ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

I punkt 49.1 i Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 571/2003 privind Codul fiscal (tillämpningsföreskrifter för skattelagen) föreskrivs följande: ”Enligt artikel 147 ter 1 a i skattelagen kan alla beskattningsbara personer som inte är etablerade i Rumänien, men som är etablerade i en annan medlemsstat, ansöka om återbetalning av betald mervärdesskatt avseende import och förvärv av varor eller tjänster i Rumänien. Rumänien ska återbetala mervärdesskatten om den beskattningsbara personen uppfyller följande villkor: a) Under återbetalningsperioden har den beskattningsbara personen, i Rumänien, varken haft sätet för sin ekonomiska verksamhet eller ett fast etableringsställe från vilket affärstransaktioner genomförts, eller, i avsaknad av ett sådant säte eller fast etableringsställe, inte heller varit bosatt eller stadigvarande vistats där. b) Under återbetalningsperioden har den beskattningsbara personen varken varit registrerad till mervärdesskatt eller varit skyldig att registrera sig till mervärdesskatt i Rumänien i enlighet med artikel 153 i skattelagen. c) Under återbetalningsperioden har den beskattningsbara personen inte levererat några varor eller tillhandahållit några tjänster som anses ha levererats eller tillhandahållits i Rumänien, med undantag för följande transaktioner: 1. Tillhandahållande av transporttjänster och transaktioner som har samband med dessa som är undantagna från skatteplikt i enlighet med artikel 143.1 c–m, artikel 144.1 c och artikel 144 bis i skattelagen. 2. Leverans av varor och tillhandahållande av tjänster till en person som är skyldig att betala mervärdesskatt i enlighet med artikel 150.2–6 i skattelagen.”
6

I artikel 9 i samma direktiv, i dess lydelse enligt rådets direktiv 2001/44/EG av den 15 juni 2001 (EGT L 175, 2001, s. 17), föreskrevs följande: ”1. Fordringar ska drivas in i valutan för den medlemsstat i vilken den anmodade myndigheten har sitt säte. Den anmodade myndigheten ska till den sökande myndigheten överföra hela det fordringsbelopp som den har drivit in. 2. Den anmodade myndigheten får, om gällande lagar och andra författningar samt administrativ praxis i den medlemsstat där den har sitt säte så medger och efter samråd med den sökande myndigheten bevilja gäldenären en betalningsfrist eller godkänna ett avbetalningsförfarande. All ränta som påförs av den anmodade myndigheten med anledning av sådan betalningsfrist skall även överföras till den medlemsstat där den sökande myndigheten har sitt säte. …”
24

Under dessa omständigheter konstaterar domstolen, i likhet med vad den franska regeringen har angett i sitt skriftliga yttrande, att när konsumenten kan välja mellan åtminstone två incheckningsätt är det incheckningssätt som konsumenten erbjuds under bokningsprocessen inte nödvändigtvis en tjänst som är obligatorisk eller oumbärlig för befordran av konsumenten. När ett lufttrafikföretag erbjuder en avgiftsbelagd tjänst för incheckning online samtidigt som andra alternativ erbjuds, vilka gör det möjligt för passagerarna att checka in kostnadsfritt, kan nämligen inte kostnaderna för incheckning online av passagerare anses vara en oundviklig beståndsdel av det slutliga pris som ska betalas i den mening som avses i artikel 23.1 andra meningen i förordning nr 1008/2008, utan ska kvalificeras som ett valfritt pristillägg, i den mening som avses i fjärde meningen i den bestämmelsen, som konsumenten kan välja att tacka ja eller nej till.
12

En av dessa åtgärder – kallad ”den första åtgärden” eller ”åtgärd 1” – bestod i att FSIH år 2006 överlät 49,9 procent av de aktier i Duferco US som bolaget innehaft sedan år 2003 till DII. Denna aktieöverlåtelse ägde rum inom ramen för förhandlingar innan NLMK-koncernen förvärvade aktier i Dufercokoncernen via SIF, efter att NLMK-koncernen förklarat att den vill se att samtliga aktier i Duferco US skulle kontrolleras av SIF. För att avveckla sitt innehav i Duferco US utställde FSIH således den 14 juni 2006 en köpoption till DII avseende förvärv av bolagets aktier i Duferco US; denna option överläts sedermera till Ultima som tog optionen i anspråk och förvärvade – till en köpeskilling om 125,85 miljoner amerikanska dollar (USD) (ungefär 95 miljoner euro) – hela FSIH:s innehav i Duferco US.
16

JC väckte talan vid Landgericht Saarbrücken (Regionala domstolen i Saarbrücken, Tyskland) och yrkade fastställelse av, för det första att Kreissparkasse Saarlouis fordran enligt det aktuella avtalet inte översteg 66537,57 euro, belopp fastställt per den 30 april 2018, för det andra att Kreissparkasse Saarlouis för sent hade godkänt betalningen av detta belopp och, för det tredje att Kreissparkasse Saarlouis var skyldig att ersätta JC för all skada som uppstått till följd av vägran att godta avvecklingen av skulden. JC yrkade i andra hand att det skulle fastställas att Kreissparkasse Saarlouis, från och med dagen för mottagandet av förklaringen om frånträde, inte längre hade rätt till avtalsenlig ränta eller återbetalning av krediten enligt villkoren i det aktuella avtalet.
1

The Goldman Sachs Group Inc. har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 12 juli 2018, The Goldman Sachs Group/kommissionen (T‑419/14, EU:T:2018:445) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen klagandens talan om dels ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2014) 2139 final av den 2 april 2014 om ett förfarande enligt artikel 101 [FEUF] och artikel 53 i EES‑avtalet (ärende AT.39610 – Elkablar) (nedan kallat det omtvistade beslutet), i den del beslutet berör klaganden, dels nedsättning av de böter som har ålagts klaganden.
6

Artikel 3 i förordningen har rubriken ”Skydd för öppen internetanslutning”. I punkterna 1–3 i den artikeln föreskrivs följande: ”1. Slutanvändare ska ha rätt att via sin internetanslutningstjänst ha tillgång till och distribuera information och innehåll, använda och tillhandahålla applikationer och tjänster och använda terminalutrustning efter eget val, oavsett var slutanvändaren eller leverantören befinner sig och oavsett informationens, innehållets, applikationens eller tjänstens lokalisering, ursprung eller destination. … 2. Överenskommelser mellan leverantörer av internetanslutningstjänster och slutanvändare om kommersiella och tekniska villkor och de egenskaper för internetanslutningstjänster, såsom pris, datavolymer och datahastighet, och eventuella affärsmetoder som tillämpas av leverantörer av internetanslutningstjänster, får inte begränsa utövandet av slutanvändares rättigheter som anges i punkt 1. 3. Leverantörer av internetanslutningstjänster ska behandla all trafik likvärdigt, utan diskriminering, begränsningar eller störanden, och oberoende av sändare och mottagare, det innehåll användarna tar del av eller distribuerar, de applikationer eller tjänster som används eller tillhandahålls eller den terminalutrustning som används. Det första stycket ska inte hindra leverantörer av internetanslutningstjänster från att genomföra rimliga trafikstyrningsåtgärder. För att anses vara rimliga ska sådana åtgärder vara öppna, icke-diskriminerande och proportionella och ska inte grundas på kommersiella överväganden utan på objektiva sett skilda krav på tjänstens tekniska kvalitet för specifika kategorier av trafik. Sådana åtgärder får inte övervaka det specifika innehållet och får inte bibehållas längre än vad som är nödvändigt. Leverantörer av internetanslutningstjänster får inte tillämpa trafikstyrningsåtgärder som går utöver de som anges i andra stycket och får i synnerhet inte blockera, sakta ned, ändra, begränsa, störa, försämra eller diskriminera specifikt innehåll, specifika applikationer eller tjänster eller specifika kategorier av dessa, utom när det är nödvändigt, och endast så länge det är nödvändigt, för att a) följa unionens lagstiftningsakter eller med unionsrätten förenlig nationell lagstiftning som leverantören av internetanslutningstjänster omfattas av, eller åtgärder som är förenliga med unionsrätten som ger verkan åt sådana unionslagstiftningsakter eller nationell lagstiftning, inklusive rättsliga avgöranden eller beslut från myndigheter med relevanta befogenheter, b) bevara robustheten och säkerheten i nätet, tjänster som tillhandahålls via det nätet och slutanvändarnas terminalutrustning, c) förhindra en nära förestående överbelastning av nätet eller lindra effekterna av exceptionell eller tillfällig överbelastning av nätet, under förutsättning att likvärdiga kategorier av trafik behandlas likvärdigt.”
33

Att under dessa omständigheter anse att medling – vid tillämpning av artikel 201 i direktiv 2009/138 – inte utgör ”[rättsliga] undersökningar eller förhandlingar” i den mening som avses i denna artikel, skulle, såvitt gäller just denna fas, beröva den försäkrade dennes rätt att välja sin advokat eller företrädare. Det kan emellertid inte bestridas att den försäkrade har behov av rättsligt skydd under den fas som – när den väl har inletts – utgör en integrerad del av förfarandet vid den domstol som har beslutat om medling. En sådan tolkning är för övrigt förenlig med det syfte som eftersträvas med direktiv 2009/138, vilket erinras om i punkt 26 ovan, det vill säga att säkerställa ett lämpligt skydd för de försäkrade. Det gör det nämligen möjligt för dem att fortsätta att låta sig biträdas av samma företrädare under den fas av förfarandet som äger rum i domstol.
4

I artikel 1 första–fjärde strecksatserna i rambeslutet föreskrivs följande: ”I detta rambeslut avses med: – vinning: varje ekonomisk fördel av brottsliga gärningar; den kan bestå av alla former av egendom enligt definitionen i följande strecksats, – egendom: all slags egendom, materiell eller immateriell, lös eller fast egendom, samt juridiska handlingar eller urkunder som styrker äganderätt eller annan rätt till sådan egendom, – hjälpmedel: all slags egendom som på något sätt, helt eller delvis, använts eller varit avsedd att användas för att begå brottslig gärning eller brottsliga gärningar, – förverkande: sådant straff eller annan åtgärd beslutad av domstol efter rättegång på grund av brottslig gärning eller brottsliga gärningar som innebär slutgiltigt berövande av egendom.”
46

Domstolen har således vid upprepade tillfällen erinrat om att det framgår av såväl ordalydelsen som systematiken i artikel 267 FEUF att förfarandet med förhandsavgörande förutsätter att ett mål faktiskt är anhängigt vid den nationella domstolen och att den nationella domstolen inom ramen för detta mål kommer att meddela ett avgörande med avseende på vilket förhandsavgörandet kan beaktas (dom av den 21 april 1988, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, punkt 11), dom av den 4 oktober 1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland, C‑159/90, EU:C:1991:378, punkterna 12 och 13, och dom av den 27 februari 2014, Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, punkt 28 och där angiven rättspraxis).
17

I den förklarande anmärkningen till denna klass anges följande: ”Klass 35 omfattar huvudsakligen tjänster utförda av personer eller organisationer vars främsta syfte är att: 1. ge hjälp vid drift eller ledning av affärsföretag, eller 2. ge hjälp vid skötsel av affärsåtaganden eller i samband med kommersiella funktioner i ett industriellt eller kommersiellt företag, och även tjänster som utförs av reklamföretag som huvudsakligen producerar information till allmänheten, tillkännagivanden eller meddelanden via olika distributionskanaler och för varor och tjänster av alla slag. Denna klass omfattar särskilt: – tjänster där man sammanställer ett varusortiment till förmån för andra (med undantag för transporter av varorna) så att kunder enkelt kan se och köpa varorna; sådana tjänster kan tillhandahållas via detaljhandel, partihandel, försäljningsautomater, postorderkataloger eller elektroniska medier, till exempel via webbplatser eller tvshoppingprogram; – tjänster där man registrerar, återger, utarbetar, sammanställer eller systematiserar skriftliga uppgifter och även sammanställer matematiska eller statistiska data, – reklambyråtjänster och tjänster som exempelvis distribution av tryckt reklammaterial (direkt eller per post) eller distribution av varuprover. Denna klass kan även omfatta reklam i samband med andra tjänster exempelvis banklåneverksamhet och radioreklam. …”
37

Det framgår härvid av de förarbeten som ledde fram till antagandet av Montrealkonventionen att de fördragsslutande parterna föredrog begreppet ”skadebringande händelse” (”accident”) framför begreppet ”händelse”, vilket hade föreslagits i det ursprungliga förslaget till konvention (se bland annat det yttrande som avgetts av International Union of Aviation Insurers, DCW Doc No.28, den 13 maj 1999, och föredragandens yttrande Rapport on the Modernization and Consolidation of the Warsaw System, C‑WP/10576). Detta skedde eftersom begreppet ”händelse” ansågs alltför brett, i det att det omfattar alla omständigheter och således kan leda till alltför många tvister.
16

Genom beslut av den 28 april 2014 avvisade Energimyndigheten den begäran om omprövning av beslutet av den 31 mars 2014 som A hade gett in, samt avslog A:s begäran att få ställning som part i förfarandet. A överklagade därefter till Helsingfors förvaltningsdomstol (Finland) och yrkade att A skulle tillerkännas ställning som part i förfarandet i det ärende som denna myndighet hade handlagt, att de beslut som Energimyndigheten hade fattat den 31 mars respektive den 28 april 2014 skulle upphävas och att ärendet skulle återförvisas till nämnda myndighet för förnyad prövning. Genom dom av den 23 maj 2016 bifölls A:s yrkanden.
47

Den fasta praxis från EU-domstolen som det redogjorts för ovan i punkterna 41–43 syftar nämligen just till att ge domstolen möjlighet att uttala sig angående tolkningen av unionsbestämmelser, oberoende av under vilka omständigheter de kommer att tillämpas, i situationer som fördragens upphovsmän eller unionslagstiftaren inte ansett behöver omfattas av bestämmelsernas tillämpningsområde. I detta sammanhang kan domstolens behörighet inte rimligtvis variera beroende på om tillämpningsområdet för den relevanta bestämmelsen har avgränsats genom en positiv definition eller genom angivandet av vissa undantag, då dessa två lagstiftningstekniker kan användas utan åtskillnad (dom av den 7 november 2018, C och A, C‑257/17, EU:C:2018:876, punkterna 38 och 39 och där angiven rättspraxis).
37

Det kan i detta sammanhang erinras om att enligt punkt 8 i riktlinjerna för parallellhandel med växtskyddsmedel (Guidance document concerning the parallel trade of plant protection products), vilka offentliggjordes den 14 juli 2015, gäller att ”[när] ett parallellhandelstillstånd löper ut ska en ny ansökan lämnas in i enlighet med bestämmelserna i artikel 52 i förordning nr 1107/2009. Ansökan kommer att prövas med avseende på kriterierna i artikel 52 och betraktas som en ny ansökan. Samtliga handlingar ska därför skickas in på nytt”.
12

Det kriterium enligt vilket de tyska tvistemålsdomstolarna utövar sin kontroll över de avgifter som flygplatsens ledningsenhet fastställer följer av 315 § i Bürgerliches Gesetzbuch (civillagen) i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad BGB). I denna bestämmelse, som har rubriken ”Fastställande av en parts prestation”, föreskrivs följande: ”(1) Om en av avtalsparterna ska fastställa prestationen ska det vid tveksamhet utgås från att den ska fastställas i överensstämmelse med rätt och billighet (ex aequo et bono). (2) Fastställandet ska ske genom en förklaring riktad till den andra avtalsparten. (3) Om prestationen ska fastställas i överensstämmelse med rätt och billighet (ex aequo et bono), ska fastställelsen vara bindande för den andra parten endast om den är skälig. Om den inte är skälig, ska den fastställas genom dom. Detsamma gäller när fastställelsen sker för sent.”
17

Enligt artikel 1 avsnitt 2 del A.2 i bilaga I till decreto n. 264 – Regolamento recante criteri indicativi per agevolare la dimostrazione della sussistenza dei requisiti per la qualifica dei residui di produzione come sottoprodotti e non come rifiuti (dekret nr 264, om vägledande kriterier för att göra det lättare att påvisa att kraven för att kvalificera produktionsrester som biprodukter och inte som avfall är uppfyllda), av den 13 oktober 2016 (GURI nr 38, av den 15 februari 2017) gäller följande: ”På grundval av gällande bestämmelser vid tidpunkten för förevarande dekrets ikraftträdande får endast sådan restbiomassa som anges i bilaga X till del V i [lagstiftningsdekret nr 152/2006] och i artikel 2bis i lagdekret nr 171 av den 3 november 2008 användas för att producera energi genom förbränning, utan att det påverkar framtida bestämmelser som uttryckligen reglerar användningen av restbiomassa som bränsle. Vid användning för energiproduktion genom förbränning omfattas de ämnen som avses i artikel 185 i [lagstiftningsdekret nr 152/2006] under alla omständigheter av avfallsregleringen om de inte anges i de bestämmelser som avses i detta stycke.”
17

Artikel 24 i nämnda lag har följande lydelse: ”1. Skattebeloppet följer av en tillämpning av följande skattesatser på beskattningsunderlaget eller på den beskattningsbara nettoinkomsten i enlighet med artikel 23: a) för lagring av sådant använt bränsle som avses i artikel 22.1 a uppgår skattesatsen till 70 euro per kg tung metall, b) för lagring av radioaktivt avfall som avses i artikel 22.1 b uppgår skattesatsen till 30000 euro per kubikmeter radioaktivt avfall, c) för lagring av radioaktivt avfall som anges i artikel 22.1 c: 1. för radioaktivt avfall med låg eller medelhög aktivitet uppgår skattesatsen till 10000 euro per kubikmeter, 2. för radioaktivt avfall med mycket låg aktivitet uppgår skattesatsen till 2000 euro per kubikmeter.”
5

I artikel 4, som har rubriken ”Avgiftsbelagt överskott”, i förordningen föreskrivs följande: ”1. Avgiften skall tas ut hos producenten på det överskott som produceras utöver företagets kvot för regleringsåret i fråga. Ingen avgift skall emellertid tas ut på sådana överskottskvantiteter som a) har levererats till en bearbetare senast den 30 november följande regleringsår, för att användas i framställningen av sådana produkter som anges i bilagan, b) har förts över, i enlighet med artikel 14 i förordning (EG) nr 318/2006, och, i fråga om socker, lagrats av producenten fram till regleringsårets sista dag, c) har levererats före den 31 december följande regleringsår inom ramen för den särskilda försörjningsordning för de yttersta randområdena som föreskrivs i avdelning II i förordning (EG) nr 247/2006, d) har exporterats före den 31 december följande regleringsår, inom ramen för en exportlicens, e) har förstörts eller blivit oanvändbara, under omständigheter som godkänns av det behöriga organet i medlemsstaten. 2. Varje sockerproducent skall före den 1 februari det berörda regleringsåret meddela det behöriga organ i medlemsstaten som utfärdat producentens godkännande vilka kvantiteter socker som företaget producerat utöver sin kvot. Varje producent skall dessutom före utgången av var och en av de följande månaderna meddela eventuella justeringar i produktionen under den föregående månaden. 3. Medlemsstaterna skall senast den 30 juni sammanställa och meddela kommissionen dels de kvantiteter som avses i punkt 1 andra stycket, dels de totala överskottskvantiteterna och de avgifter som tagits ut för det föregående regleringsåret. 4. Om de transaktioner som anges i punkt 1 a, c eller d, på grund av force majeure, inte kan genomföras inom de fastställda tidsfristerna, skall det behöriga organet i den medlemsstat där socker, isoglukos eller inulinsirap producerats i överskott vidta de åtgärder som krävs till följd av de omständigheter som den berörda parten åberopar.”
26

H.D. Giesens maka arbetade i Tyskland först under år 1970, därefter som ”geringfügig Beschäftigte” (person som utför arbete i ringa omfattning) under perioden den 19 maj 1988–12 maj 1993. Hon var bland annat expedit i en klädaffär och arbetade ett begränsat antal timmar per månad, vilka inte fick överskrida två eller tre dagar per månad, enligt ett avtal om tillfälligt arbete.
8

Enligt den hänskjutande domstolen gick ett kontantuttag till på följande sätt. När en kontoinnehavare förde in sitt bankkort i en uttagsautomat läste en särskild programvara av vissa uppgifter på kortet. Cardpoint kontrollerade dessa uppgifter och skickade en begäran till Bank Verlag GmbH om tillstånd för uttaget. Bank-Verlag skickade en begäran till banksammanslutningen som i sin tur skickade den vidare till den bank som utfärdat bankkortet i fråga. Denna bank kontrollerade täckningen på kortinnehavarens konto och skickade tillbaka ett motsvarande godkännande eller avslag på det önskade uttaget via samma överföringskedja. Om uttaget godkändes verkställde Cardpoint uttaget i automaten och registrerade det. Cardpoint överförde registreringen, bokföringsinstruktionen, till sin kund, den bank som drev de berörda uttagsautomaterna. Banken lade in registreringarna i oförändrat skick i systemet vid Deutsche Bundesbank (Tysklands centralbank) (nedan kallad BKK). Cardpoint upprättade även för varje dag en förteckning över alla transaktioner från den aktuella dagen och ingav även den till BBK. Denna registrering gjorde det möjligt att fastställa fordran för den bank som drev den aktuella uttagsautomaten gentemot den bank vari innehavaren hade det konto som berördes av transaktionen och de uppkomna kostnaderna.
10

I artikel 23 i direktiv 2012/29 som har rubriken ”Rätten till skydd för brottsoffer med specifika skyddsbehov under straffrättsliga förfaranden” föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna ska, utan att det påverkar den brottsanklagades rättigheter och i enlighet med reglerna om domstolarnas bedömningsutrymme, säkerställa att brottsoffer med specifika skyddsbehov som åtnjuter särskilda åtgärder som fastställts till följd av en individuell bedömning som föreskrivs i artikel 22.1 kan komma i åtnjutande av de åtgärder som föreskrivs i punkterna 2 och 3 i den här artikeln. En särskild åtgärd som planerats efter en individuell bedömning ska inte tillhandahållas om operativa eller praktiska hinder gör detta omöjligt eller om det finns ett trängande behov av att förhöra brottsoffret och underlåtenhet att göra detta skulle kunna skada brottsoffret, någon annan person eller påverka förfarandet negativt. 2. Följande åtgärder ska under brottsutredningar finnas tillgängliga för brottsoffer med specifika skyddsbehov enligt artikel 22.1: a) Förhör med brottsoffret hålls i lokaler som har utformats eller ställts i ordning för detta ändamål. b) Förhör med brottsoffret hålls av eller med hjälp av yrkeskunniga personer som är särskilt utbildade för detta ändamål. c) Alla förhör med brottsoffret genomförs av samma personer, om detta kan göras utan hinder för god rättsskipning. d) Alla förhör med brottsoffer som har utsatts för sexuellt våld, könsrelaterat våld eller våld i nära relationer genomförs, om brottsoffret så önskar, av personer av samma kön som brottsoffret såvida de inte genomförs av en åklagare eller domare och förutsatt att detta inte påverkar det straffrättsliga förfarandet negativt. 3. Följande åtgärder ska under brottsutredningar finnas tillgängliga för brottsoffer med specifika skyddsbehov som fastställts i enlighet med artikel 22.1: a) Åtgärder för att förhindra visuell kontakt mellan brottsoffer och förövare, även under avläggandet av förhörsutsaga, med lämpliga hjälpmedel, inklusive kommunikationsteknik. b) Åtgärder som ger brottsoffret möjlighet att höras i rätten utan att behöva vara närvarande, i synnerhet med användning av lämplig kommunikationsteknik. c) Åtgärder för att undvika onödig utfrågning om brottsoffrets privata förhållanden som inte är relaterade till brottet. d) Åtgärder som gör det möjligt att höra personen inom stängda dörrar.”