FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

MACIEJ SZPUNAR

föredraget den 20 maj 2015 ( 1 )

Mål C‑240/14

Eleonore Prüller-Frey

mot

Norbert Brodnig,

Axa Versicherung AG

(begäran om förhandsavgörande från Landesgericht Korneuburg (Österrike))

”Lufttrafikföretags skadeståndsansvar vid olyckor — Konventionen om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter — Förordning (EG) nr 2027/97 — Tillämpningsområde — Flygning med ett ultralätt motordrivet luftfartyg som inte har utförts av en operatör med en operativ licens att tillhandahålla lufttrafik — Flygning som har samma avgångs- och bestämmelseort och som utförs i syfte att presentera en fastighet för en potentiell köpare — Förordning (EG) nr 864/2007 — Artikel 18 — Direkt talan mot den ansvariges försäkringsgivare”

I – Inledning

1. Förevarande begäran om förhandsavgörande som framställts av Landesgericht Korneuburg (regional domstol i Korneuburg, Österrike) avser fastställandet av tillämplig lag på en ansökan om ersättning som en enskild som är bosatt i Österrike har framställt gentemot en luftfartygsoperatör och dess ansvarsförsäkringsgivare till följd av en flygolycka i Spanien.

2. Denna begäran är intressant ur två synvinklar med avseende på unionsrättens utveckling. Genom förevarande begäran ges domstolen å ena sidan möjlighet att fastställa gränserna för tillämpningsområdet för konventionen om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter ( 2 ) och för förordning (EG) nr 2027/97 ( 3 ) genom vilken konventionen genomförs, å andra sidan ges domstolen härigenom möjlighet att precisera räckvidden av artikel 18 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II) ( 4 ) som avser direkt talan mot den ansvariges försäkringsgivare.

II – Tillämpliga bestämmelser

A – Montrealkonventionen

3. I artikel 1.1 och 1.2 i Montrealkonventionen, som har rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs följande: ”1. Denna konvention är tillämplig på varje internationell transport av personer, bagage eller gods som utförs med luftfartyg mot ersättning. Den är också tillämplig på transporter med luftfartyg som lufttransportföretag utför utan ersättning. 2. I denna konvention avses med ’internationell transport’ varje transport där avgångs- och destinationsorten enligt parternas överenskommelse – oavsett om transportavbrott eller byte av luftfartyg förekommer – ligger antingen inom två fördragsslutande staters territorier eller inom en och samma fördragsslutande stats territorium om en överenskommen mellanlandning görs inom en annan stats territorium, även om den staten inte tillträtt konventionen. Transport mellan två platser på en och samma fördragsslutande stats territorium utan överenskommen mellanlandning på en annan stats territorium anses inte som internationell transport enligt denna konvention. …”.

4. I artiklarna 17 och 21 i Montrealkonventionen regleras ersättning vid passagerares dödsfall eller skada.

5. Artikel 29 i konventionen har följande lydelse: ”I fråga om transporter av passagerare, bagage eller gods får en talan om skadestånd, oavsett hur den grundats – med stöd av konventionen, inomkontraktuellt, utomkontraktuellt eller på annan grund – föras endast på de villkor och inom de gränser som fastställs i denna konvention, oavsett vem eller vilka som har rätt att föra talan och vilken rätt som tillkommer dem. Vid en sådan talan är bestraffande, avskräckande eller andra icke-kompensatoriska skadeposter inte ersättningsgilla.”

6. I artikel 33 i samma konvention fastställs den jurisdiktion som är behörig att pröva skadeståndstalan med stöd av nämnda konvention.

B – Unionsrätt

7. Artikel 1 i förordning nr 2027/97 har följande lydelse: ”Genom denna förordning genomförs de relevanta bestämmelserna i Montrealkonventionen avseende lufttransport av passagerare och deras bagage, och i densamma fastställs vissa tilläggsbestämmelser. Genom förordningen utvidgas dessutom tillämpningsområdet för dessa bestämmelser till att också omfatta lufttransport inom en enda medlemsstat.”

8. I artikel 2.1 b i samma förordning föreskrivs följande: ”1. I denna förordning avses med … b) EG-lufttrafikföretag: ett lufttrafikföretag med en giltig licens utfärdad av en medlemsstat i enlighet med bestämmelserna i förordning (EEG) nr 2407/92 [ ( 5 )].”

9. I artikel 3.1 i förordning nr 2027/97 fastställs följande: ”Ett EG-lufttrafikföretags skadeståndsansvar för passagerare och deras bagage regleras av alla de bestämmelser i Montrealkonventionen som är relevanta för sådant skadeståndsansvar.”

10. Tillhandahållande av lufttrafik i Europeiska unionen av unionens lufttrafikföretag regleras numera av förordning (EG) nr 1008/2008. ( 6 )

11. I artikel 2.4–2.6 i förordning nr 1008/2008 föreskrivs följande: ”I denna förordning avses med … 4. lufttrafik: en flygning eller en serie flygningar för befordran av passagerare, gods och/eller post mot ersättning och/eller hyra, 5. flygning: en avgång från en angiven flygplats till en angiven destinationsflygplats, 6. lokal flygning: en flygning som inte innebär befordran av passagerare, post och/eller frakt mellan olika flygplatser eller andra godkända landningspunkter.”

12. I artikel 3.1 och 3.3 i den nämnda förordningen föreskrivs följande: ”1. Inget företag som är etablerat i gemenskapen får mot ersättning och/eller hyra utföra lufttransporter av passagerare, post och/eller gods om det inte har beviljats den nödvändiga operativa licensen. … 3. Utan att det påverkar tillämpningen av andra gällande bestämmelser i gemenskapsrätten, nationell rätt eller internationell rätt ska följande kategorier av lufttrafik undantas från kravet på innehav av giltiga operativa licenser: a) Lufttrafik som utförs med icke-motordrivna luftfartyg och/eller ultralätta motordrivna luftfartyg. b) Lokala flygningar.”

13. I artikel 4 i Rom II föreskrivs följande: ”1. Om inte annat föreskrivs i denna förordning, skall i fråga om en utomobligatorisk förpliktelse som har sin grund i en skadeståndsgrundande händelse lagen i det land där skadan uppkommer tillämpas oavsett i vilket land den skadevållande händelsen inträffade och oavsett i vilket eller vilka länder indirekta följder av händelsen uppkommer. 2. Om både den person vars ansvar görs gällande och den skadelidande har sin vanliga vistelseort i samma land vid den tidpunkt då skadan uppkommer, skall dock lagen i det landet tillämpas. …”

14. Artikel 18 i denna förordning har följande lydelse: ”Den skadelidande kan väcka talan om skadestånd direkt mot den ansvariges försäkringsgivare, om detta föreskrivs i den tillämpliga lagen för den utomobligatoriska förpliktelsen eller i den tillämpliga lagen för försäkringsavtalet.”

III – Målet vid den nationella domstolen

15. Den 30 augusti 2010 drabbades Eleonore Prüller-Frey, klaganden i målet vid den nationella domstolen, av en olycka i närheten av Jerez de la Frontera i Spanien under en flygning med ett gyroflygplan som flögs av dess ägare Felix Preiss. Avgångs- och bestämmelseorten för flygningen var flygplatsen Medina Sidonia (Spanien) och syftet med flygningen var att besiktiga ett område som tillhörde Felix Preiss för en eventuell fastighetstransaktion.

16. Såsom framgår av begäran om förhandsavgörande hade den ansvarsförsäkring som omfattade gyroflygplanet inte tecknats av dess ägare Felix Preiss utan av Norbert Brodnig, som innehade gyroplanet, hos Axa Versicherung AG, ett tyskt bolag. Försäkringsavtalet omfattades av tysk rätt och innehöll en prorogationsklausul enligt vilken tysk domstol var behörig domstol.

17. Av begäran om förhandsavgörande framgår dessutom att Norbert Brodnig inte är ett företag som har de licenser som krävs för att betraktas som ett lufttrafikföretag.

18. Eleonore Prüller-Frey har sin stadigvarande bosättning i Österrike. Vid tidpunkten för omständigheterna i målet uppgav Norbert Brodnig att han var bosatt såväl i Österrike som i Spanien. Av handlingarna i målet framgår emellertid att den hänskjutande domstolen är av den uppfattningen att parterna i målet vid den nationella domstolen inte hade sin stadigvarande bosättning i samma land vid tidpunkten för olyckan med avseende på en eventuell tillämpning av artikel 4.2 i Rom II-förordningen.

19. Eleonore Prüller-Frey väckte vid den hänskjutande domstolen talan om ersättning för den skada som orsakats av olyckan på grundval av motparternas solidariska betalningsansvar.

20. Såsom framgår av handlingarna i målet har klaganden i ansökan i målet vid den nationella domstolen gjort gällande att de österrikiska domstolarna är behöriga enligt förordning (EG) nr 44/2001 ( 7 ) och att österrikisk rätt är tillämplig enligt artikel 4.2 i Rom II-förordningen. Klaganden har dessutom rätt att väcka direkt talan mot försäkringsgivaren enligt österrikisk rätt.

21. Eleonore Prüller-Frey har anfört att anspråk kan göras gällande mot Axa Versicherung AG, i dess egenskap av part, vid österrikisk domstol, antingen enligt artikel 6 i Bryssel I-förordningen eller artikel 11 i samma förordning avseende den skadelidandes rätt att väcka direkt talan mot försäkringsgivaren.

22. Motparterna i målet vid den nationella domstolen har ifrågasatt såväl de österrikiska domstolarnas behörighet som tillämpningen av österrikisk rätt och gjort gällande att spansk rätt är tillämplig rätt och att den nationella domstolen inte är behörig att avgöra målet. Motparterna i målet i den nationella domstolen har vad gäller möjligheten att väcka direkt talan mot försäkringsgivaren gjort gällande att en sådan talan under omständigheterna i målet vid den nationella domstolen varken kan väckas enligt tysk rätt som reglerar försäkringsavtalet eller enligt tillämplig spansk rätt.

23. Av ett sakkunnigutlåtande till vilket den hänskjutande domstolen hänvisat framgår däremot att klaganden i målet vid den nationella domstolen hade rätt att väcka direkt talan mot försäkringsgivaren enligt spansk rätt.

24. Även om ingen av parterna i målet vid den nationella domstolen har åberopat Montrealkonventionen anser den hänskjutande domstolen att det är oklart huruvida denna konvention är tillämplig. Den vill således få klarhet i vilken ansvarsordning som är tillämplig på omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, såväl för det fall att Montrealkonventionen anses vara tillämplig som för det fall att den inte anses vara det.

IV – Tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen

25. Landesgericht Korneuburg beslutade under dessa omständigheter att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska artikel 2.1 a och c i … förordning (EG) nr 2027/97 …, artikel 3 c och g i … förordning (EG) nr 785/2004 ( 8 ) samt artikel 1.1 i Montrealkonventionen …, tolkas så att skadeståndsanspråk från en skadelidande — som var passagerare i ett luftfartyg vars avgångsort och bestämmelseort var belägna i samma medlemsstat, — som transporterades utan ersättning av piloten, — varvid syftet med flygningen var att ovanifrån besiktiga en fastighet som var föremål för en fastighetstransaktion som passageraren avsåg att genomföra med piloten, och — som åsamkades kroppsskada med anledning av att luftfartyget störtade, enbart ska bedömas utifrån artikel 17 i [Montrealkonventionen], och att den nationella lagstiftningen inte är tillämplig? För det fall fråga 1 besvaras jakande: 2) Ska artikel 33 i [Montrealkonventionen] … och artikel 67 i … förordning … nr 44/2001 tolkas så, att frågan om behörighet att avgöra om de skadeståndsanspråk som anges i fråga 1 enbart ska bedömas utifrån artikel 33 i [Montrealkonventionen] …? För det fall fråga 1 besvaras jakande: 3) Ska artikel 29 i [Montrealkonventionen] … och artikel 18 i [Rom II] tolkas så, att de utgör hinder mot nationella bestämmelser enligt vilka det föreskrivs en rätt att väcka direkt talan för den skadelidande som anges i fråga 1 mot den skadevållandes försäkringsbolag? För det fall fråga 1 besvaras nekande: 4) Ska artikel 7.1 f i … direktiv 88/357/EEG ( 9 ) och artikel 18 i [Rom II] … tolkas så, att förutsättningarna för rätten att väcka direkt talan för den skadelidande som anges i fråga 1 mot den skadevållandes försäkringsbolag ska bedömas utifrån lagstiftningen i tredje land när — rätten att väcka direkt talan föreskrivs i lagen om försäkringsavtal i den rättsordning som är tillämplig enligt bestämmelserna om utomobligatoriskt skadeståndsansvar, — parterna i försäkringsavtalet har valt lagen i ett tredje land som tillämplig lag, — enligt vilken lagstiftningen i den stat där försäkringsgivaren har sitt säte ska tillämpas, och — rätten att väcka direkt talan även föreskrivs i försäkringsavtalslagen i rättsordningen i denna stat?

26. Begäran om förhandsavgörande av den 12 maj 2014 inkom till domstolens kansli den 15 maj 2014. Skriftliga yttranden har ingivits av klaganden i målet vid den nationella domstolen, den österrikiska regeringen samt kommissionen.

27. Motparterna i målet vid den nationella domstolen liksom den franska regeringen, som inte har deltagit i den skriftliga delen av förfarandet, har framställt en motiverad begäran om att förhandling ska hållas. Parterna i målet vid den nationella domstolen och andra berörda personer var närvarande vid förhandlingen som ägde rum den 4 mars 2015.

V – Bedömning

28. Det ska erinras om att Montrealkonventionen utgör en integrerad del av unionens rättsordning och att domstolen är behörig att meddela förhandsavgörande angående dess tolkning. ( 10 )

29. För talan om skadestånd som har samband med olycksfall som uppkommit under en lufttransport regleras i nämnda konvention på ett exklusivt sätt hur behörig domstol ska bestämmas och vissa materiella aspekter avseende ersättning vid passagerares dödsfall eller skada. Om Montrealkonventionen däremot inte är tillämplig så ska behörig domstol bestämmas enligt Bryssel I-förordningen och den behöriga domstolen ska pröva skadeståndsanspråket med tillämpning av den nationella rätt som ska tillämpas enligt lagvalsreglerna.

30. Frågan huruvida Montrealkonventionen är tillämplig föregår följaktligen prövningen av de andra frågor som ställts av den hänskjutande domstolen.

A – Huruvida Montrealkonventionen är tillämplig (första frågan)

31. Den hänskjutande domstolen har genom den första tolkningsfrågan huvudsakligen sökt klarhet i huruvida Montrealkonventionen är tillämplig i tvisten i målet vid den nationella domstolen, eftersom avgångs- och bestämmelseorten för flygningen var en och samma flygplats som var belägen i en medlemsstat och passageraren transporterades utan ersättning för att flyga över ett område som tillhörde ägaren av luftfartyget med anledning av en fastighetstransaktion.

32. Den hänskjutande domstolen har anfört att den omständigheten att tillämpningsområdet för förordning nr 2027/97 har utvidgats till att omfatta flygningar inom en enda medlemsstat tyder på att Montrealkonventionen är tillämplig på omständigheterna i målet. Den hänskjutande domstolen har även anfört att skadeståndsanspråket avser ansvar i samband med framförande av ett luftfartyg, trots att det inte har riktats mot ett lufttrafikföretag med en licens. Enligt förordning nr 785/2004 ska en ansvarsförsäkring emellertid inte enbart omfatta lufttrafikföretag utan även luftfartygsoperatörer.

33. Motparterna i målet vid den nationella domstolen som intervenerade under det muntliga förfarandet har på grundval av en argumentation som motsvarar den som förts av den hänskjutande domstolen gjort gällande att Montrealkonventionen är tillämplig.

34. Klaganden i målet vid den nationella domstolen, den österrikiska och den franska regeringen och kommissionen anser, om än av skäl som skiljer sig åt något, att Montrealkonventionen inte är tillämplig.

35. Den franska regeringen har gjort gällande att en flygning som har samma avgångs- och bestämmelseort som den i målet vid den nationella domstolen inte kan anses har utförts inom ramen för ”lufttransport” i den mening som avses i Montrealkonventionen och förordning nr 2027/97. Övriga parter och berörda personer har på grundval av den omständigheten att flygningen inte utfördes av ett ”lufttrafikföretag” i den mening som avses i förordning nr 1008/2008 gjort gällande att Montrealkonventionen inte är tillämplig.

36. Enligt artikel 1.1 i Montrealkonventionen är konventionen tillämplig på ”varje internationell ( 11 ) transport av personer, bagage eller gods som utförs med luftfartyg”.

37. Genom artiklarna 1 och 3 i förordning nr 2027/97 genom vilka Montrealkonventionen genomfördes i EU:s rättsordning utvidgas dess tillämpningsområde till att omfatta flygningar som utförts inom en enda medlemsstat.

38. I artikel 3.1 i förordning nr 2027/97 förskrivs i detta avseende att ett EU-lufttrafikföretags skadeståndsansvar regleras av bestämmelserna i Montrealkonventionen, utan att det därvid görs någon åtskillnad mellan internationella och nationella flygningar inom unionen.

39. För övrigt definieras ett ”[EU]-lufttrafikföretag” i artikel 2.1 b i denna förordning som en person med giltig operativ licens utfärdad av en medlemsstat i enlighet med bestämmelserna i förordning nr 1008/2008. ( 12 )

40. Därav framgår att det skadeståndsansvar som föreskrivs i Montrealkonventionen är tillämpligt på nationella flygningar inom unionen när dessa flygningar utförs av ett lufttrafikföretag med en giltig licens i den mening som avses i förordning nr 1008/2008.

41. Såsom framgår av skäl 8 i förordning (EG) nr 889/2002 ( 13 ) motiverades utvidgningen av bestämmelserna i Montrealkonventionen till att omfatta nationella flygningar med att skapandet av en intern luftfartsmarknad suddade ut skillnaden mellan internationell och nationell transport inom unionen och berättigade införandet av en enhetlig ansvarsordning. ( 14 )

42. Såvitt avser målet vid den nationella domstolen framgår emellertid av begäran om förhandsavgörande att Norbert Brodnig inte hade de licenser som krävs för att betraktas som ett lufttrafikföretag.

43. Den aktuella flygningen omfattas således varken av bestämmelserna i förordning nr 2027/97 eller av bestämmelserna i Montrealkonventionen, eftersom det rör sig om en nationell flygning som inte utfördes av ett lufttrafikföretag som hade de licenser som krävs. Det aktuella skadeståndsanspråket kan således enbart prövas på grundval av den nationella rätt som ska tillämpas enligt lagvalsreglerna.

44. Av omständigheterna i målet vid den nationella domstolen framgår dessutom att Norbert Brodnig inte var skyldig att inneha en licens för lufttrafikföretag.

45. I detta avseende föreskrivs i artikel 3.1 i förordning nr 1008/2008 att de företag som tillhandahåller lufttransport inom unionen måste inneha operativa licenser. Enligt artikel 3.3 a och b i nämnda förordning undantas emellertid vissa kategorier av lufttrafik från detta krav. Undantaget gäller framför allt för ”lufttrafik som utförs med icke-motordrivna luftfartyg och/eller ultralätta motordrivna luftfartyg” och ”lokala flygningar”. ( 15 )

46. Så är fallet med den flygning som det rör sig om i målet vid den nationella domstolen, eftersom det är fråga om en lokal flygning där avgångs- och bestämmelseorten var densamma och det berörda luftfartyget är ett ultralätt motordrivet luftfartyg.

47. Mot bakgrund av det ovan sagda anser jag att artiklarna 1 och 3.1 i förordning nr 2027/97 ska tolkas så att bestämmelserna i Montrealkonventionen inte är tillämpliga på en nationell flygning som inte har utförts av ett lufttrafikföretag med en operativ licens i den mening som avses i förordning nr 1008/2008.

B – Sambandet mellan Montrealkonventionen och Bryssel I-förordningen (andra frågan)

48. Mot bakgrund av den slutsats som dragits ovan avseende den första frågan är det inte nödvändigt att besvara den andra och den tredje frågan som enbart har ställts för det fall att Montrealkonventionen skulle vara tillämplig.

49. Trots detta ska jag i korthet behandla dessa frågor för det fall att domstolen anser att Montrealkonventionen är tillämplig.

50. Den hänskjutande domstolen har genom den andra frågan sökt klarhet i vilket samband det finns mellan bestämmelserna i artikel 33 i Montrealkonventionen och de i artikel 67 i Bryssel I-förordningen.

51. Det ska erinras om att det i nämnda artikel 67 föreskrivs att Bryssel I-förordningen inte ska påverka tillämpningen av de bestämmelser som finns i unionens rättsakter eller i nationell rätt som harmoniserats vilka fastställer domstols behörighet på särskilda områden. I denna artikel föreskrivs således uttryckligen att det finns särskilda regler i enlighet med behörighetsreglerna i Bryssel I-förordningen.

52. För övrigt hänvisas i artikel 67 i Bryssel I-förordningen till lex specialis som finns i en EU-rättsakt. Till skillnad från artikel 71 i samma förordning som avser de regler om domstols behörighet som finns i de konventioner som medlemsstaterna hade tillträtt vid den tidpunkt då förordningen trädde i kraft och som möjliggör en tillämpning av dessa regler under förutsättning att de inte åsidosätter principerna bakom Bryssel I-förordningen, ( 16 ) föreskrivs inga villkor i artikel 67.

53. Det kan i detta avseende svårligen ifrågasättas att artikel 33 i Montrealkonventionen utgör sådan lex specialis som finns i en EU-rättsakt som utesluter att de allmänna behörighetsbestämmelserna som föreskrivs i Bryssel I-förordningen tillämpas. Detta undantag berör frågor om domstolens behörighet som regleras i artikel 33 i Montrealkonventionen.

54. Det återstår emellertid att undersöka huruvida artikel 33 är tillämplig på en flygning som utförts inom en enda medlemsstat.

55. Den österrikiska regeringen har i detta avseende gjort gällande att Montrealkonventionen enbart är tillämplig på internationella transporter och att förordning nr 2027/97 inte innebär en utvidgning av tillämpningsområdet för de behörighetsregler som avses i artikel 33 i konventionen, utan enbart av de materiella bestämmelserna.

56. Jag finner inte denna uppfattning övertygande.

57. Enligt artikel 3.1 i förordning nr 2027/97 regleras ett lufttrafikföretags skadeståndsansvar för passagerare och deras bagage av ”alla de bestämmelser i Montrealkonventionen som är relevanta för ett sådant skadeståndsansvar.”

58. Enligt min mening avser denna begäran om förhandsavgörande alla bestämmelser i kapitel III i Montrealkonventionen avseende lufttrafikföretags skadeståndsansvar, inbegripet de behörighetsregler som finns i artikel 33 i denna konvention.

59. Förordning nr 2027/97 syftar nämligen till att säkerställa att lufttrafikföretags skadeståndsansvar regleras av ett enhetligt regelverk, såväl på internationella som nationella transporter inom unionen. Detta ändamål talar för en vid tolkning av hänvisningen i artikel 3.1 i förordningen.

60. Behörighetsreglerna utgör en del av den globala lösning som föreskrivs i Montrealkonventionen som syftar till att förhindra konflikter i fråga om domsagor och lagar och att inrätta en förutsebar ansvarsordning för att skydda passagerare och möjliggöra för lufttrafikföretag att förbättra verktygen för riskhantering. Det kan med avseende på Montrealkonventionens systematik fastställas att behörighetsreglerna och de materiella bestämmelserna återfinns i kapitel III avseende fraktförarens skadeståndsansvar och ersättningens omfattning.

61. Såsom framgår av förevarande mål innebär den omständigheten att de ekonomiska förhållandena på den inre marknaden griper djupt in i varandra att en tvist, även om den anknyter till en olycka som uppkommit under en nationell flygning, med lätthet kan få en gränsöverskridande dimension. Nämnda övervägande motiverar tillämpningen av enhetliga behörighetsregler med avseende på skadeståndsansvar vid nationella och internationella flygningar inom unionen.

62. Om domstolen anser att Montrealkonventionen och förordning nr 2027/97 är tillämpliga anser jag således att behörig domstol för att avgöra tvisten i målet vid den nationella domstolen ska fastställas med tillämpning av artikel 33 i nämnda konvention.

C – Sambandet mellan Montrealkonventionen och artikel 18 i Rom II-förordningen (tredje frågan)

63. Den hänskjutande domstolen har genom den tredje frågan huvudsakligen sökt klarhet i huruvida artikel 29 i Montrealkonventionen utgör hinder mot en nationell bestämmelse enligt vilken den skadelidande kan väcka direkt talan mot lufttrafikföretagets försäkringsgivare.

64. Det ska erinras om att denna fråga enbart är relevant om domstolen, i motsats till vad som förespråkas i detta förslag till avgörande, fastställer att Montrealkonventionen är tillämplig på sådana omständigheter som de som föreligger i tvisten i målet vid den nationella domstolen.

65. Den hänskjutande domstolen har utgått från att en direkt talan som föreskrivs i den nationella rätten inte kan väckas om Montrealkonventionen på ett uttömmande sätt reglerar skadeståndstalan med avseende på luftfart.

66. I artikel 29 i Montrealkonventionen anges att den ansvarsordning som föreskrivs där är exklusiv genom att det fastställs att en talan om skadestånd med stöd av konventionen endast får föras på de villkor och inom de gränser som fastställs i denna konvention.

67. Trots detta kan noteras att Montrealkonventionen enbart reglerar skadeståndsansvar för ett lufttrafikföretag och inte försäkringsgivarens skadeståndsansvar.

68. Konventionen påverkar följaktligen inte bestämmelserna i nationell rätt enligt vilka en skadelidande har rätt att väcka direkt talan mot det ansvariga lufttrafikföretagets försäkringsgivare.

69. För övrigt är artikel 29 i Montrealkonventionen tillämplig ”oavsett vem eller vilka som har rätt att föra talan och vilken rätt som tillkommer dem”. Den skadelidandes rätt att väcka talan mot försäkringsgivaren påverkas följaktligen i vart fall inte av bestämmelsen om exklusivitet i artikel 29.

70. Härav följer att om lufttrafikföretagets skadeståndsansvar regleras av bestämmelserna i Montrealkonventionen så har den skadelidande rätt att väcka direkt talan mot lufttrafikföretagets försäkringsgivare om den lag som är tillämplig enligt alternativet i artikel 18 i Rom II-förordningen föreskriver en sådan rättighet. Denna rättighet kan antingen föreskrivas i den lag som är tillämplig på försäkringsavtalet eller i den lag som är tillämplig på en utomobligatorisk förpliktelse om Montrealkonventionen inte är tillämplig. Med andra ord påverkar Montrealkonventionen inte tillämpningen av något av de båda alternativen i artikel 18 i Rom II-konventionen.

D – De villkor under vilka en skadelidande kan väcka direkt talan mot försäkringsgivaren (fjärde frågan)

71. Den hänskjutande domstolen har genom sin fjärde fråga huvudsakligen sökt klarhet i huruvida det enligt artikel 18 i Rom II-förordningen är möjligt för den skadelidande att väcka direkt talan mot försäkringsgivaren när en sådan rättighet föreskrivs i den lag som är tillämplig på en utomobligatorisk förpliktelse, men parterna i försäkringsavtalet har avtalat om att en annan lag är tillämplig.

72. Av begäran om förhandsavgörande framgår att Landesgericht Korneuburg är av uppfattningen att Norbert Brodnigs skadeståndsansvar enligt artikel 4.1 i Rom II-konventionen regleras av den rättsordning som är tillämplig enligt bestämmelserna om utomobligatoriskt skadeståndsansvar (lex loci damni – lagen i det land där skadan uppkom), det vill säga spansk rätt i förevarande fall. ( 17 ) Enligt det sakkunnigutlåtande till vilket den hänskjutande domstolen hänvisat kan den skadelidande enligt spansk rätt väcka direkt talan mot försäkringsgivaren under de omständigheter som är för handen i målet vid den hänskjutande domstolen.

73. Den hänskjutande domstolen har emellertid angett att parterna i försäkringsavtalet har kommit överens om att tysk rätt ska vara tillämplig på avtalet. Den har betonat betydelsen av principen att fritt få välja tillämplig lag, vilket är möjligt i försäkringsavtal som täcker så kallade ”stora risker”, inbegripet ansvar i samband med användningen av luftfartyg. ( 18 ) Enligt den hänskjutande domstolen kan den skadelidandes ställning inte vara mer förmånlig än den ställning som försäkringstagaren har. Om parterna i försäkringsavtalet har valt tysk rätt som tillämplig lag så innebär valet att den skadelidande inte har rätt att väcka direkt talan mot försäkringsgivaren enligt spansk rätt.

74. Jag anser att ovannämnda resonemang bygger på en felaktig premiss.

75. Artikel 18 i Rom II-förordningen är inte en lagvalsregel med avseende på den materiella rätt som är tillämplig för att fastställa de förpliktelser som åligger försäkringsgivaren eller den ansvarige. Det enda syfte som eftersträvas med denna artikel är att fastställa vilken lag som är tillämplig vid bedömningen av frågan om en skadelidande har rätt att väcka direkt talan mot försäkringsgivaren och avser inte omfattningen av försäkringsgivarens eller den ansvariges förpliktelser.

76. Enligt artikel 18 i nämnda förordning föreligger en rätt att väcka direkt talan antingen om detta föreskrivs i den tillämpliga lagen för den utomobligatoriska förpliktelsen eller i den tillämpliga lagen för försäkringsavtalet.

77. Oaktat frågan huruvida det föreligger en rätt att väcka direkt talan och i förekommande fall hur denna rättighet ska utövas ( 19 ) regleras försäkringsgivarens förpliktelser av den lag som är tillämplig på försäkringsavtalet. I detta avseende påverkar inte artikel 18 det val av tillämplig lag som parterna i försäkringsavtalet gjort.

78. Av ordalydelsen i artikel 18 i Rom II-förordningen framgår dessutom att det rör sig om en regel som anknyter till en alternativ struktur på så sätt att det räcker att det enligt en av de berörda lagarna finns rätt att väcka direkt talan.

79. Ovannämnda övervägande är tillämpligt oberoende av om den lag som är tillämplig på försäkringsavtalet följer av avtalsparternas val eller tillämpningen av de lagvalsregler som föreskrivs i Rom I-förordningen. ( 20 )

80. En skadelidande kan således väcka direkt talan mot försäkringsgivaren när denna möjlighet följer av den lag som är tillämplig på den utomobligatoriska förpliktelsen, oavsett om denna lag har valts av parterna i försäkringsavtalet eller fastställts med tillämpning av Rom I-förordningen, oberoende av vad som föreskrivs i den lag som är tillämplig på försäkringsavtalet.

81. Denna tolkning stöds fullt ut av motiveringen till det lagstiftningsförslag som ledde till att Rom II-förordningen antogs. ( 21 ) Enligt detta förslag fastställer lagvalsregeln vilken lag som ska tillämpas vid avgörandet av huruvida den skadelidande kan väcka direkt talan mot försäkringsgivaren. Under alla omständigheter ska räckvidden för försäkringsgivarens förpliktelser avgöras enligt den lag som är tillämplig på försäkringsavtalet.

82. Av de akademiska verk som föregick lagförslaget, det vill säga förslaget till Rom II-konventionen som utarbetades av Europeiska gruppen för internationell privaträtt (nedan kallad den Europeiska gruppen) ( 22 ) framgår emellertid att den aktuella regeln – som utan några ändringar i sak övertogs i förslaget till Rom II-konventionen – föreskriver att det måste finnas en särskild anknytning för att den skadelidande ska kunna väcka direkt talan mot försäkringsgivaren, inbegripet eventuella begränsningar som påverkar utövandet av denna rättighet. Räckvidden av försäkringsgivarens förpliktelser ska däremot avgöras enligt den lag som är tillämplig på försäkringsavtalet. För övrigt framgår klart av nämnda kommentar att det rör sig om en alternativ regel.

83. Eftersom artikel 18 i Rom II-förordningen innehåller en alternativ regel kan klaganden i målet vid den nationella domstolen i förevarande fall väcka direkt talan mot försäkringsgivaren om en sådan möjlighet följer enligt spansk rätt som är tillämplig på den utomobligatoriska förpliktelsen, oavsett om detta föreskrivs i tysk rätt som är tillämplig på försäkringsavtalet.

84. Denna lösning strider inte mot avtalsparternas partsautonomi. Parterna har utnyttjat möjligheten att fritt välja tillämplig lag för det aktuella avtalet. Detta val får inte heller åsidosätta de rättigheter som tillkommer tredje man eller den skadelidande. ( 23 )

85. Artikel 18 i Rom II-förordningen innehåller en bestämmelse som tillvaratar den skadelidandes intressen genom att låta denne tillämpa den ansvarsordning som är fördelaktigast i fråga om rätten att väcka direkt talan mot försäkringsgivaren. ( 24 ) Lagstiftaren har dessutom redan beaktat försäkringsgivarens intresse när den begränsat grunden för direkt talan till att omfatta två tillämpliga lagar som försäkringsgivaren rätteligen kan vänta sig, nämligen de som dels är tillämpliga på den utomobligatoriska förpliktelsen, dels på försäkringsavtalet. ( 25 )

86. Valet av tillämplig lag som avtalats mellan försäkringstagaren och försäkringsgivaren får inte medföra att den skadelidande inte kan utöva sin rätt att väcka direkt talan när denna rättighet följer av den lag som är tillämplig på den utomobligatoriska förpliktelsen.

87. Mot bakgrund av vad som anförts ovan anser jag att artikel 18 i Rom II-förordningen ska tolkas så, att en skadelidande kan väcka direkt talan mot den ansvariges försäkringsgivare om en sådan möjlighet föreskrivs i den lag som är tillämplig på den utomobligatoriska förpliktelsen, oavsett vad som föreskrivs i den lag som, i enlighet med parternas val, är tillämplig på försäkringsavtalet.

VI – Förslag till avgörande

88. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som har ställts av Landesgericht Korneuburg enligt följande: 1) Artiklarna 1 och 3.1 i rådets förordning (EG) nr 2027/97 av den 9 oktober 1997 om lufttrafikföretags skadeståndsansvar avseende lufttransport av passagerare och deras bagage i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 889/2002 av den 13 maj 2002, ska tolkas så, att bestämmelserna i konventionen om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter, som ingicks i Montreal den 28 maj 1999, undertecknades av Europeiska gemenskapen den 9 december 1999 och godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2001/539/EG av den 5 april 2001, inte är tillämpliga på en nationell flygning som inte har utförts av ett lufttrafikföretag med en operativ licens i den mening som avses i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1008/2008 av den 24 september 2008 om gemensamma regler för tillhandahållande av lufttrafik i gemenskapen. 2) Artikel 18 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II) ska tolkas så, att en skadelidande kan väcka direkt talan mot den ansvariges försäkringsgivare om en sådan möjlighet föreskrivs i den lag som är tillämplig på den utomobligatoriska förpliktelsen, oavsett vad som föreskrivs i den tillämpliga lag som valts av parterna i försäkringsavtalet.

( 1 ) Originalspråk: franska.

( 2 ) Konventionen om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter, som ingicks i Montreal den 28 maj 1999, undertecknades av Europeiska gemenskapen den 9 december 1999 och godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2001/539/EG av den 5 april 2001 (EGT L 194, s. 38) (nedan kallad Montrealkonventionen). Vad gemenskapen beträffar trädde Montrealkonventionen i kraft den 28 juni 2004.

( 3 ) Rådets förordning (EG) nr 2027/97 av den 9 oktober 1997 om lufttrafikföretags skadeståndsansvar avseende lufttransport av passagerare och deras bagage (EGT L 285, s. 1), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 889/2002 av den 13 maj 2002 (EGT L 140, s. 2, nedan kallad förordning nr 2027/97).

( 4 ) Rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II) (EUT L 199, s. 40).

( 5 ) Rådets förordning av den 23 juli 1992 om utfärdande av tillstånd för lufttrafikföretag (EGT L 240, s. 1).

( 6 ) Europaparlamentets och rådets förordning av den 24 september 2008 om gemensamma regler för tillhandahållande av lufttrafik i gemenskapen (EUT L 293, s. 3). Denna förordning upphävde förordning nr 2407/92 med verkan från den 1 november 2008.

( 7 ) Rådets förordning av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1, nedan kallad Bryssel I‑förordningen). Denna förordning ersattes från och med den 10 januari 2015 av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, s. 1), som emellertid inte är tillämplig på tvisten i målet vid den nationella domstolen enligt övergångsbestämmelserna i artikel 66 i nämnda förordning.

( 8 ) Europaparlamentets och rådets förordning av den 21 april 2004 om försäkringskrav för lufttrafikföretag och luftfartygsoperatörer (EUT L 138, s. 1).

( 9 ) Rådets andra direktiv 88/357/EEG av den 22 juni 1988 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv 73/239/EEG (EGT L 172, s. 1).

( 10 ) Dom Wucher Helicopter och Euro-Aviation Versicherung (C‑6/14, EU:C:2015:122, punkt 33, och där angiven rättspraxis).

( 11 ) Min kursivering.

( 12 ) Denna förordning ersatte förordning nr 2407/92 från och med den 1 november 2008.

( 13 ) Europaparlamentets och rådets förordning av den 13 maj 2002 genom vilken förordning nr 2027/97 (EGT L 140, s. 2) ändrades. Denna ändring ägde rum till följd av antagandet av Montrealkonventionen.

( 14 ) Se kommissionens förslag som ledde till att förordning nr 889/2002 (KOM(2000) 340 av den 7 juni 2000, punkt 3 i motiveringen) antogs och kommissionens förslag som ledde till att förordning nr 2027/97 (KOM(95) 724 av den 20 december 1995, s. 4) antogs. I förordning nr 2027/97 föreskrevs redan då Montrealkonventionen antogs en enhetlig ansvarsordning för nationella och internationella transporter inom unionen.

( 15 ) I artikel 2.4 i förorordning nr 1008/2008 definieras ”lufttrafik” som ”en flygning eller en serie flygningar för befordran av passagerare, gods och/eller post ... ”I artikel 2 punkterna 5 och 6 görs dessutom en åtskillnad mellan en ”flygning” som innebär en avgång från en angiven flygplats till en annan angiven destinationsflygplats, och en ”lokal flygning” utgör en tjänst som inte innebär befordran av passagerare, post och/eller frakt mellan olika flygplatser.

( 16 ) Se dom TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, punkt 49), dom Nipponkoa Insurance Co. (Europe) (C‑452/12, EU:C:2013:858, punkt 36) och dom Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punkt 38).

( 17 ) Även om klaganden i målet vid den nationella domstolen under förhandlingen anfört att det i detta skede inte kan uteslutas att österrikisk rätt är tillämplig enligt artikel 4.2 Rom II‑förordningen, ankommer det enbart på den nationella domstolen att uttala sig i denna fråga.

( 18 ) Med stora risker avses sådana risker som anges i artikel 5 d i rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (EGT L 228, 1973, s. 3; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 146) som omfattar ansvar i samband med användningen av luftfartyg, denna risk hänför sig till nr 11 i punkt A i bilagan till detta direktiv (se artikel 7.1 f i direktiv 88/357).

( 19 ) Frågan huruvida denna lagvalsregel inte enbart avser möjligheten att väcka direkt talan, utan även hur denna möjlighet ska utövas och dess begränsningar har diskuterats i doktrinen. Se Żarnowiec, Ł., ”Zobowiązania pozaumowne. Bezpośrednie powództwo przeciwko ubezpieczycielowi osoby odpowiedzialnej”, i System prawa prywatnego, volym 20B, Prawo prywatne międzynarodowe, Varsovie, CH Beck, Instytut Nauk Prawnych PAN 2015, s. 872, Fras, M., Pacuła, K., ”Umowa ubezpieczenia obowiązkowego w prawie prywatnym międzynarodowym”, i System prawny ubezpieczeń obowiązkowych. Przesłanki i kierunki reform, Toruń 2014, s. 177; Dickinson A., The Rome II Regulation: The Law Applicable to Non-contractual Obligations, Oxford, OUP 2008, s. 610.

( 20 ) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (EUT L 177, s. 6).

( 21 ) Se förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II) (KOM(2003) 427 slutlig av den 22 juli 2003, s. 27), avseende artikel 14 i förslaget till förordning.

( 22 ) Se kommentaren avseende artikel 6 i förslaget till Rom II-konventionen, Fallon, M., Commentaire de la proposition pour une convention européenne sur la loi applicable aux obligations non contractuelles, Groupe européen de droit international privé, réunions de la Haye des 26 à 28 septembre 1997 et de Luxembourg des 25 à 27 septembre 1998, Revue belge de droit international, 1997/2, s. 696.

( 23 ) Vad gäller friheten att välja tillämplig lag för den utomobligatoriska förpliktelsen föreskrivs detta klassiska övervägande uttryckligen i artikel 14.2 i Rom II-förordningen. Om direkt talan varken kan väckas enligt den lag som är tillämplig på försäkringsavtalet eller den lag som normalt sett är tillämplig på den utomobligatoriska förpliktelsen, så kan den skadelidande inte väcka en sådan talan mot försäkringsgivaren, även om detta är möjligt enligt den lag som avtalats mellan den skadelidande och den ansvarige.

( 24 ) Det ska erinras om att en skadelidande som väcker talan mot den ansvariges försäkringsgivare kan betraktas som den svagare parten i försäkringstvister. Se dom FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792, punkt 28). Nämnda överväganden ligger även till grund för införandet av rätten för en skadelidande att väcka direkt talan mot försäkringsgivaren i samband med bilolyckor (se artikel 3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring) (EGT L 181, s. 65)).

( 25 ) Se förslag till förordning KOM (2003) 427 slutlig, s. 27.