Förslag till avgörande av generaladvokat Van Gerven föredraget den 27 april 1994. - Union nationale des mutualités socialistes mot Aldo Del Grosso. - Begäran om förhandsavgörande: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgien. - Sammanträffande av sociala förmåner - Tolkning av förordning (EEG) nr 1408/71. - Mål C-325/93.



Rättsfallssamling 1995 s. I-00939



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I detta mål har nionde avdelningen vid Tribunal du travail de Bruxelles ställt ett antal frågor till domstolen angående tolkningen av rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen(1), i synnerhet artikel 46.3 i förordningen.

I. Bakgrund och förfarande

2 Aldo Del Grosso, som är italiensk medborgare, var försäkrad i Italien under åren 1938-1946 och omfattades därefter av det belgiska systemet för social trygghet för anställda. Han förklarades oförmögen att arbeta från och med den 10 januari 1977 och uppbar under ett år, räknat från det att han blev oförmögen att arbeta, sjukförmåner vilka kallades ersättning för den första arbetsoförmågan, och invaliditetsersättning från och med den 10 januari 1978. Mellan den 1 november 1978 och den 8 mars 1979 försökte Aldo Del Grosso åter att arbeta (och erhöll alltså inte längre ersättningen), men förklarades på nytt oförmögen att arbeta från och med den 9 mars 1979. Han fick därefter på nytt ersättning för den första arbetsoförmågan under ett år, och invaliditetsersättning från och med den 9 mars 1980.

3 Till följd av den första invaliditetsförklaringen av den 10 januari 1978 ansökte det belgiska Institut national d'assurance maladie-invalidité (nedan kallat "INAMI") om en invaliditetspension vid den institution i Italien som enligt förordningarna nr 1408/71 och (EEG) nr 574/72(2) var behörig, nämligen Istituto nazionale della previdenza sociale (nedan kallat "INPS") i Parma. INPS fattade den 13 september 1979 ett beslut att bevilja en invaliditetspension som började gälla den 1 februari 1978. Till följd av den andra invaliditetsförklaringen inledde INAMI ett nytt förfarande vid INPS i Parma. INPS fattade den 12 november 1980 ett nytt beslut, av vilket det framgår att Aldo Del Grosso fortsatte att uppbära sin italienska invaliditetspension utan uppehåll sedan den 10 januari 1978, det vill säga även då han hade återupptagit arbetet i Belgien eller då han uppbar ersättning för den första arbetsoförmågan enligt den belgiska lagen. Pensionsbeloppet beräknades där på nytt och, så som preciseras i beslutet, "för perioden mellan den 1 november 1978 och den 30 mars 1980 beviljas pension med det minimibelopp som föreskrivs i den italienska lagstiftningen, eftersom Belgien under denna period inställde utbetalningarna av de förmåner som det ansvarade för".

4 Då INAMI hade mottagit beslutet vidtog det i sin tur, genom ett beslut av den 23 december 1980, en ny beräkning av alla de förmåner som man var skyldig att utbetala, denna gång för perioden mellan den 9 mars 1979 och den 31 december 1980. INAMI tillämpade härvid en nationell bestämmelse om förhindrande av sammanträffande av förmåner i artikel 70.2 (vilken sedan har blivit artikel 76c.2 efter den kungliga förordningen nr 19 av den 4 december 1978) i den belgiska lagen av den 9 augusti 1963 om inrättande och organisering av ett obligatoriskt försäkringssystem för sjukvård och ersättning, där i första stycket stadgas:

"De förmåner som föreskrivs i denna lag skall vägras då den förlust som är orsakad av sjukdom, kroppsskada, funktionshinder eller dödsfall till fullo gottgörs enligt en annan belgisk lag, en utländsk lag eller allmän rätt. Då de belopp som beviljas enligt denna lagstiftning eller enligt allmän rätt är lägre än försäkringsförmånerna har den som åtnjuter förmånerna emellertid rätt att få skillnaden ersatt av försäkringen."

5 Den 6 april 1982 ingav Union nationale des mutualités socialistes (nedan kallad "UNMS"), som var försäkringsorgan enligt den belgiska lagen, till Tribunal du travail de Bruxelles, en ansökan om återbetalning av de belopp som felaktigt hade utbetalats till Aldo Del Grosso för perioden mellan den 9 mars 1979 och den 31 december 1980. Det framgår av handlingarna i akten att de belopp som ansökan gällde hade beräknats enligt skilda lagstiftningar:

- mellan den 9 mars 1979 och den 8 mars 1980 (sammanträffande mellan de belgiska ersättningarna för den första arbetsoförmågan på grund av sjukdom och den italienska invaliditetspensionen), med tillämpning av artikel 76c.2 i den belgiska lagen av den 9 augusti 1963,

- mellan den 9 mars 1980 och den 31 mars 1980 (sammanträffande mellan de belgiska invaliditetsersättningarna och den italienska invaliditetspensionen), även här med tillämpning av artikel 76c.2 i den belgiska lagen av den 9 augusti 1963,

- mellan den 1 april 1980 och den 31 december 1980, med tillämpning av artikel 46.3 i förordning nr 1408/71.

6 Aldo Del Grosso bestred att felaktig utbetalning hade skett för perioden mellan den 9 mars 1979 och den 31 mars 1980 och hävdade att det pensionstillägg som INPS hade beviljat honom för att hans pensionsbelopp skulle nå upp till det minimibelopp för pension som föreskrivs i den italienska lagstiftningen, berodde på frikostighet från den italienska statens sida och inte var en ersättning för en förlust, att den hade lett till att den italienska invaliditetspensionen hade förvandlats till en självständig förmån och att om en regel om förhindrande av sammanträffande skulle tillämpas, skulle det vara den i artikel 46.3 i förordning nr 1408/71.

II. Frågorna i begäran om förhandsavgörande

7 För att kunna avgöra den tvist som den hade framför sig ställde Tribunal du travail de Bruxelles, genom beslut av den 17 juni 1993, frågor till domstolen för att få klarhet i

1) om den italienska sociala förmån som benämns "invaliditetspension" kan betecknas som en "självständig förmån",

2) om artikel 46.3 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda ... flyttar inom gemenskapen är tillämplig när det råder konkurrens mellan dels en sådan förmån - beräknad enligt systemet med sammanläggning och proportionell beräkning - för att genom ett tillägg uppnå det belopp per månad som den obligatoriska invaliditets- och ålderdomsförsäkringen för anställda föreskriver som minimipension, dels en belgisk försäkringsersättning för sjukdom och invaliditet (benämnd "första") eller också,

3) om det så kallade "tillägget" efter italiensk invaliditetspension utgör ersättning för en och samma skada enligt artikel 70.2, som efter artikel 30 tredje stycket i den belgiska lagen av den 30 december 1988 har blivit artikel 76c 2 i lagen av den 9 augusti 1963 om inrättande och organisering av ett obligatoriskt sjuk- och invaliditetsförsäkringssystem, i dess ändrade lydelse enligt ändring genom artikel 1.1 i den kungliga förordningen nr 19 av den 4 december 1978, är av samma slag som (och om den alltså är möjlig att sammanlägga med) denna(3).

8 Jag vill påpeka att denna tvist skiljer sig från den som domstolen har avgjort genom dom av den 15 december 1993(4), vilken gällde beräkning av Aldo Del Grossos ålderspension.

III. Prövning av de frågor som ställts

1. Begreppet självständig förmån

9 Uttrycket "självständig förmån" finns inte i gemenskapens förordningar. Däremot förekommer det i domstolens rättspraxis avseende sammanträffande mellan pensioner alltsedan domen Collini(5), i betydelsen den förmån som beräknas enligt artikel 46.1 första stycket i förordning nr 1408/71, det vill säga den fullständiga pension som föreskrivs i lagstiftningen i den medlemsstat där den behöriga institutionen finns, genom tillämpning av bestämmelserna i denna enda lagstiftning och utan att redovisa de perioder som fullgjorts enligt lagstiftningarna i andra medlemsstater, som den berörde har omfattats av.

Genom detta begrepp har domstolen hänvisat till beräkningsmetoden för en specifik förmån, nämligen den som avses i artikel 46.1 första stycket i förordning nr 1408/71.

10 I detta fall har svaranden själv medgett att han har förvärvat rätt till sin italienska invaliditetsförmån på grundval av att han omfattats av de italienska och belgiska systemen efter varandra och alltså genom att systemet med sammanläggning av försäkringsperioderna och proportionell beräkning av förmånerna tillämpats. Den omständigheten att den proportionellt beräknade förmånen genom ett tillägg uppgår till den minimiförmån som föreskrivs i den italienska lagstiftningen och att detta belopp också är det som han skulle erhållit om det hade rört sig om en självständig förmån har, enligt honom, fått till följd att den proportionellt beräknade förmånen har omvandlats till en självständig förmån.

11 I detta avseende bör anmärkas att den omständigheten att två förmåner som var och en beräknas enligt egna regler uppgår till samma belopp inte på något sätt innebär att de skall anses ha beräknats enligt likadana metoder. Begreppet självständig förmån avser den beräkningsmetod som beskrivs i artikel 46.1 första stycket i förordning nr 1408/71, vilken skiljer sig från den beräkningsmetod som bygger på sammanläggning av försäkringsperioderna och proportionell beräkning av förmånerna. Att man gör ett tillägg till en proportionellt beräknad ursprunglig förmån, vilket får till följd att det belopp man får fram blir lika stort som det man skulle ha fått fram genom en annan beräkningsmetod, skall inte kunna medföra att beräkningsmetoden för denna ursprungliga förmån och den kvalificering som följer av denna ifrågasätts.

2. Möjligheten att åberopa den nationella regeln om förhindrande av sammanträffande gentemot svaranden

12 Med sin andra och tredje fråga vill den hänskjutande domstolen i huvudsak ha klarhet i om artikel 46.3 andra stycket i förordning nr 1408/71 är tillämplig i fall av sammanträffande av dels en invaliditetsförmån som beräknats genom sammanläggning av försäkringsperioderna och proportionell beräkning av förmånerna och som ökats med ett tillägg för att komma upp till det minimibelopp som föreskrivs i den italienska lagstiftningen, dels en belgisk sjukförsäkringsförmån (andra frågan) och om "tillägget" till italiensk invaliditetspension utgör ersättning för samma skada i den belgiska lagens mening, med andra ord om den är av samma slag som (och möjlig att sammanlägga med) denna (tredje frågan).

13 Jag måste konstatera att den tredje frågan om man läser den bokstavligt endast rör problemet att kvalificera det tillägg till invaliditetspension som Italien har beviljat för att öka denna pension till det minimibelopp som föreskrivs i den italienska lagstiftningen i förhållande till de belgiska reglerna om förhindrande av sammanträffande. Emellertid faller, såsom EG-domstolen har preciserat i målet Stefanutti(6), en sådan kvalificeringsfråga under den nationella rätten och det är de nationella domstolarna som skall bedöma innehållet i och tolkningen av sin egen lagstiftning avseende sammanträffande av förmåner. Detta är säkerligen inte det svar som den nationella domstolen förväntade sig.

14 För att svaret på den tredje frågan skall vara användbart för den hänskjutande domstolen, anser jag att denna tillsammans med den andra frågan måste betraktas i samma sammanhang som den tvist som pågår inför den domstolen. Syftet med de två frågorna är att pröva om den bestämmelse om förhindrande av sammanträffande som föreskrivs i artikel 76c.2 i den belgiska lagen av den 9 augusti 1963 kan åberopas av svaranden enligt artikel 12.2 första meningen i förordning nr 1408/71. Enligt denna senare bestämmelse är nämligen nationella bestämmelser om förhindrande av sammanträffande möjliga att åberopa mot förmånstagaren med undantag av vad som beskrivs i andra meningen i artikel 12.2. Enligt detta undantag kan den nationella bestämmelsen om förhindrande av sammanträffande inte åberopas "då en person får förmåner av samma slag på grund av invaliditet, ålderdom, dödsfall (pensioner) eller arbetssjukdom som beviljas av två eller flera medlemsstaters institutioner enligt bestämmelserna i artikel 46, 50 och 51 eller 60.1 b"(7). Med andra ord skulle tillämpningen av artikel 46.3 tillsammans med de två andra villkoren för tillämpning av det undantag som föreskrivs i andra meningen i artikel 12.2 (förmån av samma slag; ingår bland de uppräknade förmånerna) helt utesluta att den nationella bestämmelsen om förhindrande av sammanträffande kunde tillämpas.

15 Att pröva om en nationell bestämmelse om förhindrande av sammanträffande kan åberopas mot förmånstagaren innebär alltså att visa att den situation som avses i artikel 12.2 andra meningen i förordning nr 1408/71 inte råder. Enligt denna bestämmelse skall tre saker prövas: 1) om de förmåner som svaranden erhåller är "av samma slag" (det är detta uttryck som den nationella domstolen hänvisar till i den tredje frågan i begäran om förhandsavgörande), 2) om var och en av förmånerna motsvarar förmåner "på grund av invaliditet, ålderdom, dödsfall (pensioner) eller arbetssjukdom" samt 3), om dessa förmåner "beviljas ... enligt bestämmelserna i artikel 46, 50 och 51 eller 60.1 b" i förordningen.

16 Enligt domstolens fasta rättspraxis(8) skall sociala trygghetsförmåner anses vara av samma slag när deras syfte och ändamål, liksom deras beräkningsgrund och villkor för beviljande är identiska. Prövningen och kvalificeringen av dessa förmåner skall göras i förhållande till de gemenskapsrättsliga reglerna. Vid den komparativa undersökningen av dessa förmåner är det lämpligt att ta hänsyn till uppbyggnaden av förordning nr 1408/71 och i synnerhet de olika kapitel som avdelning III består av och som innehåller de särskilda bestämmelserna för olika slags förmåner.

17 Om man granskar den förmån som svaranden erhållit enligt den belgiska lagen för den period då det bestrids att belopp har utbetalats felaktigt, det vill säga mellan den 9 mars 1979 och den 8 mars 1980(9), kan man se att det gäller en sjukförmån som kallas "ersättning för den första arbetsoförmågan", vilken utgör en del (60 procent) av den inkomst som en arbetstagare förlorar på grund av sin oförmåga att arbeta, för varje arbetsdag under ett år med början den dag då arbetsoförmågan började (se artikel 46 i lagen av den 9 augusti 1963). Det handlar följaktligen om en sjukförmån av typen "kontantförmån" enligt artikel 19 och följande i kapitel 1 i avdelning III i förordning nr 1408/71 beträffande sjukdom och moderskap, nämligen "kontant betalning för att hjälpa den berörde att bibehålla sin inkomst under den tid då han är oförmögen att arbeta på grund av sjukdom"(10). En sådan förmån beräknas enligt artikel 23 i förordningen.

Jag kan redan påpeka att den belgiska förmån som det gäller här inte uppfyller de två sista villkoren i artikel 12.2 andra meningen eftersom 1) det till skillnad från den belgiska "invaliditetsersättningen" som har beviljats svaranden under den sistnämnda perioden som nämns i punkt 5 ovan, inte handlar om en förmån som utbetalas "på grund av invaliditet, ålderdom, dödsfall (pensioner) eller arbetssjukdom" och 2) det inte heller gäller en förmån som beviljas "enligt bestämmelserna i artikel 46, 50, 51 eller 60.1 b" eftersom, som jag nyss sagt, det handlar om en förmån som utbetalas enligt artikel 23.

18 Dessutom är inte den belgiska och den italienska förmånen "av samma slag". Medan den belgiska förmånen är en sjukersättning beräknad enligt artikel 23 i förordning nr 1408/71, är det ostridigt att den italienska förmånen utgör invaliditetsförmån beräknad enligt artikel 46.3 i förordningen. Denna bestämmelse är en del av kapitel 3 i avdelning III i förordningen, om ålderdom och dödsfall (pensioner), men är analogt tillämplig på invaliditetsförmåner som beviljas enligt den italienska lagstiftningen. I kapitel 2 i avdelning III i förordning nr 1408/71 om invaliditet görs nämligen skillnad mellan två typer av lagstiftning - sådan enligt vilken invaliditetsförmånernas belopp inte beror på försäkringsperiodernas längd (avsnitt 1, artikel 37-39) och sådan enligt vilken invaliditetsförmånernas belopp är beroende därav (avsnitt 2, artikel 40). Den italienska lagstiftningen är av den andra typen, vilket bekräftas av bilaga 4 i förordningen. Enligt artikel 40.1 i förordningen skall de förmåner som beviljas enligt en sådan lagstiftning beräknas enligt bestämmelserna i kapitel 3 i avdelning III i förordningen, om ålderdom och dödsfall.

Sammanfattningsvis kan man, om man jämför de två förmåner som Aldo Del Grosso har erhållit med varandra, konstatera att de inte är av samma slag. Den ena är en sjukförmån i kontanter, beräknad enligt artikel 23 i förordning nr 1408/71, medan den andra är en invaliditetspension beräknad enligt artikel 46.

19 Det enda tvivel som eventuellt återstår att undanröja i detta avseende är hur det tillägg till den förmån som beviljats enligt den italienska lagen påverkar den slutsats som jag just har kommit till.

Enligt min mening påverkar inte kvalificeringen av den italienska invaliditetspensionen som "proportionellt beräknad förmån" snarare än "självständig förmån" som jag har föreslagit ovan (punkt 11), lösandet av tvisten, eftersom den belgiska ersättningen för den första arbetsoförmågan (sjukersättning) och den italienska invaliditetsförmånen (självständig eller proportionellt beräknad) i vilket fall som helst förblir förmåner av olika slag enligt artikel 12.2 första meningen i förordning nr 1408/71.

20 Jag kan följaktligen av de olika faktorer som jag redogjort för ovan dra slutsatsen att villkoren i artikel 12.2 andra meningen uppenbarligen inte är uppfyllda och att den nationella bestämmelsen om förhindrande av sammanträffande kan åberopas mot svaranden enligt artikel 12.2 första meningen i förordning nr 1408/71.

IV. Förslag

21. Av de olika skäl som redovisats ovan föreslår jag domstolen att svara enligt följande på de olika frågor som ställts av Tribunal du travail de Bruxelles i dess beslut av den 17 juni 1993:

"1) Vad beträffar pensioner som beviljas i enlighet med bestämmelserna i förordning nr 1408/71 används begreppet 'självständig förmån' för att beteckna den förmån som beräknas enligt artikel 46.1 första stycket, det vill säga den fulla pension som föreskrivs i lagstiftningen i den medlemsstat där den behöriga institutionen finns, genom tillämpning av endast denna lagstiftning och utan att redovisa de perioder som fullgjorts enligt lagstiftningen i andra medlemsstater, vilken en arbetstagare har omfattats av. Följaktligen kan ett sådant uttryck inte användas för att beteckna en italiensk social förmån benämnd 'invaliditetspension', inte ens med ett tillägg för att uppnå det minimibelopp för pension som föreskrivs av den italienska lagstiftningen, eftersom denna förmån inledningsvis har beräknats enligt systemet med sammanläggning av försäkringsperioderna och proportionell beräkning av förmånerna.

2) Det strider inte mot artikel 12.2 första meningen i förordning nr 1408/71 att tillämpa en bestämmelse om förhindrande av sammanträffande av förmåner i en nationell lagstiftning, enligt vilken en migrerande arbetstagare erhåller kontanta sjukförmåner avsedda att ersätta ett inkomstbortfall på grund av arbetsoförmåga som beror på sjukdom, medan han dessutom i en annan medlemsstat erhåller en invaliditetspension som utbetalas enligt artikel 46 i förordning nr 1408/71 och eventuellt ökas med ett tillägg som fastställts av lagstiftningen i denna andra medlemsstat för att uppnå det minimibelopp för pension som föreskrivs i denna lag."

(1) - I den version som sammanställts genom rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT nr L 230, s. 6).

(2) - Förordning (EEG) nr 574/72 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71, i den version som sammanställts genom rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT nr L 230, s. 86). Se listan över behöriga institutioner i bilaga 2 till förordning (EEG) nr 574/72 (EGT nr L 230, s. 133).

(3) - Frågans ordalydelse efter att den rättats enligt det brev av den 29 juni 1993 som ordföranden på nionde avdelningen i Tribunal du travail har sänt till domstolen.

(4) - Dom av den 15 december 1993, Fabrizzi m.fl. (C-113/92, C-114/92 och C-156/92, Rec. s. I-6707).

(5) - Domar av den 17 december 1987, Collini (323/86, Rec. s. 5489, punkt 10, 15); av den 21 mars 1990, Cabras (C-199/88, Rec. s. I-1023); av den 6 juni 1990, Spits (C-342/88, Rec. s. I-2259, punkt 12); av den 18 februari 1992, Di Prinzio (C-5/91, Rec. s. I-897, punkt 34); och av den 11 juni 1992, Di Crescenzo och Casagrande (C-90/91 och C91/91, Rec. s. I-3851, punkt 19).

(6) - Dom av den 6 oktober 1987, Stefanutti, (197/85, Rec. s. 3855, punkt 16).

(7) - Man förstår detta undantag bättre när man gör klart för sig att artikel 46, 50, 51 och 60.1 b redan är bestämmelser som är avsedda att fastställa det maximibelopp som förmånstagaren kan erhålla.

(8) - Senast dom av den 8 juli 1992, Knoch, (C-102/91, Rec. s. I-4341, punkt 40).

(9) - Med andra ord är det endast den första av de tre perioder som vi har skilt ut i punkt 5 ovan som angår oss här, dvs. den period under vilken "en ersättning för den första arbetsoförmågan" i den belgiska lagens mening beviljades svaranden.

(10) - Van Raepenbusch S., La sécurité sociale des personnes qui circulent à l'intérieur de la Communauté économique européenne, 1991, nr 254, s. 396. Se även tabellerna IV-1 och IV-2 under rubriken "Sjukdom - Ersättning i pengar" i "Jämförelsetabeller för systemen för social trygghet i Europeiska gemenskapernas medlemsstater", femtonde upplagan (1 juli 1988), "Allmänt system (anställda inom industri och handel)", sammanställda av Europeiska gemenskapernas kommission, s. 44 och 46.