ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SV Europeiska unionens officiella tidning C 197/11

Begäran om förhandsavgörande framställd av Raad van State (Nederländerna) den 16 maj 2008 – The Sporting Exchange Ltd, som bedriver verksamhet under namnet Betfair, mot Minister van Justitie, Stichting de Nationale Sporttotalisator och Scientific Games Racing

(Mål C-203/08)

(2008/C 197/17)

Rättegångsspråk: nederländska

Hänskjutande domstol

Raad van State

Part(er) i målet vid den nationella domstolen

Klagande: The Sporting Exchange Ltd, som bedriver verksamhet under namnet Betfair,

Motpart: Minister van Justitie, Stichting de Nationale Sporttotalisator och Scientific Games Racing

Tolkningsfrågor

1. Skall artikel 49 i EG-fördraget tolkas så att tillämpning av denna artikel medför att den i medlemsstaten behöriga myndigheten inte, med hänvisning till ett i medlemsstaten gällande slutet system för tillstånd att erbjuda tjänster för spel om pengar, kan förbjuda en tjänstetillhandahållare, som redan har tillstånd i en annan medlemsstat för att tillhandahålla sina tjänster via Internet, att även tillhandahålla dessa tjänster via Internet i den förstnämnda medlemsstaten?

2. Är den tolkning som EG-domstolen gjort av artikel 49 i EG-fördraget, och i synnerhet av likhetsprincipen och den därav följande skyldigheten att lämna insyn ifråga om koncessioner, även tillämplig vid förfaranden som syftar till att bevilja tillstånd att erbjuda tjänster vid spel om pengar när förfarandet ingår i ett lagstadgat system med exklusiva tillstånd?
2)

Om den första frågan besvaras jakande, utgör då antagandet av en föreskrift som är motiverad av genomförandet av ramavtalet, såsom den i förevarande mål aktuella artikel 11 i presidentdekret nr 164/2004, en otillåten sänkning av den allmänna skyddsnivån för visstidsanställda arbetstagare enligt den nationella rättsordningen, i den mening som avses i klausul 8.1 och 8.3 i ramavtalet, när det i den nationella rättsordningen, innan direktiv 1999/70/EG trädde i kraft, fanns likvärdiga lagliga åtgärder i den mening som avses i klausul 5.1 i ramavtalet, såsom artikel 8.3 i lag nr 2112/1920, som är aktuell i förevarande mål och a) när föreskriften, som antagits i syfte att genomföra ramavtalet, har antagits efter det att fristen för att införliva direktiv 1999/70/EG löpt ut men skall tillämpas endast på avtal om visstidsanställning och visstidsanställningsförhållanden som var i kraft vid föreskriftens ikraftträdande eller som löpt ut inom en fastställd period före föreskriftens ikraftträdande men efter det att fristen för att införliva direktivet löpt ut, medan tillämpningsområdet för befintliga likvärdiga lagliga åtgärder inte är begränsat i tiden och omfattar samtliga avtal om visstidsanställning som ingåtts, var i kraft eller löpt ut när direktiv 1999/70/EG trädde i kraft och fristen för dess införlivande löpte ut, b) när föreskriften, som antagits i syfte att genomföra ramavtalet, endast skall tillämpas på avtal om visstidsanställning och visstidsanställningsförhållanden som, för att de skall anses följa på varandra i den mening som avses i föreskriften, uppfyller kumulativa villkor som innebär 1) att det inte får ha förflutit mer än tre månader mellan avtalen, och 2) att avtalens sammanlagda löptid skall vara minst 24 månader vid föreskriftens ikraftträdande, oberoende av hur många gånger avtalet har förnyats, eller att det ursprungliga avtalet har förnyats minst tre gånger och den sammanlagda anställningstiden räknat från och med det ursprungliga avtalet uppgår till minst 18 månader under en 24-månadersperiod, medan det inte föreskrivs sådana villkor i de befintliga likvärdiga lagliga åtgärderna, vilka istället omfattar samtliga (på varandra följande) avtal om visstidsanställning, utan krav på en minsta anställningstid och ett lägsta antal förnyelser av anställningsavtalet, c) när det i föreskriften, som antagits i syfte att genomföra ramavtalet, föreskrivs, såsom rättsverkan av skyddet för visstidsanställda arbetstagare och för att förhindra missbruk i den mening som avses i ramavtalet, att avtal om visstidsanställning skall anses utgöra avtal om tillsvidareanställning med omedelbar verkan (ex nunc), medan det i motsvarande befintliga bestämmelser föreskrivs att avtal om visstidsanställning skall anses utgöra avtal om tillsvidareanställning med retroaktiv verkan från avtalets ingående (ex tunc)?
SV Europeiska unionens officiella tidning C 51/36

Begäran om förhandsavgörande framställd av High Court of Justice (Queen's Bench Division) Administrative Court (Förenade kungariket) den 17 december 2007 – S.P.C.M. SA, C.H. Erbslöh KG, Lake Chemicals and Minerals Limited, Hercules Incorporated mot Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(Mål C-558/07)

(2008/C 51/60)

Rättegångsspråk: engelska

Hänskjutande domstol

High Court of Justice (Queen's Bench Division) Administrative Court

Parter i målet vid den nationella domstolen

Sökande: S.P.C.M. SA, C.H. Erbslöh KG, Lake Chemicals and Minerals Limited, Hercules Incorporated

Motpart: Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

Tolknings- och giltighetsfrågor

1) Med hänsyn till att kraven på registrering i Avdelning II i Reachförordningen (1) enligt artikel 2.9 i samma förordning inte skall gälla för polymerer, avser hänvisningen till ”monomerer” i artikel 6.3: a) Reagerade monomerer, det vill säga monomerer som har reagerat tillsammans på ett sådant sätt att de inte går att skilja från den polymer som de ingår i. b) Oreagerade monomerer, det vill säga sådana monomerer som kvarstår efter polymeriseringen och vilka bibehåller sin kemiska identitet och sina kemiska egenskaper, vilka är skilda från polymerens, efter det att polymeriseringen är avslutad, eller c) Såväl reagerade som oreagerade monomerer?

2) Om svaret på den första frågan är antingen (a) eller (c), är tillämpningen av artikel 6.3 på tillverkare och importörer av polymerer rättsstridig på grund av att kraven är ologiska, diskriminerande eller oproportionerliga?

(1) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1907/2006 av den 18 december 2006 om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach), inrättande av en europeisk kemikaliemyndighet, ändring av direktiv 1999/45/EG och upphävande av rådets förordning (EEG) nr 793/93 och kommissionens förordning (EG) nr 1488/94 samt rådets direktiv 76/769/EEG och kommissionens direktiv 91/155/EEG, 93/67/EEG, 93/105/EG och 2000/21/EG, EUT L 396, s. 1.
SV Europeiska unionens officiella tidning C 8/8

Begäran om förhandsavgörande framställd av Court of Appeal (Civil Division) (Förenade kungariket) den 5 november 2007 – L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC, Laboratoire Garnier & Cie mot Bellure NV, Malaika Investments Ltd (som verkar under firman ”Honey pot cosmetic & Perfumery Sales”), Starion International Ltd

(Mål C-487/07)

(2008/C 8/15)

Rättegångsspråk: engelska

Hänskjutande domstol

Court of Appeal (Civil Division)

Parter i målet vid den nationella domstolen

Kärande: L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC, Laboratoire Garnier & Cie

Svarande: Bellure NV, Malaika Investments Ltd (som verkar under firman ”Honey pot cosmetic & Perfumery Sales”), Starion International Ltd

Tolkningsfrågor

1) Är artikel 5.1 a eller 5.1 b i direktiv 89/104 tillämplig när en näringsidkare, i reklam för sina egna varor eller tjänster, använder en konkurrents registrerade varumärke för att jämföra egenskaperna (i synnerhet doften) hos de varor som han marknadsför med egenskaperna (i synnerhet doften) hos de varor som konkurrenten marknadsför under det varumärket, och detta sker på ett sådant sätt att förväxling inte sker eller varumärkets grundläggande funktion att ange varans ursprung inte äventyras på annat sätt?

2) Är artikel 5.1 a i direktiv 89/104 tillämplig när en näringsidkare i sin verksamhet använder (särskilt i en jämförelselista) ett välkänt registrerat varumärke för att ange egenskaper hos sin egen produkt (särskilt dess doft) på ett sådant sätt att a) det inte medför någon form av risk för förväxling, b) det inte påverkar försäljningen av de produkter som säljs under det välkända registrerade varumärket, c) det inte äventyrar det registrerade varumärkets grundläggande funktion att garantera varans ursprung och inte är till förfång för varumärkets renommé genom nedsvärtning av varumärkets anseende, genom urvattning eller på annat sätt, och d) det fyller en väsentlig funktion vid marknadsföringen av näringsidkarens produkt?

3) Vad är, inom ramen för artikel 3a.1 g i direktivet om vilseledande reklam (direktiv 84/450), i dess lydelse enligt direktivet om jämförande reklam (direktiv 97/55), innebörden av uttrycket ”drar otillbörlig fördel av”, och i synnerhet när en näringsidkare i en jämförelselista jämför sin produkt med en produkt som omfattas av ett välkänt varumärke, drar han då otillbörlig fördel av det välkända varumärkets renommé?

4) Vad är, inom ramen för artikel 3a.1 h i det ovannämnda direktivet, innebörden av uttrycket ”framställer en vara eller en tjänst som en imitation eller ersättning”, och, i synnerhet, omfattar detta uttryck det fallet att någon helt sanningsenligt, utan att ge upphov till förväxling eller vilseledande, påstår att hans produkt har en viktig egenskap (doft) som liknar den som en välkänd produkt som skyddas av ett varumärke har?
3.

När de ifrågavarande vietnamesiska medborgarna väl hade rest in i Schengenområdet fullföljde de en del av turistprogrammet eller deltog under en första del av bärplockningen för att sedan, i vissa fall med hjälp av Minh Khoa Vo mot betalning, transporteras vidare till andra destinationsländer, i huvudsak Tyskland. Där fick de logi, ibland även där med hjälp av Minh Khoa Vo, och gick sedan under jorden.
41.

I artikel 411.1 i Zakon o pravdnem postopku (civilprocesslagen) ( 15 ) föreskrivs att under ett förfarande avseende äktenskapsmål och i tvister mellan föräldrar och barn får en domstol, på förslag av en part eller ex officio, anta interimistiska beslut om vårdnaden och omhändertagandet av gemensamma barn. Domstolen får även vidta interimistiska åtgärder för att dra in eller begränsa umgängesrätt eller sättet att utöva umgängesrätt.
2.

Spaniens, Frankrikes och Förenade konungarikets regering, rådet och kommissionen har bestritt att kommissionen skulle ha överskridit de riktlinjer som givits i bemyndigandet att förhandla. Den spanska och den franska regeringen har påpekat att ramavtalet följer riktlinjerna från 1993. Ordningen med exportlicenser säkerställer de fördragsslutande staternas tillträde till gemenskapens marknad, gör det möjligt för dem att själva kontrollera sin produktion och handelsströmmarna och kan inte anses utgöra ett handelshinder. Avtalet överensstämmer med skyldigheten att erbjuda kompensation, eftersom det föreskrivs en höjning av kvoten och en sänkning av den fasta tullen, och följer huvudprinciperna i förordning nr 404/93. Rådet har uppgivit att det inte är relevant att hävda att förhandlingsinstruktionerna har överskridits. Rådets beslut att underteckna ett av kommissionen förhandlat avtal innebär nämligen godkännande av innehållet i detsamma och täcker varje eventuell oegentlighet som har begåtts under förhandlingarna. I praktiken leder ofta förhandlandet av ett internationellt avtal till att kommissionen överskrider förhandlingsinstruktionerna. Under dessa förhållanden inskränker sig rådet — hellre än att ändra dessa instruktioner under förfarandet — till att godkänna slutresultatet genom att underteckna avtalet. Kommissionen har framhållit att även om det ankommer på rådet att bemyndiga inledande av förhandlingar, är det inte skyldigt att ge förhandlingsinstruktioner. I allt fall anser sig kommissionen ha följt instruktionerna från år 1986 och år 1993. Genom att höja tullkvoten och sänka den fasta tullen verkar ramavtalet för en liberalisering av handeln med bananer. De fördragsslutande parterna har ansett att ramavtalet utgör en lämplig kompensation för upphävandet av den fasta tullen om 20 procent. Ramavtalet är även förenligt med de centrala bestämmelserna i förordning nr 404/93 och strider inte mot de grundläggande reglerna i GATT-avtalet, i vilket tullkvoter tillåts. Ramavtalet är resultatet av två samtidigt förda förhandlingar, nämligen de allmänna handelsdiskussionerna i Uruguayrundan och det särskilda förfarandet enligt artikel XXVIII i GATT-avtalet.
19.

Den andra möjligheten är att det ur artikel 135.2 första stycket c) i mervärdesskattedirektivet ska utläsas ett krav på uppdelning med innebörden att vad som utgör en enda transaktion ska delas upp i en del som är undantagen från mervärdesskatt (i kraft av artikel 135.1 l i det direktivet), och en del som är mervärdesskattepliktig (i kraft just av artikel 135.2 första stycket c) i samma direktiv). En sådan tolkning får enligt den hänskjutande domstolen stöd i EU-domstolens praxis ( 14 ) med innebörden att undantaget från skatteplikt för uthyrning av fast egendom, vilket grundar sig på ett erkännande av att själva uthyrningen har passiv karaktär, inte längre är befogat när en uthyrning kombineras med andra verksamheter, i förekommande fall näringsverksamheter, eller med ett ställande till förfogande av andra installationer, varvid uthyrningen inte längre kan anses utgöra den dominerande aspekten av tjänsten. Ett sådant ställande till förfogande av utrustning och maskiner som avses i artikel 135.2 första stycket c) i mervärdesskattedirektivet är då inte att anse som något som sker passivt, utan kännetecknas i stället primärt av att de berörda maskinerna hålls i fungerande skick.
26.

När den italienska lagstiftaren införlivade denna fakultativa grund för att vägra verkställighet i den italienska rättsordningen, införde den två ändringar: – Förutom villkoret att den eftersökte ska vara medborgare (i Italien) lade den till att personen kan vara medborgare i en annan medlemsstat i unionen. ( 13 ) Det innebar att den utökade den krets av personer som kan slippa att bli överlämnade till den stat som har utfärdat den europeiska arresteringsordern och som i stället kan få avtjäna straffet i Italien, under förutsättning att han eller hon lagligen uppehåller sig eller är stadigvarande bosatt i Italien. – Lagstiftaren har å andra sidan undantagit tredjelandsmedborgare från denna möjlighet. Den italienska lagstiftaren har således begränsat villkoret om att den eftersökte ska uppehålla sig eller vara bosatt i den verkställande medlemsstaten som anges i artikel 4.6 i rambeslut 2002/584. Det innebär att tredjelandsmedborgare under alla förhållanden ska överlämnas (under förutsättning att de övriga villkoren är uppfyllda) till den stat som har utfärdat den europeiska arresteringsordern, även om de uppehåller sig eller är bosatta i Italien.
65.

Det framgår bland annat av den vetenskapliga kommitténs yttrande att slumpmässig mutagenes, såväl in vivo som in vitro, användes vid urvalet av växtsorter långt före år 2001 och att unionslagstiftaren inte kunde vara ovetande om detta vid tidpunkten för antagandet av direktiv 2001/18. ( 40 ) Eftersom mekanismerna och typerna av genetiska modifieringar till följd av slumpmässig mutagenes in vivo och in vitro är desamma, uppvisar dessa två tillämpningssätt för denna metod inte några skillnader vad gäller deras säkerhet, vilket har visat sig under en längre tid i den mening som avses i domen Confédération paysanne m.fl.
62.

Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen ska besvara den fråga som ställts av Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna) på följande sätt: Artiklarna 27.3 och 29 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat ska tolkas så, att eftersom den anmodande medlemsstaten har valt att tillämpa artikel 27.3 c i Dublin III‑förordningen, och eftersom den person som ansöker om internationellt skydd inte har ansökt om uppskov med verkställigheten av överföringsbeslutet med stöd av denna bestämmelse, utgör dessa artiklar hinder för appellationsdomstolen att under prövningen av målet och enbart på begäran av den medlemsstatens behöriga myndighet meddela ett beslut om interimistiska åtgärder som innebär att den överföringsfrist som föreskrivs i artikel 29.1 avbryts.
11.

Lufthansa Technik aero Alzey överklagade detta beslut till Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens högsta domstol), som beslutade att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Hur ska uttrycket ’exceptionella omständigheter’ i artikel 23 c i förordning nr 805/2004 tolkas med beaktande av syftena med förordning nr 805/2004, vilka bland annat är att påskynda och förenkla verkställigheten av medlemsstaternas domar och att fullt ut skydda rätten till en rättvis rättegång? Vilket utrymme för skönsmässig bedömning har de behöriga myndigheterna i verkställighetsmedlemsstaten vid tolkningen av uttrycket …? 2) Ska omständigheter, såsom dem som föreligger i förevarande mål, i samband med rättsliga förfaranden i ursprungsmedlemsstaten som avgör huruvida den dom som ligger till grund för utfärdandet av en europeisk exekutionstitel ska undanröjas anses vara relevanta vid beslut om tillämpligheten av artikel 23 c i förordning nr 805/2004? Enligt vilka kriterier ska överklagandeförfarandet i ursprungsmedlemsstaten bedömas och hur omfattande ska den bedömning av förfarandet i ursprungsmedlemsstaten som görs av de behöriga myndigheterna i verkställighetsmedlemsstaten vara? 3) Vilket är föremålet för bedömningen vid avgörandet av tillämpningen av uttrycket ’exceptionella omständigheter’ i artikel 23 i förordning nr 805/2004? Är det effekterna av de respektive omständigheterna i målet när den dom som meddelats i ursprungsmedlemsstaten överklagas där eller den eventuella nyttan eller skadan med de respektive åtgärder som anges i artikel 23 i förordningen som ska bedömas, eller är det gäldenärens ekonomiska förmåga att fullgöra domen, eller andra omständigheter, som ska analyseras? 4) Tillåter artikel 23 i förordning nr 805/2004 att flera av de åtgärder som anges i denna artikel vidtas samtidigt? Om svaret på denna fråga är jakande, vilka kriterier ska då de behöriga myndigheterna i verkställighetsmedlemsstaten grunda sig på vid sin bedömning i sak och av proportionaliteten i att flera av dessa åtgärder vidtas? 5) Ska den rättsregel som föreskrivs i artikel 36.1 i [förordning (EU) nr 1215/2012] ( 5 ) tillämpas på en dom som meddelats i ursprungsmedlemsstaten om att skjuta upp (eller ställa in) verkställigheten, eller är en rättsregel liknande den som anges i artikel 44.2 i denna förordning tillämplig?”
68.

Denna fråga ställs mot bakgrund av att det vid tidpunkten då växtskyddsmedlet används för att behandla utsäde, det vill säga under hösten och vintern, knappast är möjligt att bedöma hur stor faran för negativ inverkan på grödorna faktiskt kommer att bli under odlingsperioden som är under våren och sommaren följande år. Det är sannolikt inte möjligt att förutse i vilken omfattning bladlöss som sprider de aktuella virusen faktiskt kommer att förekomma, varken vid tidpunkten då utsädet behandlas eller vid sådden.
12.

I artikel 7.1 och 7.2 i arbetsordningen anges följande: ”1. Om det finns misstankar om att en ledamots eller en före detta ledamots immunitet och privilegier redan har kränkts eller kan komma att kränkas av en medlemsstats myndigheter, får en begäran lämnas in om att parlamentet i enlighet med artikel 9.1 ska besluta om huruvida någon kränkning av denna immunitet och dessa privilegier kan förväntas eller redan har skett. 2. En sådan begäran om fastställelse av immunitet och privilegier får inlämnas i synnerhet om det anses att omständigheterna skulle utgöra en administrativ eller annan begränsning av ledamöternas rörelsefrihet under resan till eller från parlamentets mötesplats, eller en administrativ eller annan begränsning av ett yttrande som gjorts eller en röst som avlagts under utförandet av uppdraget som ledamot, eller om dessa omständigheter skulle omfattas av artikel 9 i [protokollet om immunitet och privilegier]. …”
7.

Artikel 7 (”Förfarandet vid EG‑typgodkännande av system, komponenter eller separata tekniska enheter”) har följande lydelse: ”1. Tillverkaren ska lämna in ansökan till godkännandemyndigheten. Endast en ansökan får lämnas in avseende en viss typ av system, komponent eller separat teknisk enhet och den får lämnas in endast i en medlemsstat. En separat ansökan skall lämnas in för varje typ för vilken godkännande söks. 2. Ansökan skall åtföljas av underlaget med det innehåll som anges i särdirektiven eller förordningarna. …”
75.

Dessa farhågor är utan tvekan legitima. Körning påverkar en persons trötthetstillstånd – och detta gäller uppenbart oavsett om en viss vägtransport faller inom eller utanför tillämpningsområdet för förordning nr 561/2006 eller ej. Om samma förare, med samma fordon, under en och samma dag eller samma vecka skulle behöva utföra både transporter som omfattas av den förordningen och undantagna transporter, skulle föraren hypotetiskt i slutändan kunna ha kört betydligt mycket mer än de 9 timmar per dag eller 56 timmar per vecka som föreskrivs i förordningen, och på så sätt utsätta både sig själv och andra för risk.
22.

Enligt artikel 5 i dataskyddsförordningen ankommer det på den personuppgiftsansvarige att säkerställa att personuppgifterna ”behandlas på ett lagligt, korrekt och öppet sätt” (led a), att de ”samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål och inte senare behandlas på ett sätt som är oförenligt med dessa ändamål” (led b), att de är ”adekvata, relevanta och inte för omfattande i förhållande till de ändamål för vilka de [har samlats in och för vilka de senare behandlas]” (led c), att de är ”riktiga och om nödvändigt uppdaterade” (led d) och slutligen att de ”inte förvaras i en form som möjliggör identifiering av den registrerade under en längre tid än vad som är nödvändigt för de ändamål för vilka personuppgifterna [har samlats in och för vilka de senare behandlas]” (led e), medan behandling av personuppgifter för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål omfattas av särskilda bestämmelser. Den personuppgiftsansvarige ska i detta sammanhang vidta alla rimliga åtgärder för att säkerställa att uppgifter som inte uppfyller kraven i denna bestämmelse raderas eller rättas. ( 11 )
56.

Den hänskjutande domstolen har påpekat att prepack-förfarandet faller inom ramen för konkursförfarandet, vilket enligt nederländsk rätt syftar till likvidation av gäldenärens tillgångar, och att konkursförvaltaren i detta sammanhang ska bedöma huruvida prepack-förfarandet utgör den bästa metoden för att få in största möjliga intäkter för borgenärskollektivet. Den hänskjutande domstolen har likaså påpekat att prepack-förfarandet i förevarande situation skulle ligga i borgenärskollektivets intresse, som om företaget redan hade försatts i konkurs, och att målet med åtgärden var att få in största möjliga intäkter för borgenärerna. Det faktum att prepack-förfarandet var utformat på ett sätt som medförde att de tilltänkta konkursförvaltarna och den tilltänkta tillsynsdomaren involverades under perioden före konkursbeslutet var av avgörande betydelse för att uppnå det eftersträvade målet, det vill säga att få in största möjliga intäkter för borgenärerna.