligen den som krävs med hänsyn till den huvudsakliga eller avgörande avsikten eller beståndsdelen. En åtgärd kan endast i undantagsfall ha flera rättsliga grunder samtidigt, vilket är fallet om det visas att en rättsakt har flera syften eller består av flera beståndsdelar, vilka har ett sådant samband att de inte kan åtskiljas, utan att det ena syftet är sekundärt och indirekt i förhållande till det andra. ( 46 )

82. Som jag redan har påpekat i ett annat sammanhang, ( 47 ) får nämnda bedömning utifrån var tyngdpunkten ligger i ett vertikalt förhållande inte leda till en utvidgning av unionens befogenheter i förhållande till medlemsstaterna. I annat fall skulle principen om tilldelade befogenheter undergrävas (artikel 5.1 första meningen och 5.2 FEU, jämförd med artikel 4.1 FEU). Denna bedömning utifrån var tyngdpunkten ligger tillämpas däremot utan vidare i ett horisontellt förhållande, alltså där det står klart att unionen har befogenhet avseende alla beståndsdelar av en planerad åtgärd, och det endast är fråga om vilken av unionens befintliga befogenheter som ska användas.

83. Så ligger det till här. Det är nämligen helt otvistigt att unionen har befogenheter på områdena miljö, forskning och bevarande av marina biologiska resurser inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken, som tagna tillsammans säkert är tillräckliga för att inom ramen för CCAMLR medverka i alla åtgärder som var föremål för de angripna besluten från 2015 och 2016 – specifikt alltså i diskussionerna och beslutsfattandet om inrättandet av diverse marina skyddsområden i Antarktis. Den enda frågan som är tvistig mellan parterna är vilka av dessa av unionens befogenheter som ska användas som grund, baserat på en bedömning av tyngdpunkten, med alla de konsekvenser som detta kan ha för frågan om medlemsstaternas oberoende internationella agerande på unionens sida.

2. Forskningens underordnade roll inom ramen för de marina skyddsområdena

84. När det först gäller forskningsaspekten, så spelade denna enligt min uppfattning endast en underordnad roll för alla åtgärder som avsågs i de angripna besluten från 2015 och 2016 och som planerades inom ramen för CCAMLR.

85. Det stämmer visserligen att de planerade marina skyddsområdena i Antarktis även syftar till att förbättra kunskapen om de marina ekosystemen i området. Därför återkommer även temat forskning gång på gång i de omtvistade handlingarna. ( 48 ) De planerade forskningsaktiviteter som behandlas i dessa är dock inte ett ändamål i sig, utan syftar i stället till att uppfylla den överordnade målsättningen att bevara de marina levande tillgångarna i Antarktis, vilket CCAMLR har föresatt sig i enlighet med Canberra-konventionen och Antarktisfördraget. Forskningen inom ramen för de planerade marina skyddsområdena har alltså en genuin miljöpolitisk inriktning och ska således, i slutändan, endast betraktas som en hjälpåtgärd som syftar till att främja miljöskyddet.

86. Detsamma gäller för det angripna beslutet från 2016 med avseende på de planerade särskilda områdena för studier om glaciärsmältning. Det måste visserligen medges att omständigheten att dessa områden uttryckligen betecknats som ”forskningszoner” vid första anblicken tyder på att forskningsaspekten kan vara dominerande, åtminstone inom de berörda områdena. Vid närmare påseende är det dock även inom dessa särskilda områden snarare fråga om forskning på ekosystem och naturkrafter som syftar till ett förbättrat klimatskydd och förbättrat skydd av Antarktis flora och fauna. Tyngdpunkten ligger således även här på miljöskyddet och inte på forskningen som sådan.

87. På det hela taget är alltså forskningskomponenterna i de angripna besluten från 2015 och 2016 att anse som av underordnad betydelse, vilket innebär att den rättsliga grund som kunde användas för att anta dessa beslut inte var forskningspolitisk, inte heller i kombination med andra rättsliga grunder.

3. De miljöpolitikiska aspekterna överväger i jämförelse med fiskeriaspekter

88. Fokus för intresset i det aktuella fallet är avgränsningen mellan miljöpolitik och fiskeripolitik. Denna synpunkt – som parterna i målen C‑626/15 och C‑659/16 helt korrekt har riktat sin huvudsakliga uppmärksamhet på – har endast tagits upp i förbigående i rättspraxis, ( 49 ) vilket har fått till följd att det inte har kunnat utvecklas några klara och praktiskt användbara kriterier. Domstolen har endast konstaterat att en åtgärd inte ska hänföras till miljöområdet endast på grund av att den tar hänsyn till miljöskyddskrav, eftersom dessa krav på grundval av den övergripande klausulen i nuvarande artikel 11 FEUF ska beaktas på alla politikområden. ( 50 ) Dessutom har domstolen påpekat att bestämmelserna om miljöpolitik i fördragen inte påverkar de befogenheter som tilldelats unionen med stöd av andra bestämmelser i fördragen. ( 51 )

89. Domstolen har hittills mycket oftare fått tillfälle att befatta sig med frågan om avgränsningen av unionsorganens befogenheter på den gemensamma handelspolitikens område (artikel 207.1 FEUF) i förhållande till deras befogenheter på andra politikområden, och inte minst i förhållande till miljöpolitiken (artikel 192 FEUF). ( 52 ) Det följer av fast rättspraxis att enbart den omständigheten att en unionsrättsakt kan påverka handeln med ett eller flera tredjeländer inte räcker för att den ska inordnas i kategorin med rättsakter som omfattas av den gemensamma handelspolitiken; däremot omfattas en unionsrättsakt av den gemensamma handelspolitiken om den särskilt rör internationell handel, genom att den huvudsakligen syftar till att främja, underlätta eller reglera handeln och direkt och omedelbart påverkar denna. ( 53 )

90. Dessa kriterier kan i tillämpliga delar även användas som riktlinje för den avgränsning mellan fiskeripolitik och miljöpolitik som ska göras här. Om man tillämpar kriterierna så omfattas en unionsrättsakt inte av den gemensamma fiskeripolitiken enbart av den anledningen att den har viss påverkan på fiskeri. En sådan rättsakt kan däremot endast anses som en genuint fiskeripolitisk åtgärd om den – specifikt gäller fiskeriverksamhet eftersom den i huvudsak ska främja, underlätta eller reglera denna, och – direkt och omedelbart påverkar fiskeriverksamheten.

91. Däremot kan en unionsrättsakt inte anses som en del av miljöpolitiken enbart på grundval av att den tillgodoser hänsyn som rör miljöskydd, vilket alltid ska ske enligt artikel 11 FEUF, utan endast om dess tyngdpunkt är miljöskydd.

92. Om man betraktar syftet med och innehållet i de angripna besluten från 2015 och 2016 samt sammanhanget i vilket de framträder ( 54 ) i ljuset av dessa kriterier, så går det inte att förneka att de planerade marina skyddsområdena i Antarktis med fiskeförbud eller fiskerestriktioner påverkar fiskeriverksamheten direkt och omedelbart. Det främsta syftet med dessa marina skyddsområden är dock inte i något fall att främja, underlätta eller ens enbart att reglera fiske, utan i stället förbjuds fisket i vissa delområden helt i flera årtionden till följd av en rad miljöpolitiska åtgärder, medan det i andra delområden endast tolereras inom vissa gränser.

93. Det väsentliga syftet med de planerade marina skyddsområdena är att bevara ekosystem, biologisk mångfald och habitat i Antarktis, att studera och att skydda, liksom att minska klimatförändringarnas skadliga verkningar i denna region som är av mycket stor betydelse för det globala klimatet. ( 55 ) De djurarter som ska skyddas är inte på något vis endast sådana som är föremål för kommersiellt fiske, utan även till exempel fåglar (inklusive pingviner) och marina däggdjur (som exempelvis sälar och valar).

94. Innehållsmässigt ska det visserligen medges att de planerade förskrifterna från CCAMLR om inrättandet av diverse marina skyddsområden innefattar en intensiv reglering av fiskefartygs verksamhet, menpå så sätt att fisket i stor utsträckning förbjuds i dessa områden och endast undantagsvis är tillåtet i vissa mindre områden och då underkastat strikta regler. ( 56 ) Det ska dessutom understrykas att de nämnda bestämmelserna inte på något sätt inskränker sig till fiskeriaktiviteter, utan även förbjuder till exempel lagring och dumpning av avfall. ( 57 ) Dessutom föreskrivs att forskning ska ske med avseende på hur ekosystem utvecklas i delområden av marina skyddsområden där fiskeaktiviteter förekommer respektive i delområden där sådana aktiviteter inte förekommer, ( 58 ) vilket inte är en genuint fiskeripolitisk åtgärd.

95. Det sammanhang i vilken de planerade marina skyddsområdena framträder präglas inte heller endast av fiskeripolitik, utan innefattar även allmänna miljöskyddsöverväganden. Fisket spelar visserligen en betydligt mer framträdande roll i Canberra-konventionen än i andra folkrättsliga konventioner i samband med Antarktisfördraget, som till exempel Madrid-protokollet om miljöskydd av den 4 oktober 1991. ( 59 ) Som kommissionen med fog har påpekat tillmäts regleringen av fisket med avseende på ett rationellt utnyttjande av levande marina resurser i Antarktis – även som proteinkälla – en inte obetydlig vikt inom ramen för Canberra-konventionen (se artikel II.2 och II.3 i nämnda konvention). ( 60 ) Icke desto mindre har de fördragsslutande parterna även inom ramen för Canberra-konventionen – och således även medlemmarna i CCAMLR som beslutar om inrättandet av marina skyddsområden i Antarktis – ett ansvar som går utöver den rent ekonomiska dimensionen för att skydda miljön i Antarktis från alla former av skadlig mänsklig påverkan (se artikel V.2 i Canberra-konventionen jämförd med artikel IX.1 f i Antarktisfördraget). ( 61 ) Sådan mänsklig påverkan kan utan tvivel även uppstå utanför fiskeriverksamhet: Rådet hänvisar helt riktigt till eventuella borrningar för utvinning av mineraltillgångar. Jag kan även föreställa mig att diskussioner om uppförande av vindkraftverk kommer att tas upp förr eller senare.

96. Mot denna bakgrund är de planerade marina skyddsområdena i Antarktis, vilka avses i de angripna besluten från 2015 och 2016, genuint miljöpolitiska åtgärder och inte bevarandeåtgärder inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken.

97. Det må så vara att miljöskyddskrav – som kommissionen har understrukit – spelar en viktig roll även inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken och har lett till en ekosystemansats som är inriktad på hållbarhet på detta område (artikel 2 i förordning nr 1380/2013) i överensstämmelse med den övergripande bestämmelsen i artikel 11 FEUF. Likväl ligger inte tyngdpunkten hos de antarktiska skyddsområdena – som var föremål för de angripna besluten från 2015 och 2016 – i fiskeripolitiska åtgärder med en miljöpolitisk bakgrund, utan tyngdpunkten ligger i stället på miljöskyddsåtgärder som genomgående har en mycket stor påverkan på fisket.

98. Rådet har således gjort helt rätt i att inte stödja de angripna besluten från 2015 och 2016 på unionens befogenheter rörande bevarande av marina biologiska resurser inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken, utan att enbart stödja besluten på miljöpolitiken.

99. Omständigheterna i förevarande fall skiljer sig alltså betydligt från de i det anhängiga målet Deutscher Naturschutzring, ( 62 ) i vilket tvisten inte avser inrättandet av ett marint skyddsområde i sin helhet, utan endast punktåtgärder i genomförandet av föreskrifterna för fiskeri inom dessa skyddsområden. Det är vettigt att stödja konkreta genomförandeåtgärder på rättsliga grunder som avser området fiskeripolitik, medan andra genomförandeåtgärder med en starkare miljöpolitisk inriktning i stället baseras på miljöpolitiken.

4. Bedömningen av kommissionens första grund, om en annan rättslig grund än den som kommissionen valt att åberopa är relevant

100. Mot bakgrund av mina överväganden ovan kan kommissionen inte nå framgång med sin talan i den utsträckning som den som materiell rättslig grund för de angripna besluten från 2015 och 2016 har åberopat unionens befogenhet att bevara marina biologiska resurser inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken. Tvärtom bekräftas rådets och de intervenerande medlemsstaternas uppfattning att det är unionens miljöpolitiska befogenheter som är relevanta.

101. Samtidigt vore det förhastat att ogilla talan vad avser den första grunden i målen C‑626/15 och C‑659/16 endast på den grunden att kommissionen felaktigt har åberopat unionens exklusiva befogenhet att bevara marina biologiska resurser inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (artikel 3.1 d FEUF). Den egentliga och mycket mer grundläggande angreppspunkten som kommissionen belyser med den första grunden är nämligen en annan. Som framgår av vad kommissionen har anfört både skriftligen och muntligen inför domstolen, så gör kommissionen här gällande att rådet i de angripna besluten från 2015 och 2016 tvingade kommissionen att lämna in de omtvistade dokumenten till CCAMLR gemensamt på unionens och medlemsstaternas vägnar, trots att det hade varit möjligt och tillräckligt att lägga fram dokumenten enbart på unionens vägnar.

102. Som jag ska förklara nedan gäller denna centrala angreppspunktspunkt från kommissionens sida även om de angripna besluten från 2015 och 2016 i enlighet med rådets och de intervenerande medlemsstaternas uppfattning ska hänföras till miljöpolitikens område och inte till den gemensamma fiskeripolitiken som kommissionen gör gällande. Det fanns nämligen inom ramen för miljöpolitiken inte något rättsligt krav på att medlemsstaterna skulle medverka på unionens sida på så sätt att de skulle uppträda gemensamt inför CCAMLR:s organ (se om detta avsnitt a nedan), och inte heller fanns det något utrymme för medlemsstaternas frivilliga deltagande (se om detta avsnitt b nedan).

103. Dispositionsprincipen (ne ultra petita) hindrar inte domstolen från att bifalla talan såvitt avser den första grunden som åberopats i målen C‑626/15 och C‑659/16 med en annan motivering än den som kommissionen själv har angett. Domstolen är nämligen inte ”parternas talesman”. ( 63 ) Den kan sålunda inte vara helt bunden endast av de argument som parterna har lagt fram till stöd för sina påståenden, eftersom det skulle innebära att den, i förekommande fall, var tvungen att grunda sitt avgörande på felaktiga rättsliga överväganden. ( 64 )

a) Inget rättsligt krav på medlemsstaternas medverkan

104. Visserligen tillhör miljöpolitiken enligt artikel 4.1 jämförd med artikel 4.2 e FEUF området för delad befogenhet, vilken alltså inte har tilldelats unionen eller medlemsstaterna exklusivt. Förekomsten av en delad befogenhet betyder dock inte nödvändigtvis att unionen och medlemsstaterna alltid måste uppträda gemensamt på utrikesområdet och att unionen följaktligen för yttre åtgärder med tvingande verkan skulle behöva uppträda med medlemsstaterna vid sin sida.

105. Generaladvokat Szpunar har formulerat saken på ett mycket träffande sätt, ( 65 ) nämligen att ”delad befogenhet” och ”blandat avtal” (eller överfört på det aktuella målet ”blandat yttre agerande”) är två olika frågor. ( 66 )

106. Det kan vara så att unionen i de flesta fall då den uppträder ensam på den internationella arenan har en exklusiv extern behörighet enligt artikel 3.1 eller 3.2 FEUF. Förekomsten av en sådan exklusiv behörighet är dock inte någon tvingande förutsättning för att unionen ensam – det vill säga utan medlemsstaterna vid sin sida – ska kunna ingå folkrättsliga avtal med tredjeländer eller agera i internationella organ.

107. Helt i enlighet med detta har domstolen nyligen i sin dom om internationell järnvägstrafik, den så kallade COTIF-domen, uttryckligen avvisat tanken på att unionen, på ett område där delad befogenhet gäller mellan unionen och dess medlemsstater, inte kan ha extern befogenhet, om inte dessa delade befogenheter har blivit till exklusiva befogenheter genom den mekanism som föreskrivs enligt artikel 3.2 FEUF (alltså väsentligen enligt AETR-doktrinen). ( 67 ) Det framgår vidare av nämnda dom att internationella avtal kan godkännas av unionen ensam även om de omfattas av den delade befogenheten, dock alltid under förutsättning att det är möjligt att uppnå den erforderliga majoriteten i rådet för att godkänna ett sådant förfarande. ( 68 )

108. Unionen och medlemsstaterna måste endast framträda gemensamt på den internationella arenan om unionen själv inte har tillräckliga exklusiva eller delade befogenheter för att agera ensam i förhållande till tredjeländer eller inom ramen för internationella organ. Det är endast i den utsträckning som unionen saknar egen befogenhet som det är nödvändigt att medlemsstaterna agerar vid unionens sida internationellt. ( 69 )

109. Denna nödvändighet förelåg dock inte här. Det är helt ostridigt att unionen i förevarande fall med stöd av dess miljöpolitiska befogenheter hade tillräcklig egen befogenhet för att ensam delta i diskussioner och beslutsfattande om inrättandet av marina skyddsområden i Antarktis inom ramen för CCAMLR. Rådet och de intervenerande medlemsstaterna kunde när de fick frågan inte heller ange en enda åtgärd i samband med de aktuella marina skyddsområdena för vilken unionen i förevarande fall inte skulle ha haft nödvändiga befogenheter.

110. Följaktligen har kommissionen rätt när den argumenterar för att det inte fanns något rättsligt krav på att de omtvistade dokumenten skulle lämnas in till CCAMLR och för att de omtvistade ståndpunkterna skulle läggas fram inför CCAMLR gemensamt på unionens och medlemsstaternas vägnar, även om de angripna besluten från 2015 och 2016 skulle vara att klassificera som sådana rättsakter som omfattas av delade befogenheter på miljöpolitikens område.

b) Inget utrymme för enskilda medlemsstater att delta frivilligt

111. Återstår att pröva huruvida det med hänsyn till användningen av unionens miljöpolitiska befogenheter fanns något utrymme för medlemsstaterna att frivilligt agera vid unionens sida i CCAMLR. Denna möjlighet kan rimligtvis inte omfatta alla medlemsstater, utan endast de som själva över huvud taget är medlemmar i CCAMLR, ( 70 ) eftersom det endast är de som deltar i CCAMLR:s diskussioner och beslutsfattande.

112. Artikel 2.2 FEUF är utgångspunkten för övervägandena i detta avseende. Bestämmelsen beskriver hur delade befogenheter mellan unionen och medlemsstaterna fungerar. Som framgår av dess ordalydelse gäller denna bestämmelse inte endast för den lagstiftande verksamheten, utan allmänt vid antagandet av bindande rättsakter och kan följaktligen även tillämpas på beslut som de här angripna besluten som avser unionens yttre agerande.

113. Enligt artikel 2.2 FEUF kännetecknas delade befogenheter av att medlemsstaterna endast får utöva sin befogenhet i den mån som unionen inte har utövat sin befogenhet (artikel 2.2 andra meningen FEUF). Medlemsstaterna får på nytt utöva sin befogenhet i den mån som unionen har beslutat att inte längre utöva sin befogenhet (artikel 2.2 tredje meningen FEUF).

114. I förevarande fall finns – tvärtemot vad vissa av deltagarna i processen har hävdat vid den muntliga förhandlingen inför domstolen – inga som helst objektiva och kontrollerbara omständigheter som talar för att rådet inte avsåg att utöva unionens befogenheter på miljöområdet. ( 71 ) I själva verket bemyndigas kommissionen uttryckligen med tillämpning av miljöpolitiken att på CCAMLR:s 34:e årliga möte år 2015 lägga fram ett diskussionsdokument (även) på unionens vägnar. I det angripna beslutet från 2016 fastställs – likaså med tillämpning av de miljöpolitiska befogenheterna – formellt en ståndpunkt som skulle intas på unionens vägnar på CCAMLR:s 35:e årliga möte år 2016. Det är helt enkelt inte möjligt att påstå att rådet inte skulle ha utövat unionens befogenheter på miljöområdet i de båda angripna besluten.

115. Lika lite finns i förevarande fall några objektiva och kontrollerbara omständigheter som talar för att rådet på grundval av politiska överväganden endast delvis skulle ha utövat unionens befogenheter på miljöområdet i de angripna besluten från 2015 och 2016. Visserligen hade rådet i avsaknad av en rättslig skyldighet att agera i förevarande fall mycket väl kunnat fastställa att unionen inte fullt ut kommer att utöva sina befogenheter på miljöpolitikens område. Det framgår dock tydligt att rådet inte har valt denna väg. Tvärtom var föremålet för de båda angripna besluten samtliga åtgärder avseende inrättandet av marina skyddsområden, vilka skulle diskuteras eller beslutas på CCAMLR:s årliga möten åren 2015 och 2016. Det finns inget avsnitt i något av de angripna besluten som tyder på att unionen inte skulle utöva sin befogenhet på miljöpolitikens område med avseende på en viss konkret del av de åtgärder ( 72 ) som planerades inom ramen för CCAMLR och således avsåg att medlemsstaterna skulle ges ansvaret för dessa åtgärder.

116. Det framstår som om den enda anledningen till att rådet i de angripna besluten från 2015 och 2016 i slutändan uttalade sig för en gemensam representation inför CCAMLR på unionens och medlemsstaternas vägnar, är att rådet helt enkelt – men felaktigt ( 73 ) –likställde delade befogenheter och blandad representation. Det beror dock inte på att unionen skulle ha saknat befogenhet för konkreta delar av de åtgärder som skulle diskuteras eller beslutas inom ramen för CCAMLR, eller att unionen avsiktligt inte ville utöva vissa av sina befogenheter.

117. Mot denna bakgrund kan det konstateras att unionen avseende alla åtgärder som skulle diskuteras eller beslutas inom ramen för CCAMLR inte bara hade befogenhet på miljöpolitikens område, utan även utövade hela denna befogenhet. Således hindrades medlemsstaterna enligt artikel 2.2 andra meningen FEUF från att utöva sina egna befogenheter på samma område, vilket även omfattade att agera vid unionens sida inom ramen för CCAMLR.

118. Någon annan slutsats följer för övrigt inte heller av artikel 191.4 FEUF.

119. Visserligen klargör artikel 191.4 andra stycket FEUF att medlemsstaternas befogenhet att förhandla i internationella organ och ingå internationella avtal inte påverkas. Som bestämmelsens ordalydelse dock gör klart (”Föregående stycke ska inte inverka på medlemsstaternas behörighet … ”), ( 74 ) garanteras medlemsstaterna endast en kvarvarande befogenhet på miljöområdet med avseende på det som regleras i artikel 191.4 första stycket FEUF, alltså med avseende på de ”närmare villkoren för samarbete” med behöriga internationella organisationer och tredjeländer. Det är emellertid inte fråga om detta i det aktuella fallet. Föremålet för de angripna besluten från 2015 och 2016 är nämligen inte de närmare villkoren för samarbete mellan unionen och CCAMLR, utan konkreta materiella rättsliga åtgärder för upprättande av marina skyddsområden i Antarktis.

120. Ett mer omfattande allmänt befogenhetsförbehåll till förmån för medlemsstaterna på miljöområdet följer inte av artikel 191.4 andra stycket FEUF. I annat fall skulle befogenheterna på miljöområdet förlora sin karaktär av delade befogenheter mellan unionen och medlemsstaterna i den mening som avses i artikel 2.2 FEUF och artikel 4.1 jämförda med artikel 4.2 e FUEF och omvandlas till enbart parallella befogenheter som när som helst kan utövas av både unionen och medlemsstaterna, och i förekommande fall även av båda samtidigt. Detta skulle dock vara oförenligt med fördragens upphovsmäns uttryckliga avsikt att principerna i AETR-praxisen inte skulle påverkas av artikel 191.4 andra stycket FEUF (tidigare artikel 130r.4 andra stycket EG), ( 75 ) vilket skulle vara omöjligt vid parallella befogenheter.

121. Det kan eventuellt bli aktuellt att enskilda medlemsstater med stöd av artikel 193 FEUF på internationell nivå vill åta sig att följa mer omfattande miljöstandarder än unionen, och med denna målsättning i sikte önskar delta i eget namn i diskussioner och beslutsfattande i internationella organ. ( 76 ) Det finns emellertid inte några objektiva och kontrollerbara omständigheter som talar för detta i det aktuella målet. Tvärtom förelåg konsensus mellan unionsorganen och medlemsstaterna avseende innehållet i de planerade åtgärderna för inrättande av marina skyddsområden inom ramen för CCAMLR.

122. Lika lite är det i det aktuella fallet tillåtet för enskilda medlemsstater att delta frivilligt vid unionens sida med åberopande av artikel 4.3 FEUF. Visserligen klargör denna bestämmelse att medlemsstaterna bland annat på området forskning inte hindras från att utöva sin befogenhet, även om unionen vidtar egna åtgärder. De konkreta diskussioner och åtgärder inom ramen för CCAMLR om inrättande av marina skyddsområden vilka avses här, ska dock – vilket klargjorts ovan ( 77 ) – inte hänföras till området forskning. Detta utesluter självklart inte att medlemsstater antingen ensamma eller gemensamt med unionen deltar i diskussioner eller beslutsfattande rörande andra åtgärder inom ramen för CCAMLR, vars tyngdpunkt ligger på forskningsområdet.

123. Slutligen ska det även påpekas att enskilda medlemsstater har territoriella intressen i Antarktis utanför tillämpningsområdet för Europeiska unionens primärrätt och unionspolitiken. ( 78 ) Det kan inte uteslutas att de berörda medlemsstaterna i syfte att tillvarata sådana intressen deltar i eget namn vid unionens sida vid diskussioner och beslutsfattande inom ramen för CCAMLR, under förutsättning att de anger dessa intressen konkret. I det aktuella fallet finns det dock inga objektiva och kontrollerbara omständigheter till stöd för detta. Det är även helt uppenbart att de angripna besluten från 2015 och 2016 – som öppnar möjligheten för alla medlemsstater och inte endast vissa av dem att delta vid unionens sida i CCAMLR – går utöver vad som skulle vara nödvändigt för att tillvarata nämnda territoriella intressen.

5. Slutsats i denna del

124. Vid en samlad bedömning ska alltså de angripna besluten från 2015 och 2016 ogiltigförklaras på den första grunden som kommissionen åberopat i målen C‑626/15 och C‑659/16, såvitt de föreskriver att unionen inte ensam ska lägga fram de berörda diskussionsdokumenten eller ståndpunkterna inför CCAMLR, utan att de endast ska läggas fram gemensamt på unionens och medlemsstaternas vägnar.

B. Den andra grunden: artikel 3.2 FEUF

125. Med sin andra grund har kommissionen gjort gällande att rådet har överskridit unionens exklusiva externa befogenhet som föreskrivs i artikel 3.2 FEUF. Kommissionen anser att de angripna besluten från 2015 och 2016 leder till påverkan på gemensamma regler och en ändring av räckvidden för dessa i den mening som avses i sista ledet i artikel 3.2 FEUF, genom vilken AETR-doktrinen kodifierades. ( 79 )

126. Denna grund för talan har endast åberopats i andra hand. Eftersom den första grunden mot bakgrund av vad jag anfört ovan räcker för att ogiltigförklara de angripna besluten från 2015 och 2016 tar jag endast i korta drag upp den andra grunden för fullständighetens skull.

127. För det första har kommissionen gjort gällande att de åtgärder för inrättande av marina skyddsområden som planerats inom ramen för CCAMLR kan påverka rådets fleråriga ståndpunkt om unionens representation inom ramen för CCAMLR ( 80 ) som antogs år 2014.

128. Det räcker därvid att konstatera att den fleråriga ståndpunkten redan på grundval av dess ordalydelse endast gäller frågor på området för den gemensamma fiskeripolitiken. Eftersom de angripna besluten från 2015 och 2016 som konstaterats ovan ( 81 ) inte hör till den gemensamma fiskeripolitiken utan till miljöpolitiken, kan det redan från början uteslutas att den fleråriga ståndpunkten från 2014 undergrävs genom nämnda beslut.

129. För det andra har kommissionen gjort gällande att de åtgärder för inrättande av marina skyddsområden som planerats inom ramen för CCAMLR kan påverka de regler som föreskrivs i förordning (EG) nr 600/2004 ( 82 ) och förordning (EG) nr 601/2004. ( 83 )

130. Den förstnämnda av dessa förordningar reglerar tekniska åtgärder och den sistnämnda kontrollåtgärder för fiske inom området för konventionen om bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis (Canberra-konventionen). Det är alltså uppenbart att de eventuella förbud och restriktioner för fiske vilka, som en del av de planerade marina skyddsområdena i Antarktis, var föremål för de angripna besluten från 2015 och 2016, kan påverka de regler som föreskrivs i de nämnda förordningarna eller ändra räckvidden för dessa. Som bekant räcker det enligt tillämplig rättspraxis att åtgärder som ska diskuteras och beslutas på internationell nivå omfattas av gällande gemensamma regler på unionsnivå ( 84 ) för att det ska anses föreligga en risk för sådan påverkan eller ändrad räckvidd, utan att det nödvändigtvis måste finnas några innehållsmässiga motsägelser mellan dessa. ( 85 )

131. Det ska dock erinras om att regleringen av fiske endast är av underordnad betydelse inom ramen för de angripna besluten från 2015 och 2016 och att den endast utgör en del av åtgärderna i samband med inrättandet av marina skyddsområden i Antarktis som planerats i CCAMLR.

132. Även om unionen därmed skulle ha en exklusiv extern befogenhet enligt sista ledet i artikel 3.2 FEUF avseende de åtgärder som regleras i förordningarna nr 600/2004 och nr 601/2004, kan denna exklusiva befogenhet endast punktvis användas som rättslig grund för enskilda delar av de angripna besluten från 2015 och 2016, och skulle inte vara tillräcklig som grund för åtgärderna som avses i besluten i sin helhet.

133. Om den andra grunden skulle bli avgörande i målen C‑626/15 och C‑659/16 ska talan således ogillas såvitt avser denna grund.

C. Huruvida de angripna beslutens ska ges bestående rättsliga verkningar

134. Om domstolen delvis ogiltigförklarar de angripna besluten från 2015 och 2016, vilket jag har föreslagit inom ramen för den första grunden, så uppkommer frågan huruvida verkningarna av de ogiltigförklarade delarna av besluten ska betraktas som bestående enligt artikel 264.2 FEUF.

135. Kommissionen har helt riktigt påpekat att en sådan delvis ogiltigförklaring endast berör de angripna besluten i den utsträckning som de föreskriver att unionen och medlemsstaterna ska uppträda gemensamt inom ramen för CCAMLR. Unionens agerande inom ramen för CCAMLR:s 34:e och 35:e årliga möten förlorar inte sin rättsliga grund, och innehållet i diskussionsdokumenten eller ståndpunkterna som unionen lagt fram vid de årliga mötena påverkas inte heller.

136. Ogiltigförklaringen av delar av de angripna besluten berövar dock medlemsstaternas representation vid unionens sida inom ramen för CCAMLR:s 34:e och 35:e årliga möten deras legitimitet ur ett unionsrättsligt perspektiv. Eftersom vissa av unionens medlemsstater faktiskt deltog i CCAMLR:s beslutsfattande inom ramen för de berörda årliga mötena – inte minst i beslutet om upprättande av ett marint skyddsområde för Rosshavet – kan det uppstå tvivel på den internationella arenan med avseende på räckvidden av de folkrättsliga förpliktelser som unionen respektive medlemsstaterna har åtagit sig.

137. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen i syfte att undvika all rättslig osäkerhet fastställer att verkningarna av de ogiltigförklarade delarna av de angripna besluten ska betraktas som bestående enligt artikel 264.2 FEUF.

D. Rättegångskostnader

138. Med tillämpning av artikel 138.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom rådet enligt det domslut jag har föreslagit är tappande part i båda målen och kommissionen har gjort ett yrkande därom, ska rådet förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i båda målen. Var och en av de medlemsstater som intervenerat till stöd för rådets yrkanden ska emellertid bära sina egna rättegångskostnader i de eller de mål som de har intervenerat i enligt artikel 140.1 i rättegångsreglerna.

VII. Förslag till avgörande

139. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen ska meddela följande dom: 1) I mål C‑626/15 ska det beslut som fattades av Ständiga representanternas kommitté den 11 september 2015 om framläggande av ett diskussionsdokument om inrättandet av ett marint skyddsområde i Weddellhavet vid det 34:e årliga mötet i kommissionen för bevarandet av marina levande tillgångar i Antarktis ogiltigförklaras, såvitt det i detta föreskrivs att diskussionsdokumentet ska läggas fram på unionens och medlemsstaternas vägnar, i stället för endast på unionens vägnar. 2) I mål C‑659/16 ska Europeiska unionens råds beslut av den 10 oktober 2016 om fastställande av den ståndpunkt som ska intas med anledning av det 35:e årliga mötet i kommissionen för bevarandet av marina levande tillgångar i Antarktis ogiltigförklaras, såvitt det i detta föreskrivs att denna ståndpunkt ska intas på unionens och medlemsstaternas vägnar, i stället för endast på unionens vägnar. 3) De rättsliga verkningarna av de delar av de angripna besluten som ogiltigförklaras ska betraktas som bestående. 4) Europeiska unionens råd ska i båda målen bära sina egna rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens kostnader. 5) Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Republiken Grekland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike, Storhertigdömet Luxemburg, Konungariket Nederländerna, Republiken Portugal, Republiken Finland, Konungariket Sverige och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland ska bära sina egna rättegångskostnader i det eller de mål som de har intervenerat i.

( 1 ) Originalspråk: tyska.

( 2 ) AETR-doktrinen härrör från domen kommissionen/rådet (AETR, 22/70, EU:C:1971:32, punkterna 15–19). En nyare sammanfattning återfinns till exempel i domstolens yttrande 1/03 av den 7 februari 2006 (nya Luganokonventionen, EU:C:2006:81, punkterna 114–133).

( 3 ) Innehållet i detta beslut återfinns i det kortfattade referatet av den 23 september 2015 från det 2554:e Corepersammanträdet (rådsdokument 11837/15, punkt 65, s. 19 och 20, och rådsdokument 11644/1/15/REV).

( 4 ) Detta beslut meddelades på grundval av en I/A-punktsnot (rådsdokument 12523/16). Det egentliga innehållet i ståndpunkten som ska intas av unionen framgår av rådsdokument 12445/16.

( 5 ) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1380/2013 av den 11 december 2013 om den gemensamma fiskeripolitiken, om ändring av rådets förordningar (EG) nr 1954/2003 och (EG) nr 1224/2009 och om upphävande av rådets förordningar (EG) nr 2371/2002 och (EG) nr 639/2004 och rådets beslut 2004/585/EG (EUT L 354, 2013, s. 22).

( 6 ) Antaget i den dåvarande Europeiska ekonomiska gemenskapens namn genom rådets beslut 81/691/EEG av den 4 september 1981 om antagande av konventionen om bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis (EGT L 252, 1981, s. 26; svensk specialutgåva, område 1, volym 10, s. 27, se även SÖ 1984:21).

( 7 ) Dessa är Konungariket Belgien, Republiken Bulgarien, Förbundsrepubliken Tyskland, Republiken Grekland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike, Republiken Italien, Konungariket Nederländerna, Republiken Polen, Republiken Finland, Konungariket Sverige och Förenade kungariket.

( 8 ) Dessa är Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike, Republiken Italien, Republiken Polen, Konungariket Sverige och Förenade kungariket.

( 9 ) Dessa är Konungariket Belgien, Republiken Frankrike och Förenade kungariket.

( 10 ) Dessa är Republiken Bulgarien, Tjeckiska republiken, Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Spanien, Republiken Italien, Konungariket Nederländerna, Republiken Polen, Republiken Finland och Konungariket Sverige.

( 11 ) Dessa är Konungariket Danmark, Republiken Estland, Republiken Grekland, Ungern, Republiken Österrike, Republiken Portugal och Slovakiska Republiken.

( 12 ) Rådets beslut av den 11 juni 2014 om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar i kommissionen för bevarandet av marina levande tillgångar i Antarktis (CCAMLR) (rådsdokument 10840/14). Det förenklade förfarandet föreskrivs i bilaga II till detta beslut.

( 13 ) Weddellhavet uppkallades efter britten James Weddell som upptäckte det och omfattar ett område på långt över 2,5 miljoner km2 på djup upp till 5000 m.

( 14 ) Den vetenskapliga kommittén är enligt artikel XIV i Canberra-konventionen ett rådgivande organ till CCAMLR.

( 15 ) Se i detta avseende punkt 24 ovan i detta förslag till avgörande.

( 16 ) Rosshavet uppkallades efter britten James Clark Ross som upptäckte det och omfattar ett område på omkring 1,55 miljoner km2 på djup upp till 1200 m.

( 17 ) För enkelhets skull kallar jag fortsättningsvis alla dessa områden för marina skyddsområden.

( 18 ) Kommissionen gjorde denna justering av handlingarna som lämnades in till CCAMLR:s sekretariat den 12 oktober 2016.

( 19 ) Förbundsrepubliken Tyskland, Republiken Grekland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike, Republiken Finland, Konungariket Sverige och Förenade kungariket har yrkat att kommissionens talan ska avvisas eller i andra hand ogillas. Konungariket Nederländerna och Republiken Portugal har yrkat att kommissionens talan ska ogillas.

( 20 ) Republiken Grekland, Republiken Finland, Republiken Portugal, Konungariket Sverige och Förenade kungariket har inte yttrat sig om rättegångskostnaderna.

( 21 ) Republiken Finland, Republiken Portugal, Konungariket Sverige och Förenade kungariket har inte yttrat sig om rättegångskostnaderna.

( 22 ) Dom av den 19 mars 1996, kommissionen/rådet (FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, punkt 26).

( 23 ) Dom av den 19 mars 1996, kommissionen/rådet (FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, punkt 27).

( 24 ) Se, för ett liknande resonemang, domen av den 11 november 1981, IBM/kommissionen (60/81, EU:C:1981:264, punkt 11), med avseende på kommissionens administrativa förfarande.

( 25 ) Se, för ett liknande resonemang, domen av den 11 november 1981, IBM/kommissionen (60/81, EU:C:1981:264, punkt 10), och domen av den 17 juli 2008, Athinaïki Techniki/kommissionen (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punkt 42), båda med avseende på kommissionens administrativa förfarande.

( 26 ) Dom av den 31 mars 1971, kommissionen/rådet (AETR, 22/70, EU:C:1971:32, punkt 42), dom av den 2 mars 1994, parlamentet/rådet (Finanzregelung AKP, C‑316/91, EU:C:1994:76, punkt 8), dom av den 19 mars 1996, kommission/rådet (FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, punkt 29), dom av den 13 oktober 2011, Deutsche Post och Tyskland/kommissionen (C‑463/10 P och C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punkt 36) och dom av den 25 oktober 2017, Slovakien/kommissionen (egna medel, C‑593/15 P och C‑594/15 P, EU:C:2017:800, punkt 46).

( 27 ) Dom av den 17 juli 2008, Athinaïki Techniki/kommissionen (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punkt 42), och dom av den 25 oktober 2017, Slovakien/kommissionen (egna medel, C‑593/15 P och C‑594/15 P, EU:C:2017:800, punkt 47).

( 28 ) Dom av den 25 oktober 2017, Slovakien/kommissionen (egna medel, C‑593/15 P och C‑594/15 P, EU:C:2017:800, punkt 47).

( 29 ) Dom av den 17 juli 2008, Athinaïki Techniki/kommissionen (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punkt 42).

( 30 ) Se i detta avseende punkt 23 ovan.

( 31 ) Se, angående avgränsningen mellan dessa två av rådets och kommissionens befogenheter, domen av den 28 juli 2016, rådet/kommissionen (ekonomiskt bidrag från Schweiz, C‑660/13, EU:C:2016:616).

( 32 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2014, Tyskland/rådet (Internationella vinorganisationen, C‑399/12, EU:C:2014:2258, punkt 63), enligt vilken även rekommendationer från ett internationellt organ omfattas av tillämpningsområdet för artikel 218.9 FEUF, om de är ägnade att påverka innehållet i rättsakter som antas av unionslagstiftaren.

( 33 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2014, Tyskland/rådet (Internationella vinorganisationen, C‑399/12, EU:C:2014:2258, punkt 65), enligt vilken artikel 218.9 FEUF är tillämplig ”oberoende av om de akter som berörs … slutligen faktiskt blir föremål för omröstning i organet”.

( 34 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 mars 1996, kommissionen/rådet (FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, punkterna 35 och 37).

( 35 ) Domstolens yttrande 2/94 av den 28 mars 1996 (gemenskapens anslutning till Europakonventionen, EU:C:1996:140, punkt 24) och dom av den 5 december 2017, Tyskland/rådet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkt 44 i slutet).

( 36 ) Domstolens yttrande 2/00 av den 6 december 2001 (Cartagenaprotokollet om biosäkerhet, EU:C:2001:664, punkt 5), liksom dom av den 14 juni 2016, parlamentet/rådet (Tanzania, C‑263/14, EU:C:2016:435, punkt 42), och dom av den 5 december 2017, Tyskland/rådet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkt 80).

( 37 ) Se, för ett liknande resonemang, även dom av den 14 juli 1976, Kramer m.fl. (3/76, 4/76 och 6/76, EU:C:1976:114, punkt 31), och dom av den 24 november 1993, Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906, punkt 12).

( 38 ) Se, i detta avseende, ovan i fotnot 37 angiven rättspraxis, liksom dom av den 5 maj 1981, kommissionen/Förenade kungariket (Bevarandeåtgärder på området havsfiske, 804/79, EU:C:1981:93).

( 39 ) Enligt lydelsen av artikel 3.1 d FEUF gäller unionens exklusiva befogenhet för bevarandet av marina biologiska resurser endast ”inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken”. I symmetri med detta klargörs i artikel 4.1 jämförd med artikel 2 d FEUF att unionen ska ha delad befogenhet med medlemsstaterna när det gäller jordbruk och fiskeri, ”med undantag av bevarandet av havets biologiska resurser”.

( 40 ) Dom av den 11 juni 1991, kommissionen/rådet (Titandioxid, C‑300/89, EU:C:1991:244, punkt 10), och dom av den 14 juni 2016, parlamentet/rådet (Tanzania, C‑263/14, EU:C:2016:435, punkt 43), liksom domstolens yttrande 1/15 av den 26 juli 2017 (förslag till avtal med Kanada om uppgifter om flygpassagerare, EU:C:2017:592, punkt 76).

( 41 ) Dom av den 26 september 2013, Förenade kungariket/rådet (utvidgning av sociala trygghetssystem till EES, C‑431/11, EU:C:2013:589, punkt 48), dom av den 27 februari 2014, Förenade kungariket/rådet (utvidgning av sociala trygghetssystem till Schweiz, C‑656/11, EU:C:2014:97, punkt 50), och dom av den 18 december 2014, Förenade kungariket/rådet (utvidgning av sociala trygghetssystem till Turkiet, C‑81/13, EU:C:2014:2449, punkt 38).

( 42 ) Se, för ett liknande resonemang, till exempel domstolens yttrande 2/00 av den 6 december 2001 (Cartagenaprotokollet om biosäkerhet, EU:C:2001:664, punkt 22).

( 43 ) Dom av den 10 januari 2006, kommissionen/rådet (Rotterdamkonventionen, C‑94/03, EU:C:2006:2, punkt 50), dom av den 24 juni 2014, parlamentet/rådet (Mauritius, C‑658/11, EU:C:2014:2025, punkt 48), och dom av den 18 december 2014, Förenade kungariket/rådet (utvidgning av sociala trygghetssystem till Turkiet, C‑81/13, EU:C:2014:2449, punkt 36).

( 44 ) Dom av den 23 februari 1988, Förenade kungariket/rådet (ämnen med hormonell verkan, 68/86, EU:C:1988:85, punkt 24), domstolens yttrande 1/94 (WTO-avtalet, EU:C:1994:384, punkt 52), och dom av den 25 oktober 2017, kommissionen/rådet (Världsradiokonferensen 2015, C‑687/15, EU:C:2017:803, punk 42).

( 45 ) Praxis avseende var unionens externa befogenhet på miljöpolitikens område ligger är inte helt enhetlig. I domstolens yttrande 2/00 av den 6 december 2001 (Cartagenaprotokollet om biosäkerhet, EU:C:2001:664, punkt 44) har domstolen ansett att artikel 175 EG, nuvarande artikel 192 FEUF är en lämplig rättslig grund. Däremot har domstolen i den nyligen avkunnade domen av den 5 december 2017, Tyskland/rådet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkt 65) angett att unionen på miljöpolitikens område ”uttryckligen har tilldelats extern befogenhet, enligt artikel 191.1 fjärde strecksatsen FEUF”. I domen av den 30 maj 2006, kommissionen/Irland MOX-anläggningen i Sellafield, C‑459/03, EU:C:2006:345, punkterna 90–92) erkänns uttryckligen unionens externa befogenhet för skyddet av den marina miljön, vilket ska framgå av artikel 175 jämförd med artikel 174.1 fjärde strecksatsen EG, nuvarande artiklarna 192 och 191.1 fjärde strecksatsen FEUF. Huruvida artikel 191 eller artikel 192 FEUF eller båda bestämmelserna i förening är relevanta i förevarande fall kan i slutändan lämnas öppet, eftersom artikel 4.1 jämförd med artikel 4.2 e FEUF föreskriver delad befogenhet mellan unionen och medlemsstaterna i båda dessa varianter.

( 46 ) Domstolens yttrande 2/00 av den 6 december 2001 (Cartagenaprotokollet om biosäkerhet, EU:C:2001:664, punkt 23) liksom dom av den 11 juni 2014, kommissionen/rådet (ramavtal med Filippinerna, C‑377/12, EU:C:2014:1903, punkt 34), och dom av den 14 juni 2016, parlamentet/rådet (Tanzania, C‑263/14, EU:C:2016:435, punk 44).

( 47 ) Se, för ett liknande resonemang, mitt förslag till avgörande i målet kommissionen/rådet (Vietnam, C‑13/07, EU:C:2009:190, punkt 113).

( 48 ) Se, exempelvis, skäl 14 i ingressen till utkastet till CCAMLR-bevarandeåtgärder för inrättade av ett marint skyddsområde i Weddellhavet (WSMPA), som lagts fram som bilaga A.2-B till ansökan i mål C‑659/16: ”research and monitoring related to the objectives of the WSMPA form an integral part of the management of the WSMPA”. Dessutom formuleras specifika forskningsmål i avsnitt 3 i detta utkast, i bestämmelserna S 11 och S 12, och i bestämmelserna i avsnitt 7 ges en närmare beskrivning av hur forskningsaktiviteterna ska godkännas och genomföras.

( 49 ) Se särskilt dom av den 24 november 1993, Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906), liksom förslag till avgörande av generaladvokaten Wahl i det anhängiga målet Deutscher Naturschutzring, Dachverband der deutschen Natur- und Umweltschutzverbände e.V. (C‑683/16, EU:C:2018:38).

( 50 ) Dom av den 29 mars 1990, Grekland/rådet (Tjernobyl, C‑62/88, EU:C:1990:153, punkt 20), och dom av den 24 november 1993, Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906, punkt 27).

( 51 ) Dom av den 29 mars 1990, Grekland/rådet (Tjernobyl, C‑62/88, EU:C:1990:153, punkt 19), och dom av den 24 november 1993, Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906, punkt 26).

( 52 ) Se särskilt om avgränsningen mellan den gemensamma handelspolitiken och miljöpolitiken exempelvis dom av den 29 mars 1990, Grekland/rådet (Tjernobyl, C‑62/88, EU:C:1990:153), domstolens yttrande 2/00 av den 6 december 2001 (Cartagenaprotokollet om biosäkerhet, EU:C:2001:664), liksom dom av den 12 december 2002, kommissionen/rådet (Energy Star, C‑281/01, EU:C:2002:761), och dom av den 10 januari 2006, kommissionen/rådet (Rotterdamkonventionen, C‑94/03, EU:C:2006:2).

( 53 ) Dom av den 18 juli 2013, Daiichi Sankyo och Sanofi-Aventis Deutschland (C‑414/11, EU:C:2013:520, punkt 51), och dom av den 22 oktober 2013, kommissionen/rådet (tjänster med villkorad tillgång, C‑137/12, EU:C:2013:675, punkt 57), domstolens yttrande 2/15 av den 16 maj 2017 (frihandelsavtal med Singapore, EU:C:2017:376, punkt 36) liksom dom av den 25 oktober 2017, kommissionen/rådet (reviderad Lissabonöverenskommelse, C‑389/15, EU:C:2017:798, punkt 49).

( 54 ) Se ovan punkt 76 i detta förslag till avgörande avseende relevansen av syftet med och innehållet i den aktuella rättsakten samt det sammanhang i vilket den ingår.

( 55 ) Se till exempel skäl 8 i ingressen till utkastet till CCAMLR-bevarandeåtgärder för upprättade av ett marint skyddsområde i Weddellhavet (se ovan fotnot 48) i vilket följande önskan uttrycks: ”to ensure that areas vulnerable to the effects of climate change and impacts by human activities are protected in recognition of their global and regional environmental and scientific importance”. I skäl 9 i samma utkast betonas dessutom ”that the Weddell Sea has largely pristine ecosystems and diverse marine living resources and that it is crucial for global ocean circulation and the world’s climate, and is also an ideal area for studying ecosystem effects, resilience and adaptive capacity to climate change and ocean acidification separate from the impacts of human activities, such as fishing”. Inom ramen för bestämmelserna G 1 till G 6 i de allmänna målen för det marina skyddsområdet i avsnitt 3 i detta utkast är det återigen fråga om skyddet av ekosystem, biologisk mångfald, habitat och påverkan på klimatet.

( 56 ) Se exempelvis avsnitt 5 i utkastet för CCAMLR-bevarandeåtgärder för upprättade av ett marint skyddsområde i Weddellhavet (se ovan fotnot 48) som innehåller en förteckning över ”Restricted, prohibited and managed activities”, bland vilka bestämmelse nr 4 fastställer följande huvudregel: ”fishing activities are prohibited”.

( 57 ) Se exempelvis bestämmelse nr 5 i avsnitt 5 i utkastet för CCAMLR-bevarandeåtgärder för upprättade av ett marint skyddsområde i Weddellhavet (se ovan fotnot 48): ”Dumping or discharging of any waste or other matter and the introduction of any sewage … is prohibited”.

( 58 ) Se exempelvis avsnitt 2.3 i utkastet till en ”Weddell Sea Marine Protected Area Management Plan” som finns återgiven i bilagan till utkastet för CCAMLR-bevarandeåtgärder för upprättade av ett marint skyddsområde i Weddellhavet (se ovan fotnot 48): ”The Fisheries Research Zone includes both fished areas and unfished reference areas to advance our understanding about the ecosystem effects of longline fishing …”.

( 59 ) Miljöskyddsprotokollet till Antarktisprotokollet som undertecknades i Madrid den 4 oktober 1991.

( 60 ) Se dessutom skäl 2 till Canberra-konventionen, som betonar koncentrationen av marina levande tillgångar som man funnit i de antarktiska vattnen samt det ökade intresset för de möjligheter som erbjuds genom användning av dessa resurser som proteinkälla.

( 61 ) Se, i detta avseende, åter ingressen till Canberra-konventionen där, för det första, ”betydelsen av att bevara miljön och skydda ekosystemets orubbade tillstånd i de hav som omger Antarktis” står på ett ytterst prominent ställe (skäl 1), och ”det huvudansvar för skydd och bevarande av miljön i Antarktis, som vilar på Antarktisfördragets konsultativa parter och särskilt deras ansvar enligt artikel IX punkt 1 f i Antarktisfördraget med hänsyn till skydd och bevarande av de levande tillgångarna i Antarktis” betonas för det andra (skäl 6).

( 62 ) Se, i detta avseende, förslag till avgörande av generaladvokaten Wahl i det anhängiga målet Deutscher Naturschutzring, Dachverband der deutschen Natur- und Umweltschutzverbände e.V. (C‑683/16, EU:C:2018:38).

( 63 ) Detta redan enligt förslag till avgörande av generaladvokaten Léger i målet parlamentet/Gutiérrez de Quijano y Lloréns (C‑252/96 P, EU:C:1998:157, punkt 36).

( 64 ) Se, för ett liknande resonemang, beslut av den 27 september 2004, UER/M6 m.fl. (C‑470/02 P, EU:C:2004:565, punkt 69), och dom av den 21 september 2010, Sverige m.fl./API och kommissionen (C‑514/07 P, C‑528/07 P och C‑532/07 P, EU:C:2010:541, punkt 65).

( 65 ) Förslag till avgörande av generaladvokaten Szpunar i målet Tyskland/rådet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:296, punkt 83 och föregående rubrik).

( 66 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 maj 2006, kommissionen/Irland MOX-anläggningen i Sellafield, C‑459/03, EU:C:2006:345 punkt 93).

( 67 ) Dom av den 5 december 2017, Tyskland/rådet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkt 61).

( 68 ) Se, i detta avseende, dom av den 5 december 2017, Tyskland/rådet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkt 68). I denna dom förtydligar domstolen sin tidigare uppfattning enligt domstolens yttrande 2/15 av den 16 maj 2017 (frihandelsavtal med Singapore, EU:C:2017:376, punkt 244 jämförd med punkt 243) där domstolen utgick från att åtaganden som följer av internationella avtal som omfattas av en delad befogenhet mellan unionen och medlemsstaterna ”inte [kan] godkännas av unionen ensam”.

( 69 ) Så förhöll det sig exempelvis med godkännandet av enskilda regleringsområden i överenskommelsen i bilagan till WTO-avtalet, för vilka den gemensamma handelspolitiken enligt dåvarande rättsläge inte var en tillräcklig rättslig grund (se i detta avseende domstolens yttrande 1/94 av den 15 november 1994, WTO-avtalet, EU:C:1994:384). Detsamma gäller i dag för det planerade frihandelsavtalet med Singapore (se i detta avseende domstolens yttrande 2/15 av den 16 maj 2017 (frihandelsavtal med Singapore, EU:C:2017:376).

( 70 ) Se för närmare detaljer punkt 18 ovan i detta förslag till avgörande.

( 71 ) Av domen av den 30 maj 2006, kommissionen/Irland (MOX-anläggningen i Sellafield, C‑459/03, EU:C:2006:345, i synnerhet punkt 96) och av domen av den 5 december 2017, Tyskland/rådet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkt 68 andra meningen) kan man dra slutsatsen att unionen i enskilda fall kan välja att inte använda sin befogenhet fullt ut på ett område som omfattas av delade befogenheter, utan i stället endast utnyttja en del av sin befogenhet och på så sätt lämna utrymme för oberoende åtgärder från medlemsstaternas sida.

( 72 ) Man kan exempelvis tänka sig skyddet av enskilda konkret angivna djurarter eller genomförande av enskilda åtgärder för forskning på problemet med smältande glaciärer.

( 73 ) Se, i detta avseende, punkterna 104–110 ovan i detta förslag till avgörande.

( 74 ) Min kursivering.

( 75 ) Se, i detta avseende, förklaring nr 10 som fogats till slutakten från den regeringskonferens som antagit Maastrichtfördraget, undertecknat den 7 februari 1992 (förklaring till artiklarna 109, 130r och 130y i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, EGT C 191, 1992, s. 100): ”Konferensen finner att bestämmelserna i artiklarna 109.5 130r.4 andra stycket och 130y inte berör de principer som följer av domstolens dom i AETR-målet.”

( 76 ) Med avseende på marina skyddsområden som de som är aktuella här, skulle det till exempel kunna tänkas att enskilda medlemsstater vill ingå internationella avtal om att helt avstå från all mänsklig aktivitet i Antarktis vatten, i stället för endast åta sig att följa de begränsningar som unionen avser.

( 77 ) Se punkterna 84–87 ovan i detta förslag till avgörande.

( 78 ) Detta berör närmare bestämt Republiken Frankrike och Förenade kungariket.

( 79 ) Dom av den 4 september 2014, kommissionen/rådet (skydd för radio- och televisionsföretags rättigheter, C‑114/12, EU:C:2014:2151, punkterna 64–67), och dom av den 26 november 2014, Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, punkterna 27 och 28).

( 80 ) Se, i detta avseende, punkt 23 ovan i detta förslag till avgörande.

( 81 ) Se, i detta avseende, i synnerhet punkterna 88–98 ovan i detta förslag till avgörande.

( 82 ) Rådets förordning (EG) nr 600/2004 av den 22 mars 2004 om fastställande av vissa tekniska åtgärder för fiskeriverksamhet i det område som omfattas av konventionen om bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis (EUT L 97, 2004, s. 1)

( 83 ) Rådets förordning (EG) nr 601/2004 av den 22 mars 2004 om fastställande av vissa kontrollåtgärder för fiskeriverksamhet i det område som omfattas av konventionen om bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis och om upphävande av förordningarna (EEG) nr 3943/90, (EG) nr 66/98 och (EG) nr 1721/1999 (EUT L 97, 2004, s. 16)

( 84 ) Se, i detta avseende, domstolens yttrande 1/13 av den 14 oktober 2014 (tredjelands anslutning till Haagkonventionen, EU:C:2014:2303, punkt 71), dom av den 26 november 2014, Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, punkt 29), liksom domstolens yttrande 3/15 av den 14 februari 2017 (Marrakechfördraget om att underlätta tillgången till publicerade verk, EU:C:2017:114, punkt 105) och domstolens yttrande 2/15 av den 16 maj 2017 (frihandelsavtal med Singapore, EU:C:2017:376, punkt 181).

( 85 ) Se, i detta avseende, domstolens yttrande 2/91 av den 19 mars 1993 (Internationella arbetsorganisationens konvention nr 170, EU:C:1993:106, punkterna 25 och 26), och domstolens yttrande 1/13 av den 14 oktober 2014 (tredjelands anslutning till Haagkonventionen, EU:C:2014:2303, punkt 86), domstolens yttrande 3/15 av den 14 februari 2017 (Marrakechfördraget om att underlätta tillgången till publicerade verk, EU:C:2017:114, punkt 113) och domstolens yttrande 2/15 av den 16 maj 2017 (frihandelsavtal med Singapore, EU:C:2017:376, punkt 201).