Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Fri rörlighet för personer — Etableringsfrihet — Frihet att tillhandahålla tjänster — Fördragsbestämmelser — Tillämpningsområde — Medborgare i en medlemsstat som utför olika sysslor åt ett härbärge under cirka 30 timmar per vecka i utbyte mot naturaförmåner och kontanter — Omfattas inte — (Artiklarna 43 EG och 49 EG)

2. Fri rörlighet för personer — Arbetstagare — Begrepp — Förekomst av ett arbetsförhållande — Utförande av verkligt och faktiskt arbete — Medborgare i en medlemsstat som utför olika sysslor åt ett härbärge under cirka 30 timmar per vecka i utbyte mot naturaförmåner och kontanter — Den nationella domstolens bedömning — (Artikel 39 EG)

3. Medborgarskap i Europeiska unionen — Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier — Uppehållsrätt — Direkt tillämpning av artikel 18.1 EG — Begränsningar och villkor — Tillämpning i enlighet med gemenskapsrättens allmänna principer och särskilt proportionalitetsprincipen — Icke ekonomiskt aktiv unionsmedborgare som innehar ett uppehållstillstånd som har utfärdats av värdmedlemsstaten — Har rätt till likabehandling avseende ett socialt bistånd i form av existensminimumbidrag — (Artiklarna 12 EG och 18.1 EG)

Sammanfattning

1. En medborgare i en medlemsstat som i en annan medlemsstat åt ett härbärge, och under dess ledning, utför olika sysslor under cirka 30 timmar per vecka, enligt ett individuellt återanpassningsprogram, och i gengäld erhåller naturaförmåner och kontanter, omfattas inte av artiklarna 43 EG och 49 EG.

Den etableringsrätt som föreskrivs i artiklarna 43–48 EG omfattar nämligen enbart en rätt att starta och utöva all slags verksamhet som egenföretagare samt en rätt att bilda och driva företag och att upprätta kontor, filialer eller dotterbolag. Avlönat arbete omfattas således inte.

Dessutom omfattas inte en verksamhet som utövas permanent eller åtminstone utan någon förutsägbar tidsbegränsning av gemenskapens bestämmelser om tillhandahållande av tjänster.

(se punkterna 20, 22, 27–29, samt punkt 1 i domslutet)

2. En medborgare i en medlemsstat som i en annan medlemsstat åt ett härbärge, och under dess ledning, utför olika sysslor under cirka 30 timmar per vecka, enligt ett individuellt återanpassningsprogram, och i gengäld erhåller naturaförmåner och kontanter, kan göra anspråk på en uppehållsrätt i egenskap av arbetstagare i den mening som avses i artikel 39 EG endast under förutsättning att det avlönade arbete som personen i fråga utför är att anse som ett verkligt och faktiskt arbete. Det ankommer på den nationella domstolen att göra den prövning av de faktiska omständigheterna som krävs för att avgöra huruvida så är fallet i det mål som är anhängigt vid den. Domstolen skall härvid grunda sig på objektiva kriterier och göra en helhetsbedömning av alla de omständigheter i målet som avser arten av såväl det aktuella arbetet som arbetsförhållandet i fråga. Den skall särskilt kontrollera om de sysslor som personen i fråga faktiskt utför kan anses vara sådana som normalt sett tillhör arbetsmarknaden. Denna bedömning kan göras med beaktande av den mottagande institutionens ställning och arbetsmetoder, det sociala återanpassningsprogrammets innehåll, vilket slags sysslor det rör sig om och under vilka villkor de utförs.

(se punkterna 17, 20, 22, 24 och 29, samt punkt 1 i domslutet)

3. En medborgare av Europeiska unionen som i värdmedlemsstaten inte har uppehållsrätt enligt artikel 39 EG, artikel 43 EG eller artikel 49 EG kan redan på grund av sin ställning som unionsmedborgare göra anspråk på en uppehållsrätt med direkt tillämpning av artikel 18.1 EG. Utövandet av denna rätt är föremål för de begränsningar och villkor som nämns i denna bestämmelse, såsom kravet på tillräckliga tillgångar, men de behöriga myndigheterna måste se till att dessa begränsningar och villkor tillämpas i enlighet med gemenskapsrättens allmänna principer och särskilt proportionalitetsprincipen. Om det konstateras att en unionsmedborgare som inte är ekonomiskt aktiv innehar ett uppehållstillstånd, kan han dock göra anspråk på sådant socialt bistånd som existensminimumbidraget, med stöd av artikel 12 EG.

(se punkterna 33, 43 och 46, samt punkt 2 i domslutet)