ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20.

Högsta domstolen hänskjuter således följande frågor till domstolen: ”1. Är appellationsdomstolens tolkning, enligt vilken artiklarna 15 och 17 i lagstiftningsdekret nr 36/2003 – genom vilka artiklarna 10 och 14 i deponeringsdirektivet har införlivats med nationell rätt – är tillämpliga med retroaktiv verkan på så sätt att befintliga deponier för vilka tillstånd gäller villkorslöst omfattas av de genom nämnda artiklar ålagda skyldigheterna, särskilt vad gäller den del där efterbehandlingsperioden förlängs från 10 till 30 år, förenlig med de ovannämnda [unionsrättsliga] bestämmelserna? 2. Är appellationsdomstolens tolkning, enligt vilken artiklarna 15 och 17 i lagstiftningsdekret nr 36/2003 är tillämpliga på befintliga deponier för vilka tillstånd gäller – även om artikel 17 som ett led i införandet av de genom nämnda artiklar ålagda skyldigheterna och även vad gäller nämnda deponier begränsar genomförandebestämmelserna till en övergångsperiod och inte innehåller några bestämmelser för att minska förlängningens finansiella konsekvenser för ’innehavaren’ –, förenlig med artiklarna 10 och 14 i deponeringsdirektivet, enligt vilka medlemsstaterna ska ’vidta åtgärder för att se till att alla kostnader för att inrätta och driva en deponeringsanläggning, så långt möjligt inbegripet kostnaden för den ekonomiska säkerheten eller dess motsvarighet som avses i artikel 8.a iv och de beräknade kostnaderna för avslutning och efterbehandling av platsen under minst trettio år, skall omfattas av det pris som huvudmannen skall ta ut för deponering av alla slag av avfall på den platsen’ och ’vidta åtgärder för att deponier för vilka tillstånd gäller eller som redan är i drift vid tidpunkten för överföring av detta direktiv får fortsätta att vara i drift’, särskilt med hänsyn tagen till deras normativa innehåll? 3. Är appellationsdomstolens tolkning enligt vilken de ovannämnda artiklarna 15 och 17 i lagstiftningsdekret nr 36/2003 är tillämpliga på befintliga deponier för vilka tillstånd gäller – även mot bakgrund av de ekonomiska kostnader som följer av de genom nämnda artiklar ålagda skyldigheterna, det vill säga till följd av att efterbehandlingsperioden förlängs från 10 till 30 år, i och med att dessa kostnader belastar ’innehavaren’, och följaktligen att ändringen in peius av de taxor som innehavaren tar ut på grundval av avtalet för bortskaffande av avfall legitimeras – förenlig med artiklarna 10 och 14 i deponeringsdirektivet? 4. Är appellationsdomstolens tolkning enligt vilken de ovannämnda artiklarna 15 och 17 i lagstiftningsdekret nr 36/2003 är tillämpliga på befintliga deponier för vilka tillstånd gäller – även mot bakgrund av de ekonomiska kostnader som följer av de genom nämnda artiklar ålagda skyldigheterna, det vill säga till följd av att efterbehandlingsperioden förlängs från 10 till 30 år, i och med att dessa kostnader fastställs inte enbart på grundval av det avfall som lämnas in från och med det datum då genomförandebestämmelserna träder i kraft, utan även med hänsyn tagen till avfall som har lämnats in före nämnda datum – förenlig med artiklarna 10 och 14 i direktivet?”
36.

Domstolen meddelade sin första Milev-dom ( 30 ) efter att ha ombetts att uttala sig om huruvida artiklarna 3 och 6 i direktiv 2016/343 utgjorde hinder för ett utlåtande från Bulgariens högsta domstol som gav nationella domstolar som är behöriga att pröva ett överklagande av ett häktningsbeslut möjlighet att, sedan åtal väckts i brottmålet, avgöra om ett kvarhållande i häkte av en misstänkt skull bli föremål för en domstolsprövning av huruvida det förelåg skälig misstanke om att han hade begått det brott som han misstänktes för. Eftersom frågan hade ställts efter det att direktiv 2016/343 hade trätt i kraft, men innan fristen för införlivande hade löpt ut, begränsade sig domstolen till att erinra om medlemsstaternas skyldigheter under just denna period, ( 31 ) och konstaterade därefter att även om det aktuella utlåtandet gav dessa domstolar frihet att tillämpa bestämmelserna i Europakonventionen, såsom de tolkats av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, eller de nationella straffprocessrättsliga bestämmelserna, var utlåtandet inte av sådant slag att det efter utgången av införlivandefristen riskerade att allvarligt äventyra de mål som eftersträvas med direktiv 2016/343. I det målet inriktades domstolens svar således på frågan om skyldigheten att inte allvarligt äventyra resultatet av direktiv 2016/343 under direktivets införlivandeperiod, och den underliggande – men separata ( 32 ) – frågan om huruvida utlåtandet från högsta domstolen, och i vidare bemärkelse den nationella lagstiftningen, gick att förena med direktivet prövades aldrig.
71.

Under dessa förhållanden föreslår jag att den tredje frågan ska besvaras på följande sätt. Artikel 39.2 ska tolkas så, att den innebär att överväganden i samband med ett livsmedels motståndskraft vid transporter och risken för förstörelse under transiteringen vid tillämpningen av artikel 39.2 kan innefattas i bedömningen av huruvida det finns ett bevisat samband mellan vissa kvaliteter hos livsmedlet och dess ursprung eller härkomst, om det, för det första, är fastställt att mjölk kan fördärvas under transporten, för det andra att ändringar sannolikt kan påverka vissa kvaliteter hos mjölk som flertalet konsumenter anser vara mycket viktiga samt, för det tredje, om ett sådant krav är lättare att tillämpa än varje annan åtgärd som skulle kunna vara mer direkt relaterad till den sträcka som tillryggaläggs eller den tid det tar att transportera mjölken, och, för det fjärde, om det är syftet att informera konsumenterna om risker för livsmedlets kvaliteter i samband med transporter därav som eftersträvas med den nationella åtgärden på ett enhetligt och systematiskt sätt.
14.

Artikel 29 i samma förordning har följande lydelse: ”1. Kapitalinstrument som ges ut av ömsesidiga bolag, kooperativa sammanslutningar, sparbanker och jämförbara institut ska endast räknas som kärnprimärkapitalinstrument om villkoren i artikel 28, med de ändringar som följer av tillämpningen av denna artikel, är uppfyllda. 2. Följande villkor ska vara uppfyllda när det gäller inlösen av kapitalinstrumenten: a) Institutet ska kunna vägra att lösa in instrumenten, utom när detta är förbjudet enligt tillämplig nationell lagstiftning. b) Om institutet enligt tillämplig nationell lagstiftning inte får vägra att lösa in instrumenten ska de regler som gäller för instrumenten möjliggöra för institutet att begränsa inlösen. c) Vägran att lösa in instrumenten, eller begränsning av inlösen av instrumenten när så är tillämpligt, utgör inte fallissemang från institutets sida. … 6. [Europeiska bankmyndigheten] ska utarbeta förslag till tekniska standarder för tillsyn för att specificera de begränsningar av inlösen som krävs om det enligt tillämplig nationell lagstiftning inte är tillåtet för institutet att vägra lösa in kapitalbasinstrument. EBA ska överlämna dessa förslag till tekniska standarder för tillsyn till kommissionen senast den 1 februari 2015. Till kommissionen delegeras befogenhet att anta de tekniska standarder för tillsyn som avses i första stycket i enlighet med artiklarna 10–14 i [Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1093/2010 av den 24 november 2010 om inrättande av en europeisk tillsynsmyndighet (Europeiska bankmyndigheten), om ändring av beslut nr 716/2009/EG och om upphävande av kommissionens beslut 2009/78/EG (EUT L 331, 2010, s. 12)].”
8.

HF anställdes år 2003 inom enheten för audiovisuella medier vid direktoratet för kommunikation vid parlamentet och fortsatte att arbeta inom denna enhet fram till år 2015, det vill säga under 12 år. Förutom under en period på ungefär ett och ett halvt år under vilken hon var anställd vid ett utomstående bolag samtidigt som hon arbetade vid denna enhet, var HF direkt anställd av parlamentet och arbetade för parlamentet först som kontraktsanställd för övriga uppgifter och sedan som kontraktsanställd eller som tillfälligt anställd.
7.

Tillsättning av visstidsanställd personal enligt tjänsteföreskrifterna får avse anställning av vikarier, extraanställda eller ersättningspersonal. De olika villkoren för att tillsätta personal genom någon av dessa tre typer av visstidsanställning enligt tjänsteföreskrifter regleras i artikel 9.2–9.4 i ramavtalet på följande sätt: ”2. Vikarier kan anställas för att tillsätta lediga tjänster vid ett vårdcenter eller en vårdinrättning, om det är nödvändigt för utförandet av motsvarande arbetsuppgifter. Vikariat för anställda enligt tjänsteföreskrifterna ska bringas att upphöra, om fast anställda utses, enligt ett i lag eller annan författning föreskrivet förfarande, för den tillsatta tjänsten eller om nämnda tjänst dras in. 3. Extraanställda kan tillsättas under följande förutsättningar: a) Om det rör sig om utförande av vissa tillfälliga, konjunkturbetingade eller extraordinära arbetsuppgifter, b) om det är nödvändigt för att säkerställa att verksamheten vid vårdcenter kan drivas stadigvarande och utan avbrott eller c) för utförande av kompletterande arbetsuppgifter vid en minskning av den normala arbetstiden. Extraanställning enligt tjänsteföreskrifterna ska bringas att upphöra, om syftet med anställningen har uppnåtts, om den frist som uttryckligen fastställts vid anställningen har löpt ut eller om de arbetsuppgifter som tidigare motiverat tjänsten inte längre föreligger. För det fall personal visstidsanställs under en period av två år för utförande av samma arbetsuppgifter vid fler än två tillfällen för en anställningstid som överskrider tolv månader sammalagt, ska orsakerna till dessa anställningsförhållanden granskas för att, i förekommande fall, utvärdera huruvida det är lämpligt att inrätta en fast tjänst inom vårdcentrets personalstyrka. 4. Ersättningsanställda ska tillsättas, om det är nödvändigt för att utföra arbetsuppgifter som tilldelats fast eller tidsbegränsat anställda, under perioder av semester, tjänstledighet och annan tillfällig frånvaro, för att tjänsten ska kunna upprätthållas. Ersättningsanställning enligt tjänsteföreskrifter ska bringas att upphöra, om den person som har ersatts återinträder i tjänsten eller förlorar sin rätt att återinträda i samma tjänst eller anställningsfunktion.”
3)

Om den första frågan besvaras nekande och medlemsstaten alltså får tillämpa andra villkor utöver det i artikel 10.2 i [direktiv 2003/86] (’är beroende av flyktingen för sin försörjning’), betyder det då att medlemsstaten har möjlighet att ställa upp vilka villkor som helst som den finner lämpliga, inklusive de som gäller för andra familjemedlemmar enligt artikel 4.2 och 4.3 i direktivet, eller är det endast tillåtet att tillämpa villkoret i artikel 4.3 [i nämnda direktiv]? Vilken faktisk situation avser i så fall villkoret ’objectively unable to provide for their own needs on account of their state of health’ i artikel 4.3 i direktivet? Ska det tolkas på det sättet att familjemedlemmen inte kan ’försörja sig själv’ eller på det sättet att denne inte ’kan’ ta hand om ’sig själv’, eller på något annat sätt?”
46.

Det ska först påpekas att den omständigheten, vilken har framhållits av ECB och av kommissionen, ( 22 ) att CMA inte har framställt någon invändning om att artikel 2.21 c i ramförordningen SSM är rättsstridig med hänsyn till artikel 127.6 FEUF eller SSM-förordningen inte kan ha någon inverkan på det argument som har anförts av CMA. Såsom CMA klart har angett avser nämligen bolagets argument att det skedde ett fel vid tribunalens tolkning av artikel 2.21 c i ramförordningen SSM, genom att denna tolkning inte är förenlig med den överordnade rättsregel som finns i FEUF. CMA har däremot inte gjort gällande att artikel 2.21 c i ramförordningen SSM är oförenlig med nämnda överordnade rättsregel. Det rör sig således uppenbarligen om ett argument som avser tolkningen av artikel 2.21 c i ramförordningen SSM, och inte dess giltighet. Möjligheten att anföra ett sådant argument är inte på något sätt villkorad av att det framställs en invändning om rättsstridighet.
8.

Artikel 20 i detta direktiv, vilken är den enda bestämmelsen i kapitel III och som har rubriken ”Inskränkning eller indragning av materiella mottagningsvillkor”, har följande lydelse: ”1. Medlemsstaterna får inskränka eller i vederbörligen motiverade undantagsfall dra in materiella mottagningsvillkor om en sökande a) lämnar den bostadsort som fastställts av den behöriga myndigheten utan att meddela denna eller om begärt tillstånd inte har erhållits, eller b) underlåter att uppfylla sin anmälningsplikt eller att följa uppmaningar att tillhandahålla information eller komma till en personlig intervju angående asylförfarandet under en rimlig period som fastställs i nationell rätt, eller c) har lämnat in en efterföljande ansökan som avses i artikel 2 q i [Europaparlamentets och rådets] direktiv 2013/32/EU [av den 26 juni 2013 om gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd ( 10 )]. … 2. Medlemsstaterna får också inskränka materiella mottagningsvillkor när de kan fastställa att sökanden utan giltigt skäl inte har lämnat in en ansökan om internationellt skydd så snart det varit praktiskt möjligt efter ankomsten till den medlemsstaten. 3. Medlemsstaterna får inskränka eller dra in materiella mottagningsvillkor om en sökande har undanhållit ekonomiska tillgångar och därför utan rätt fått del av materiella mottagningsvillkor. 4. Medlemsstaterna får fastställa sanktioner för allvarliga brott mot de regler som gäller för förläggningarna samt för grovt våldsamt uppträdande. 5. Beslut om inskränkning eller indragning av materiella mottagningsvillkor eller om sanktioner i enlighet med punkterna 1, 2, 3 och 4 i denna artikel ska fattas på individuell, objektiv och opartisk grund och innefatta en motivering. Beslut ska grundas på den berörda personens speciella situation, särskilt när det gäller personer som omfattas av artikel 21, med beaktande av proportionalitetsprincipen. Medlemsstaterna ska under alla omständigheter säkerställa tillträde till sjukvård i enlighet med artikel 19 och säkerställa värdiga levnadsvillkor för alla sökande. 6. Medlemsstaterna ska se till att materiella mottagningsvillkor inte inskränks eller dras in förrän ett beslut har fattats i enlighet med punkt 5.”
20.

Genom beslut av den 8 februari 2018 beslutade således Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Regionala överdomstolen i Hamburg) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Med avseende på rambeslut 2002/584/RIF, vilka minimikrav ska enligt artikel 4 i stadgan ställas på förhållandena under frihetsberövande? a) Finns det framför allt ur unionsrättsligt perspektiv en ’absolut’ minimigräns avseende cellers storlek, under vilken det alltid är fråga om ett åsidosättande av artikel 4 i stadgan? i) Är det för fastställande av den yta som den frihetsberövade personen förfogar över avgörande huruvida det är fråga om en enskild cell eller en gemensam cell? ii) Ska yta som upptas av möbler (säng, skåp etcetera) dras av vid beräkningen av den totala cellstorleken? iii) Vilka byggnadsvillkor är relevanta för att besvara frågan om förhållandena under frihetsberövande är förenliga med unionsrätten? Vilken betydelse har i förekommande fall den direkta (eller endast indirekta) tillgången från cellen till exempelvis sanitära eller andra utrymmen, liksom cellernas försörjning med kallt och varmt vatten, värme, belysning, etcetera? b) I vilken utsträckning spelar olika system på anstalterna, särskilt olika inlåsningstider och olika grader av rörelsefrihet inom kriminalvårdsanstalten, en roll för bedömningen? c) Får även – vilket den hänskjutande domstolen har gjort i sina beslut om huruvida överlämnande är tillåtet – rättsliga och organisatoriska förbättringar i den utfärdande medlemsstaten (införande av ett ombudsmannasystem, upprättande av domstolar för verkställighet av straff, etcetera) tas i beaktande? 2) Vilka kriterier ska på grundval av unionens grundläggande rättigheter tillämpas vid bedömningen av förhållandena under frihetsberövande? I vilken utsträckning påverkar dessa kriterier tolkningen av begreppet verklig risk i den mening som avses i EU-domstolens dom … Aranyosi och Căldăraru? a) Har de rättsliga myndigheterna i den verkställande medlemsstaten befogenhet att i detta avseende genomföra omfattande kontroller av förhållandena under frihetsberövande i den utfärdande medlemsstaten eller är de begränsade till en kontroll av huruvida förhållandena är ’uppenbart rättsstridiga’? b) Såvitt domstolen inom ramen för svaret på den första tolkningsfrågan kommer fram till att det finns ’absoluta’ unionsrättsliga föreskrifter avseende förhållandena under frihetsberövande: Är ett underskridande av dessa minimivillkor ’avvägningsresistent’ i den meningen att en verklig risk i dessa fall omedelbart och alltid anses föreligga, vilket följaktligen utgör hinder för överlämnande, eller ska den verkställande medlemsstaten likväl genomföra en avvägning? Får synpunkter som upprätthållande av det europeiska systemet för ömsesidig rättshjälp, funktionsdugligheten hos den europeiska straffrättskipningen eller principerna om ömsesidigt förtroende och erkännande beaktas?”
4.

I artikel 57 (”Skäl för uteslutning”) föreskrivs följande: ”… 4. En upphandlande myndighet får utesluta eller kan åläggas av medlemsstaterna att utesluta en ekonomisk aktör från upphandlingsförfarandet i någon av följande situationer: … c) Om den upphandlande myndigheten på lämpligt sätt kan visa att en ekonomisk aktör har gjort sig skyldig till ett allvarligt fel i yrkesutövningen, som gör att dennes redbarhet kan ifrågasättas. … g) Om en ekonomisk aktör har visat allvarliga eller ihållande brister i fullgörandet av något materiellt krav enligt ett tidigare offentligt kontrakt, ett tidigare kontrakt med en upphandlande enhet eller ett tidigare koncessionskontrakt, och detta har medfört att det tidigare kontraktet sagts upp i förtid, lett till skadestånd eller jämförbara påföljder. h) Om en ekonomisk aktör i allvarlig omfattning har lämnat oriktiga uppgifter beträffande den information som kan begäras för kontroll av att det inte föreligger något skäl för uteslutning eller av att urvalskriterierna har uppfyllts, har undanhållit sådan information eller inte har kunnat lämna de kompletterande handlingar som krävs enligt artikel 59. … 5. De upphandlande myndigheterna ska när som helst under förfarandet utesluta en ekonomisk aktör om det visar sig att denne, med avseende på handlingar eller försummelser antingen före eller under förfarandet, befinner sig i någon av de situationer som avses i punkterna 1 och 2. När som helst under förfarandet får de upphandlande myndigheterna utesluta eller åläggas av medlemsstaterna att utesluta en ekonomisk aktör om det visar sig att denne, med avseende på handlingar eller försummelser antingen före eller under förfarandet, befinner sig i någon av de situationer som avses i punkt 4. 6. En ekonomisk aktör som befinner sig i någon av de situationer som avses i punkterna 1 och 4 får lämna bevis på att de åtgärder som den ekonomiska aktören vidtagit är tillräckliga för att bevisa dennes tillförlitlighet, trots att det föreligger relevanta skäl för uteslutning. Om bevisen anses vara tillräckliga ska den berörda ekonomiska aktören inte uteslutas från upphandlingsförfarandet. I detta syfte ska den ekonomiska aktören bevisa att denne har ersatt eller åtagit sig att ersätta eventuella skador som orsakats av brottet eller det allvarliga felet i fråga, att denne har klargjort förhållanden och omständigheter på ett uttömmande sätt och genom att aktivt samarbeta med de utredande myndigheterna samt har vidtagit lämpliga konkreta tekniska, organisatoriska och personalmässiga åtgärder för att förhindra ytterligare brott eller allvarliga fel. De åtgärder som vidtagits av den ekonomiska aktören ska bedömas med beaktande av allvarlighetsgraden och de särskilda omständigheterna kring brottet eller det allvarliga felet i fråga. Om åtgärderna anses vara otillräckliga ska den ekonomiska aktören informeras om skälen till beslutet. …”
82.

Som jag just har påpekat besvarade EU-domstolen denna fråga nekande (under vissa förutsättningar), varvid generaladvokaten Sanchez Bordona uttalade följande: ”Eftersom det enligt direktiv 2013/32 är obligatoriskt att genomföra en intervju under det administrativa förfarandet vid en ansökan om internationellt skydd, anser jag att den bara behöver upprepas under domstolsförfarandet om (den första) intervjun inte visar sig vara tillräckligt upplysande för den domstol som prövar överklagandet och den hyser tvivel om vilket avgörande den ska meddela.” ( 49 )
9.

Achema m.fl. överklagade domen till Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Högsta förvaltningsdomstolen, Litauen). Då denna domstol ansåg tolkningen av de relevanta bestämmelserna i unionsrätten oklar beslutade den att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande: ”Ska den nationella lagstiftningen rörande [eltjänstsystemet] – som regleras [i den omtvistade nationella lagstiftningen] – i tillämplig lydelse år 2014, helt eller delvis, anses utgöra statligt stöd (en statlig stödordning) i den mening som avses i artikel 107.1 [FEUF], med beaktande av följande frågor: – Ska artikel 107.1 FEUF, under omständigheter som de i förevarande mål, tolkas så, att den innebär att medel för allmänna eltjänster ska, eller inte ska, anses utgöra statliga medel? – Ska artikel 107.1 FEUF tolkas så, att den innebär att när nätföretag åläggs en skyldighet att köpa elektricitet från elproducenter till ett angivet pris (fast pris) och/eller balansera elen, och de förluster som nätföretagen ådrar sig på grund av denna skyldighet ersätts med medel som möjligtvis kan hänföras till statliga medel, denna ersättning inte ska anses utgöra stöd som beviljas elproducenter av statliga medel? – Ska artikel 107.1 FEUF, under omständigheter som de i förevarande mål, tolkas så, att följande stöd ska, eller inte ska, anses vara selektivt och/eller kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna: stöd som beviljas ett företag som genomför ett projekt av strategisk betydelse, såsom NordBalt-projektet; stöd som beviljas företag som har uppdragits att säkra elförsörjningen för en viss given period; stöd för att ersätta förluster som återspeglar marknadsförhållandena och faktiskt har uppkommit för personer, såsom de berörda företagen som bygger solcellanläggningar, på grund av statens underlåtenhet att uppfylla sina åtaganden (på grund av nationella lagändringar); stöd som beviljas företag (nätföretag) i syfte att ersätta de faktiska förluster som dessa företag har ådragit sig för att fullgöra sin skyldighet att köpa elektricitet till ett fast pris från elproducenter som tillhandahåller allmänna eltjänster och att balansera elen? – Ska artikel 107.1 FEUF, jämförd med artikel 106.2 FEUF, under omständigheter som de i förevarande mål, tolkas så, att den innebär att eltjänstsystemet (helt eller delvis) ska, eller inte ska, anses uppfylla kriterierna i punkterna 88–93 i EU-domstolens dom [i målet Altmark]? – Ska artikel 107.1 FEUF, under omständigheter som de i förevarande mål, tolkas så, att den innebär att eltjänstsystemet (helt eller delvis) ska, eller inte ska, anses snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen?”
74.

Under alla omständigheter följer det även av fast rättspraxis att underlåtenheten att iaktta en tidsfrist kan ge rätt till skadestånd. I det sammanhanget ska unionsdomstolen göra en helhetsbedömning av den aktuella situationen för att avgöra huruvida tidsåtgången för ett förfarande var oskälig. ( 44 ) I förevarande fall ska det konstateras att tribunalen gjorde en korrekt tillämpning av denna rättspraxis, genom att ställa sig frågan huruvida kallelsen till det muntliga hörandet och delgivningen av beslutet av EIB:s ordförande hade skett inom rimlig tid med hänsyn till de aktuella omständigheterna. Tribunalen beaktade särskilt, vad beträffar tidsfristen för att inleda utredningen, den omständigheten att klaganden hade informerats flera gånger om det aktuella läget vad gäller hennes klagomål (punkt 36 i den överklagade domen) och, vad beträffar tidsfristen för delgivning av ordförandens beslut, att föremålet för utredningen hade ändrats under förfarandet, vilket gjorde det nödvändigt att samla in ytterligare uppgifter (punkterna 48 och 49 i den överklagade domen).