Artikel 28 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat, jämförd med artikel 6 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ska tolkas så:

– att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken förvaret, i fall där en sökande av internationellt skydd tas i förvar efter det att den anmodade medlemsstaten har godtagit framställan om övertagande, kan bestå i högst två månader, såvida tidsperioden för förvaret inte överstiger den tid som är nödvändig för överföringsförfarandet, bedömd med beaktande av de konkreta krav som det förfarandet ställer i varje enskilt fall, och såvida tidsperioden för förvaret, i förekommande fall, inte förlängs mer än sex veckor från dagen då överklagandet eller omprövningen inte längre har suspensiv verkan, och

– att den utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, vilken i en sådan situation tillåter att förvaret består under tre eller tolv månader under vilka överföringen kan verkställas med giltig verkan.

Det finns således anledning att tolka artikel 28.3 tredje stycket i Dublin III‑förordningen så, att den i den bestämmelsen föreskrivna fristen på högst sex veckor inom vilken överföringen av en person som hålls i förvar måste verkställas endast ska tillämpas i det fallet att den berörda personen redan hålls i förvar när en av de två händelser som avses i den bestämmelsen inträffar. När en person tas i förvar i avvaktan på överföring efter det att den anmodade medlemsstaten har godtagit framställan om övertagande kan tiden för hållande i förvar, i förekommande fall, följaktligen vara underkastad en av de bestämda tidsfristerna i artikel 28.3 i Dublin III‑förordningen endast från dagen då överklagandet eller omprövningen förlorar sin suspensiva verkan i enlighet med artikel 27.3.

I Dublin III‑förordningen fastställs det inte någon längsta tid under vilken någon får hållas i förvar, men förvarstagande av en person måste för det första vara förenligt med principen i artikel 28.3 första stycket i den förordningen att förvar bör pågå en så kort tidsperiod som möjligt och inte ska pågå längre än vad som rimligen krävs för att med tillbörlig aktsamhet fullgöra de nödvändiga administrativa förfarandena till dess att överföringen har genomförts. Den berörda personen får för övrigt inte hållas i förvar under en tid som väsentligt överstiger den tidsperiod på sex veckor under vilken överföringen kan verkställas med giltig verkan. Såsom framgår av artikel 28.3 tredje stycket i Dublin III‑förordningen är nämnda tidsperiod nämligen i princip – bland annat med hänsyn till det förenklade förfarande för överföring mellan medlemsstaterna som inrättas genom förordningen – tillräcklig för att behöriga myndigheter ska kunna genomföra överföringen (se, analogt, dom av den 16 juli 2015, Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punkt 60)

Eftersom den omständigheten att en sökande av internationellt skydd tas i förvar efter det att den anmodade medlemsstaten har godtagit framställan om övertagande inte är ägnad att försvåra överföringen av vederbörande i någon särskild utsträckning, överstiger därför ett förvar på tre eller tolv månader under vilka överföringen kan verkställas med giltig verkan den tid som rimligen krävs för att med tillbörlig aktsamhet fullgöra de nödvändiga administrativa förfarandena till dess att överföringen genomförts.

I ett sådant fall kan däremot inte – med hänsyn till det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna har vid antagandet av åtgärder som syftar till att genomföra unionslagstiftningen – ett förvar på två månader nödvändigtvis anses vara orimligt. Den behöriga myndigheten ska likväl, under nationella domstolars överinseende, kontrollera att denna förvarstid är motiverad med beaktande av omständigheterna i varje enskilt fall.

(se punkterna 39–41, 45–47 och 49 samt punkt 1 i domslutet)