FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

MACIEJ SZPUNAR

föredraget den 10 november 2016 ( 1 )

Mål C‑568/15

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e.V.

mot

comtech GmbH

(begäran om förhandsavgörande från Landgericht Stuttgart (Tyskland))

”Direktiv 2011/83/EU — Konsumentskydd — Telefonkommunikation — Näringsidkare som har en telefontjänst för att konsumenter ska kunna kontakta denne för kundservice i anslutning till avtal som ingåtts — Förbud mot att tillämpa en tariff som överstiger den grundläggande samtalstariffen — Begreppet grundläggande samtalstariff”

I – Inledning

1. Domstolen har i förevarande mål ombetts att göra förtydliganden inom ramen för konsumentskyddet, särskilt vad gäller telekommunikation och närmare bestämt i de fall där näringsidkare erbjuder en telefontjänst för kundkontakter.

2. De frågor som ställts avser tolkningen av begreppet grundläggande samtalstariff i den mening som avses i artikel 21 i direktiv 2011/83/EU ( 2 ) då direktivet inte innehåller någon definition av detta begrepp. Målet ger således domstolen möjlighet att för första gången uttala sig om tolkningen av denna artikel och särskilt begreppet grundläggande samtalstariff som återfinns där.

II – Tillämpliga bestämmelser

A – Unionsrätt

3. Artikel 4 i direktiv 2011/83, med rubriken ”Harmoniseringsnivå”, har följande lydelse: ”Medlemsstaterna får inte i sin nationella lagstiftning behålla eller införa bestämmelser som avviker från bestämmelserna i detta direktiv, inklusive strängare eller mindre stränga bestämmelser som ger en annan konsumentskyddsnivå om inget annat anges i detta direktiv.”

4. I artikel 6.1 i direktivet, med rubriken ”Informationskrav vid distansavtal och avtal utanför fasta affärslokaler”, föreskrivs följande: ”1. Innan konsumenten blir bunden av ett distansavtal eller ett avtal utanför fasta affärslokaler eller ett motsvarande erbjudande ska näringsidkaren klart och tydligt ge konsumenten information om följande: … f) Kostnaden för att använda medel för distanskommunikation för ingåendet av avtalet, när kostnaden inte är beräknad efter normaltaxa. …”

5. I artikel 21 i direktivet, med rubriken ”Telefonkommunikation”, anges följande: ”Om näringsidkaren har en telefontjänst för kundkontakter i anslutning till avtal som ingåtts ska medlemsstaterna se till att konsumenter som ringer upp näringsidkaren inte debiteras mer än grundläggande samtalstariff. Första stycket ska inte påverka rätten hos dem som tillhandahåller telekommunikationstjänster att ta ut avgifter för sådana samtal.”

B – Tysk rätt

6. I 312a § stycke 5 Bürgerliches Gesetzbuch (civillagen) (nedan kallad BGB), med rubriken ”Allmänna skyldigheter och principer vid konsumentavtal: Begränsningar vid fastställande av avgifter” genom vilken artikel 21 i direktiv 2011/83 införlivas, föreskrivs följande: ”Ett avtal genom vilket en konsument åläggs att betala en avgift när vederbörande kontaktar näringsidkaren via ett telefonnummer som den senare ställer till förfogande för frågor och svar i anslutning till avtal som ingåtts dem emellan, är ogiltigt om den avtalade avgiften överstiger avgiften för själva nyttjandet av telekommunikationstjänsten. Om ett avtal är ogiltigt i enlighet med första meningen är konsumenten inte heller skyldig att betala någon avgift till teleoperatören för samtalet. Teleoperatören har rätt att av den näringsidkare som slutit det ogiltiga avtalet med konsumenten, kräva betalning för själva nyttjandet av telekommunikationstjänsten.”

III – Bakgrunden till tvisten vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen

7. comtech GmbH är ett bolag bildat enligt tysk rätt vars ekonomiska verksamhet består i att saluföra elektroniska och elektriska apparater. På bolagets webbplats anges ett telefonnummer till en servicetjänst som riktar sig till kunder med vilka bolaget redan har ingått ett köpeavtal och vilka vill ha förklaringar och förtydliganden i samband med detta avtal. Telefonnumret är ett 0180-nummer som används i Tyskland för tillhandahållande av servicetjänster enligt en enhetlig nationell tariff. Avgifterna för ett samtal till ett 0180-nummer (icke-geografiskt) är högre än den avgift som konsumenten betalar för samtal till ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet enligt de allmänna samtalspriserna. ( 3 )

8. Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e. V. (förening för bekämpande av illojal konkurrens i Frankfurt am Main) (nedan kallad Zentrale) är en förening för främjande av medlemmarnas, bland annat föreningarnas och företagens, branschintressen. Zentrale har väckt talan mot comtech vid den hänskjutande domstolen och yrkat förbudsföreläggande på grund av åsidosättande av 312a § stycke 5 BGB genom vilken artikel 21 i direktiv 2011/83 införlivats. Zentrale har inom ramen för denna talan gjort gällande att tillhandahållandet av en telefontjänst för kundkontakter för vilken högre avgifter betalas än för ett samtal till ett vanligt nummer utgör en otillbörlig affärsmetod. ( 4 )

9. comtech har motsatt sig förbudsföreläggandet. Bolaget har gjort gällande att 312a § stycke 5 BGB jämförd med artikel 21 i direktiv 2011/83 innebär att näringsidkaren inte erhåller någon vinst genom att erbjuda en telefontjänst för kundkontakter. Bolaget anser därför att det inte är förbjudet att ta ut högre avgifter för dessa samtal än för samtal till vanliga nummer för att täcka ersättningen till teleoperatörerna för tillhandahållande av en servicetjänst såvida näringsidkaren inte erhåller någon vinst därigenom. ( 5 )

10. Den hänskjutande domstolen har påpekat att det för att avgöra tvisten i det nationella målet är nödvändigt att tolka begreppet ”avgiften för själva nyttjandet av telekommunikationstjänsten” i 312a § stycke 5 BGB. Eftersom tarifferna för den i det nationella målet aktuella telefontjänsten har harmoniserats på europeisk nivå genom artikel 21 i direktiv 2011/83 ska även denna bestämmelse i direktivet tolkas. I denna artikel föreskrivs emellertid att konsumenter inte ska debiteras mer än ”grundläggande samtalstariff” för kundkontakter per telefon efter det att ett avtal har ingåtts.

11. Den hänskjutande domstolen har anfört att syftet med denna bestämmelse enligt den tyska lagstiftaren var att förhindra att näringsidkaren erhåller vinst genom att erbjuda en icke-geografisk telefonservice. En sådan tolkning av artikel 21 i direktiv 2011/83 och följaktligen av 312a § stycke 5 BGB utesluter inte att konsumenter kan betala mer för ett samtal till ett icke-geografiskt nummer än för ett samtal till ett vanligt nummer under förutsättning att intäkterna inte överstiger kostnaderna för tillhandahållande av en sådan telefonservice.

12. Den hänskjutande domstolen har emellertid ifrågasatt den tolkningen och vill få klarhet i huruvida en tolkning av begreppet grundläggande samtalstariff som är mer restriktiv än den tolkning som den tyska lagstiftaren gjort krävs för att säkerställa en högre skyddsnivå för konsumenten. Den har anfört att ordalydelsen i artikel 21 i direktiv 2011/83 och syftet med denna bestämmelse talar för en sådan mer restriktiv tolkning. Trots att den ifrågavarande nationella bestämmelsen, såsom anförts ovan, innebär ett förbud mot att erhålla vinst genom att erbjuda en icke-geografisk telefontjänst, utgör den inte hinder mot att ta ut högre avgifter för samtal till denna telefontjänst än för samtal till vanliga nummer.

13. Mot denna bakgrund beslutade Landgericht Stuttgart (Tyskland) genom dom av den 15 oktober 2015 som inkom till domstolens kansli den 5 november 2015 att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen: ”1. Ska artikel 21 första stycket i direktiv 2011/83 tolkas så, att konsumenter som ringer upp näringsidkaren, när denne har en telefontjänst för kundkontakter i anslutning till avtal som ingåtts mellan konsumenten och näringsidkaren, inte ska betala en högre avgift än för samtal till ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet? 2. Utgör artikel 21 första stycket i direktiv 2011/83 hinder mot en nationell lagstiftning enligt vilken konsumenten, när näringsidkaren erbjuder en servicetjänst via ett 0180-nummer för kundkontakter i anslutning till avtal som ingåtts, är skyldig att betala den avgift som teleoperatören tar ut för nyttjandet av denna telekommunikationstjänst, även när denna avgift överstiger den avgift som konsumenten skulle betala för ett telefonsamtal till ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet? Ska artikel 21 första stycket i direktiv 2011/83 i vilket fall som helst inte anses utgöra hinder mot en sådan nationell lagstiftning när teleoperatören inte till näringsidkaren överför någon del av den avgift som konsumenterna betalar för telefonkontakt via 0180-numret?”

14. Skriftliga yttranden har getts in av Zentrale, den estniska, den litauiska, den nederländska och den finska regeringen samt kommissionen. Eftersom ingen av parterna framställde något yrkande därom, beslutade domstolen att avgöra målet utan muntlig förhandling.

IV – Bedömning

A – Huruvida tolkningsfrågorna ska prövas gemensamt

15. Den hänskjutande domstolen vill genom sina frågor få klarhet i dels om begreppet grundläggande samtalstariff ska tolkas så, att den avgift som tas ut av konsumenter som ringer upp näringsidkaren inom ramen för en telefontjänst för kundkontakter inte kan överstiga den avgift som konsumenten skulle ha betalat för samtal till ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet, dels vilken betydelse det förhållandet har, att näringsidkaren erhåller eller inte erhåller vinst genom att erbjuda nämnda telefontjänst.

16. Såsom kommissionen underförstått har föreslagit bör dessa frågor enligt min mening prövas gemensamt, eftersom de avser tolkningen av ett och samma begrepp.

17. Den hänskjutande domstolen vill genom de två frågorna följaktligen få klarhet i hur begreppet grundläggande samtalstariff i artikel 21 i direktiv 2011/83 ska tolkas.

18. Det ska inledningsvis förtydligas att Zentrale, den estniska och den litauiska regeringen samt kommissionen i sina skriftliga yttranden har intagit ståndpunkten att konsumenter som via en telefonkundtjänst ringer upp näringsidkaren inte ska betala en avgift som är högre för telefonkommunikationen än för samtal till ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet.

B – Begreppet grundläggande samtalstariff i den mening som avses i artikel 21 i direktiv 2011/83

1. Ordalydelsen i artikel 21 i direktiv 2011/83

19. I artikel 21 första stycket i direktiv 2011/83 föreskrivs att ”[o]m näringsidkaren har en telefontjänst för kundkontakter i anslutning till avtal som ingåtts ska medlemsstaterna se till att konsumenter som ringer upp näringsidkaren inte debiteras mer än grundläggande samtalstariff”.

20. Eftersom begreppet grundläggande samtalstariff inte definieras i vare sig direktiv 2011/83 eller inom den rättsliga ram som inrättas av unionslagstiftaren i fråga om tillhandahållande av telekommunikationstjänster, ( 6 ) följer av domstolens fasta praxis att fastställandet av betydelsen av och räckvidden för sådana uttryck som inte definierats i unionsrätten ska ske i enlighet med deras normala betydelse i vanligt språkbruk, med beaktande av sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som de ingår i. ( 7 )

21. Vad gäller den normala betydelsen av begreppet grundläggande samtalstariff påminner detta, såsom den hänskjutande domstolen har anfört, i det tyska språket om begreppet ”lokaltaxa” [Ortstarif] som avser de kostnader som uppkommer i samband med ett samtal till ett vanligt ortsbundet telefonnummer. Den hänskjutande domstolen har dessutom framhållit att tolkningen av begreppet inte är enhetlig i Tyskland. ( 8 )

22. I detta avseende följer av fast rättspraxis att den formulering som använts i en av språkversionerna av en unionsrättslig bestämmelse inte ensam kan ligga till grund för tolkningen av denna bestämmelse eller ges företräde framför övriga språkversioner. Unionsbestämmelserna ska nämligen tolkas och tillämpas på ett enhetligt sätt mot bakgrund av de olika versionerna på samtliga språk i Europeiska unionen. I händelse av bristande överensstämmelse mellan språkversionerna av en unionsrättslig text, ska den aktuella bestämmelsen tolkas med hänsyn till systematiken i och ändamålet med de föreskrifter i vilka den ingår. ( 9 )

23. Även om det i förevarande mål, såsom kommissionen korrekt har påpekat, i princip inte finns någon textuell otydlighet i de olika språkversionerna, ( 10 ) med hänsyn till de olika taxor som slutanvändare erbjuds för tillhandahållande av telekommunikationstjänster i de olika medlemsstaterna, ( 11 ) och den snabba utvecklingen inom den dynamiska telekommunikationssektorn, tycks det inte vara möjligt att fastställa en användning i vanligt språkbruk av begreppet grundläggande samtalstariff. Den normala betydelsen av det begrepp som används i övriga språkversioner möjliggör således inte i sig ett svar på tolkningsfrågan.

24. Begreppet grundläggande samtalstariff ska således tolkas med hänsyn till systematiken i och ändamålet med direktiv 2011/83 och det sammanhang i vilket direktivet ingår. Bakgrunden till direktivet kan också utgöra en tillförlitlig källa som i viss mån gör det möjligt att klarlägga unionslagstiftarens avsikt på ett känsligt område, såsom det för konsumentskydd.

2. Tolkningen av artikel 21 i direktiv 2011/83 i sitt sammanhang

25. Tolkningen av artikel 21 i direktiv 2011/83 ska ske med beaktande av de bestämmelser som omgärdar denna artikel i direktivet.

26. Det ska i detta avseende påpekas att begreppet normaltaxa[*] också används i artikel 6.1 f i direktiv 2011/83 som avser krav på förhandsinformation vid distansavtal och avtal utanför fasta affärslokaler. I denna bestämmelse anges att näringsidkaren innan ett avtal ingås ska informera konsumenten om ”[k]ostnaden för att använda medel för distanskommunikation för ingåendet av avtalet, när kostnaden inte är beräknad efter normaltaxa”. ( 12 ) [* I den svenska versionen används begreppet normaltaxa i stället för grundläggande samtalstariff. Ö.a.]

27. Kommissionen anser att kravet på att informera konsumenten möjliggör för sistnämnda att besluta om att ingå avtal eller inte med näringsidkaren med kännedom om kostnaden för medel för distanskommunikation. ( 13 ) Kommissionen har även påpekat att enbart de kostader som konsumenter kan förvänta sig, det vill säga avgifter för vanlig telekommunikation som tas ut vid ett telefonsamtal till ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet kan betraktas som normaltaxa i den mening som avses i artikel 6.1 f i direktiv 2011/83. Eftersom konsumenten har fått kännedom om dessa avgifter på grundval av det avtal som ingåtts med teleoperatören har näringsidkaren inte något informationskrav enligt denna artikel. Om telekommunikationen mellan konsumenten och näringsidkaren däremot sker via ett telefonnummer som medför kostnader för konsumenten som överstiger de för telekommunikation via ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet ska näringsidkaren informera konsumenten om detta på ett tydligt och begripligt sätt.

28. Om tolkningen av artikel 6.1 f i direktiv 2011/83 och begreppet normaltaxa däri talar för att artikeln uteslutande omfattar de kostnader som normalt sett uppkommer vid telekommunikation via ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet, ska samma sak, enligt min mening, gälla beträffande tolkningen av begreppet grundläggande samtalstariff, i den mening som avses i artikel 21 i direktivet.

29. Artikel 21 i direktiv 2011/83, i sitt sammanhang, ska därför tolkas på så sätt att den uteslutande omfattar de kostnader som uppkommer för konsumenter vid ett samtal till ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet.

30. Enbart denna tolkning gör det möjligt att säkerställa att de ändamål som eftersträvas med direktiv 2011/83 uppnås, vilket jag kommer att visa nedan.

3. Begreppet grundläggande samtalstariff mot bakgrund av målet att skydda konsumenter

31. Syftet med direktiv 2011/83 som anges i artikel 1 i direktivet är att ”åstadkomma ett konsumentskydd på hög nivå och därigenom bidra till att den inre marknaden fungerar korrekt”. ( 14 )

32. I detta avseende erinras i skälen 3 ( 15 )–5 och skäl 7 i direktiv 2011/83 om att syftet med direktivet är att bidra till att uppnå ”en hög konsumentskyddsnivå”. Särskilt i skäl 7 i direktivet anges att ”[k]onsumenterna bör … tillförsäkras en hög enhetlig skyddsnivå i hela unionen”. ( 16 )

33. Den nederländska regeringen har anfört att den ifrågavarande tyska lagstiftningen inte strider mot artikel 21 i direktiv 2011/83 och framför allt inte mot målet att skydda konsumenter som fastställs i skälen 3–5 och skäl 7 och artikel 1 i direktivet. Tvärtemot vad den estniska ( 17 ) och den litauiska regeringen har hävdat anser den nederländska regeringen att begreppet grundläggande samtalstariff omfattar kostnader utöver informationstariffen som uppkommer till följd av tillhandahållandet av det berörda servicenumret. ( 18 )

34. Jag anser inte att detta argument är övertygande.

35. I skäl 2 i direktiv 2011/83 framhålls att direktivet inte längre bygger på en minimiharmoniseringsstrategi som direktiven 85/577/EEG ( 19 ) och 97/7, utan på en fullständig harmonisering. Av rättssäkerhetshänsyn ”tillförsäkras en hög enhetlig skyddsnivå i hela unionen” således genom en fullständig harmonisering av vissa huvudaspekter av avtal mellan företag och konsumenter. ( 20 ) Enligt artikel 4 i direktiv 2011/83 får följaktligen ”[m]edlemsstaterna … inte i sin nationella lagstiftning behålla eller införa bestämmelser som avviker från bestämmelserna i detta direktiv, inklusive strängare eller mindre stränga bestämmelser som ger en annan konsumentskyddsnivå om inget annat anges i detta direktiv”, vilket inte föreskrivs med avseende på artikel 21 i direktivet. ( 21 )

36. Såsom den estniska och den litauiska regeringen samt kommissionen har påpekat avser artikel 21 i direktiv 2011/83 en situation där en konsument efter det att ett avtal har ingåtts ringer upp näringsidkaren i anslutning till avtalet bland annat för att klargöra frågor som avser fullgörandet av avtalet ( 22 ) eller efter det att avtalet har fullgjorts för att göra gällande garantianspråk eller förbereda en talan. Eftersom näringsidkaren erbjuder en telefonservice för kundkontakt kan han påverka de avgifter som debiteras konsumenterna vid ett telefonsamtal till näringsidkaren. Om näringsidkaren väljer ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet medför konsumentens telefonsamtal till näringsidkaren enbart de kostnader som fastställs på grundval av det avtal som ingåtts mellan konsumenten och dennes teleoperatör. Om näringsidkaren däremot väljer ett 0180-nummer för vilket samtalstariffen är högre än normaltaxan på marknaden, finns det risk för att konsumenten av ekonomiska skäl och till sin egen nackdel undviker att ringa upp näringsidkaren av det skälet att detta skulle medföra ytterligare kostander för honom.

37. En högre avgift än den som ska betalas för samtal till ett vanligt telefonnummer kan följaktligen avskräcka konsumenter från att ringa upp näringsidkare till följd av de extra kostnader som uppkommer därvid. ( 23 ) Vidare följer av systematiken i direktivet en presumtion som inte kan motbevisas om att servicetjänster ingår i parternas beräkningar och således i de avgifter som redan betalats av konsumenten. Användningen av ett överdrivet dyrt nummer skulle leda till ytterligare kostnader för konsumenten för samma tjänst. ( 24 ) Detta gäller i än högre grad om värdet av avtalets föremål är begränsat.

38. En sådan tolkning av artikel 21 första stycket i direktiv 2011/83 påverkas inte av det andra stycket i denna bestämmelse, där det enbart anges att ”[f]örsta stycket … inte [ska] påverka rätten hos dem som tillhandahåller telekommunikationstjänster att ta ut avgifter för sådana samtal”. Jag delar den litauiska regeringens och kommissionens argument, att det avgörande är att den avgift som tas ut av konsumenten inte kan vara högre än den avgift som ska betalas för ett telefonsamtal till ett vanligt nummer till normala marknadspriser.

39. Enligt min uppfattning riskerar den fullständiga harmonisering som införts genom direktiv 2011/83, och den höga konsumentskyddsnivån, att förlora sin ändamålsenliga verkan om domstolen i förevarande fall tolkar artikel 21 i direktiv 2011/83 på så sätt att medlemsstaterna kan införa sådana bestämmelser som de ifrågavarande på nationell nivå, vilka inte enbart omfattar normala marknadspriser för telekommunikation via ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet.

40. Såsom jag kommer att förklara bekräftas denna tolkning likaledes av tillkomsthistorien bakom artikel 21 i direktiv 2011/83.

4. Tolkning av artikel 21 i direktiv 2011/83 mot bakgrund av dess tillkomsthistoria

41. Den systematiska och teleologiska tolkningen av artikel 21 i direktiv 2011/83 som anförts ovan i punkterna 29 och 39 i förevarande förslag till avgörande stöds även av bestämmelsens tillkomsthistoria.

42. Under lagstiftningsförfarandet ( 25 ) konstaterade Europaparlamentet att det saknas enhetliga regler i fråga om betalteletjänster för kundkontakter och föreslog i sin ändring 1378 att en (ny) artikel 28a med rubriken ”Kommunikation och kontaktmöjligheter” skulle införas. ( 26 ) Ändringen motiverades med att ”näringsidkare allt oftare överlåter sina servicetjänster för kundkontakter och klagomål till teletjänstcentraler. Konsumenter debiteras således ibland icke obetydliga avgifter när de hänvisas till speciella betalnummer … Kommunikationen och tillgänglighet ska således föreskrivas i lag i form av tilläggsförpliktelser som följer av avtalet för vilka ingen tilläggsavgift ska tas ut under det befintliga avtalsförhållandet eller under garantitiden.” ( 27 )

43. Kommissionen har i detta avseende i sina skrivelser gjort gällande att begreppet grundläggande samtalstariff infördes i samband med att parlamentets förslag godkändes och omarbetades. ( 28 ) Vid första behandlingen, efter en överenskommelse mellan parlamentet och Europeiska unionens råd, antogs således förslaget till direktiv som innehöll artikel 21. ( 29 ) Unionslagstiftaren avsåg således att skydda konsumenter mot överdrivna kommunikationsavgifter när de önskade ringa upp näringsidkaren eller dess servicetjänst i anslutning till ett avtal som redan hade ingåtts.

44. Unionslagstiftarens avsikt stöds dessutom av vägledningen från generaldirektoratet för rättsliga frågor avseende direktiv 2011/83. ( 30 ) I punkt 10 i dokumentet erinras för det första om att syftet med artikel 21 i direktivet är att ”skydda konsumenten mot tilläggsavgifter för det fall att denne skulle vara tvungen att ringa upp den näringsidkare med vilken han ingått ett avtal, till exempel om han önskar inge klagomål, och, för det andra, om att den typen av telefonsamtal inte kan innebära att konsumenten förpliktas att betala mer än den grundläggande samtalstariffen”. Även om begreppet grundläggande samtalstariff inte uttryckligen definieras i direktivet är syftet med nämnda direktiv att näringsidkarna ska se till att konsumenterna inte betalar mer än nettokostnaden för den elektroniska kommunikationstjänsten för samtal som omfattas av artikel 21. ( 31 ) I vägledningen anges dessutom att ”näringsidkare, för att följa kravet på denna grundläggande standardtariff”, bör använda telefonnummer såsom standardmässiga (geografiska) fasta eller mobila telefonnummer som inte omfattas av någon särskild tariffordning”. Icke geografiska nummer som normalt sett ingår i de paketerbjudanden som har en löptid som motsvarar ett fast månadspris som lämnas av dem som tillhandahåller elektroniska kommunikationstjänster och nummer för vilka inte högre avgifter tas ut än för samtal till geografiska nummer är exempel på nummer som debiteras enligt grundläggande samtalstariff”. ( 32 )

45. Enligt min mening framgår det tydligt av punkterna 25–40 i förevarande förslag till avgörande att en tolkning av artikel 21 i direktiv 2011/83 enligt vilken begreppet grundläggande samtalstariff omfattar samtliga kostnader som uppkommer till följd av nyttjandet av telekommunikationstjänster, oberoende av storleken på dessa kostnader, strider mot det syfte som unionslagstiftaren eftersträvade med direktivet.

C – Frågan huruvida näringsidkaren, genom servicetjänsten, erhåller vinst eller inte inom ramen för tolkningen av artikel 21 i direktiv 2011/83

46. Såsom jag anfört i punkt 38 i förevarande förslag till avgörande är det för tolkningen av artikel 21 i direktiv 2011/83 och begreppet grundläggande samtalstariff avgörande att den avgift som tas ut av konsumenten inte är högre än den avgift som ska betalas för ett samtal till ett vanligt nummer till normalt marknadspris. Såsom framgår av den systematiska och teleologiska tolkningen samt bakgrunden till denna bestämmelse rör det sig inte om en grundläggande samtalstariff i den mening som avses i artikel 21 i direktiv 2011/83 när de kostnader som uppkommer för konsumenten överstiger normala samtalsavgifter för telefonsamtal till vanliga nummer.

47. Såsom den estniska, den litauiska och den finska regeringen samt kommissionen har påpekat ska syftet, att skydda konsumenter mot överdrivet dyra samtalsavgifter inom ramen för kommunikation med näringsidkare som äger rum när avtal har ingåtts eller efter det att avtal har löpt ut, ha företräde oberoende av frågan om vem som slutligen erhåller den avgift som tas ut av konsumenten för nyttjandet av telekommunikationstjänsten. ( 33 ) Dessutom skulle artikel 21 i direktiv 2011/83 förlora sin ändamålsenliga verkan om skyddet för konsumenter mot överdrivna kommunikationskostnader var beroende av om näringsidkaren erhåller någon del av den avgift som konsumenterna betalar.

V – Förslag till avgörande

48. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara tolkningsfrågorna från Landgericht Stuttgart (Tyskland) på följande sätt: Begreppet grundläggande samtalstariff i artikel 21 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 om konsumenträttigheter och om ändring av rådets direktiv 93/13/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG och om upphävande av rådets direktiv 85/577/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG ska tolkas så, att konsumenter som ringer upp en näringsidkare inom ramen för ett serviceavtal, när denne har en telefontjänst för kundkontakter i anslutning till avtal som ingåtts mellan konsumenten och näringsidkaren, inte ska betala en högre avgift än för samtal till ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet.

( 1 ) Originalspråk: franska.

( 2 ) Europaparlamentets och rådets direktiv av den 25 oktober 2011 om konsumenträttigheter och om ändring av rådets direktiv 93/13/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG och om upphävande av rådets direktiv 85/577/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG (EUT L 304, 2011, s. 64).

( 3 ) Av begäran om förhandsavgörande framgår att för samtal till ett 0180-nummer debiteras konsumenterna 0,14 euro per minut från det tyska fasta nätet och 0,42 euro per minut från mobilnätet.

( 4 ) Av begäran om förhandsavgörande framgår också att konsumenten genom att slå detta nummer har visat att denne har antagit comtechs erbjudande om avtal och ingått avtal i den mening som avses i 312a § stycke 5 BGB, som innebär att konsumenten, genom att slå det angivna 0180-numret, per telefon kan ställa frågor i anslutning till ett ingått avtal och erhålla eller avge förklaringar i detta avseende.

( 5 ) Av begäran om förhandsavgörande framgår att den teleoperatör som svaranden gett i uppdrag att tillhandahålla 0180-numret, inte, till svaranden, överför någon del av den avgift som konsumenterna betalar för samtalet till nämnda 0180-nummer.

( 6 ) Se särskilt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktiv om samhällsomfattande tjänster) (EGT L 108, 2002, s. 51).

( 7 ) Dom av den 24 juni 2015, Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, punkt 25 och där angiven rättspraxis).

( 8 ) En tolkning utgår från att 312a § stycke 5 BGB går längre än artikel 21 i direktiv 2011/83 genom att det visserligen förhindras att avgifter för nyttjandet av telekommunikationstjänster återförs till näringsidkaren på ett för uppringaren direkt och synbart sätt, men inte det vanliga fallet med ”korssubventionering”, vid vilken näringsidkaren för att jämna ut den överdrivet dyra tjänsten ”kund-hotline” erhåller andra telekommunikationstjänster från samma operatör billigt eller gratis. Enligt andra tolkningar ska begreppet grundläggande samtalstariff emellertid tolkas så, att det också omfattar den avgift som ska betalas till teleoperatören för nyttjandet av 0180-numret, även då denne senare inte överför någon del av samtalsavgiften till näringsidkaren.

( 9 ) Dom av den 27 oktober 1977, Bouchereau (30/77, EU:C:1977:172, punkt 14), dom av den 19 september 2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, punkt 74), och dom av den 7 juli 2016, Ambisig (C‑46/15, EU:C:2016:530, punkt 48).

( 10 ) Bland annat i den bulgariska (основната тарифа), den tyska (Grundtarif), den estniska (põhitariifi), den spanska (tarifa básica), den italienska (tariffa di base), den litauiska (bazinė kaina), den polska (taryfa podstawowa) och den engelska (basic rate) språkversionen.

( 11 ) Tarifferna kan till exempel fastsällas utifrån typen av samtal (lokal- eller långdistanssamtal) och samtalens längd, eventuellt i kombination med ett paketerbjudande (flatrate). Enligt kommissionen kan ingen av de olika tolkningarna uteslutas på grundval av den normala betydelsen av begreppet grundläggande samtalstariff. I detta avseende framgår av den finska regeringens synpunkter att det i den finska konsumentsskyddslagen, i artikel 14, kapitel 2, föreskrivs att uttrycket grundläggande samtalstariff ska tolkas som taxan i konsumentens anslutningsavtal.

( 12 ) Denna bestämmelse har motsvarande innehåll som artikel 4.1 g i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG av den 20 maj 1997 om konsumentskydd vid distansavtal (EGT L 144, 1997, s. 19), som har upphävts genom direktiv 2011/83. Min kursivering.

( 13 ) Det ska i detta avseende erinras om att det i skäl 12 i direktiv 97/7 anges att det ”[v]id telefonkommunikation är … lämpligt att konsumenten får tillräckligt mycket information i början av samtalet för att kunna besluta om han skall fortsätta samtalet eller inte.”

( 14 ) Se även skäl 4 i det direktivet.

( 15 ) Det ska erinras om att det i skäl 3 i direktiv 2011/83 anges att ”[e]nligt artikel 169.1 och 169.2 a i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) ska unionen bidra till att uppnå en hög konsumentskyddsnivå genom åtgärder som beslutas enligt artikel 114 i fördraget.”

( 16 ) Det ska även erinras om att det i artikel 38 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna föreskrivs att ”[e]n hög nivå i fråga om konsumentskydd ska tryggas i unionens politik.”

( 17 ) Den estniska regeringen har i sitt skriftliga yttrande påpekat att näringsidkaren enligt artikel 281.3 Võlaõigusseadus (lag om förpliktelser) genom vilken artikel 21 första stycket i direktiv 2011/83 har införlivats inte kan kräva att konsumenten betalar tilläggsavgifter när de ringer upp näringsidkaren. Den estniska regeringen har anfört att den vid införlivandet av direktiv 2011/83 i den estniska lagstiftningen grundade sig på syftet med artikel 21 första stycket i direktivet, nämligen att säkerställa att konsumenten inte måste betala ytterligare en avgift som går utöver den som ska betalas för vanlig telekommunikation när den ringer upp näringsidkaren.

( 18 ) Den nederländska regeringen har anfört att den totala kostnad som en konsument betalar för ett servicenummer består av två taxor. Det rör sig dels om en trafiktaxa, det vill säga den taxa som konsumenter ska betala för den elektroniska kommunikationstjänsten i sig, särskilt den avgift som tas ut för samtal till ett vanligt (geografiskt) nummer i det fasta nätet eller mobilnätet, dels en informationstaxa, det vill säga den tilläggsavgift som fastställs av näringsidkaren och som består i en ökning av kostnaden som näringsidkaren använder för tillhandahållande av informationstjänster, i förevarade fall servicenumret. Den nederländska regeringen har anfört att de kompletterande tjänster som teleoperatören tillhandahåller näringsidkaren särskilt utgörs av väntlinjer och menyval.

( 19 ) Rådets direktiv av den 20 december 1985 för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L 372, 1985, s. 31; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 83).

( 20 ) I skäl 7 i direktiv 2011/83 anges att ”[e]n fullständig harmonisering av vissa huvudaspekter i lagstiftningen bör leda till betydligt större rättssäkerhet för både konsumenter och näringsidkare. … Effekten av en sådan harmonisering bör bli att de hinder som följer av de fragmenterade bestämmelserna undanröjs och att den inre marknaden fullbordas på detta område. Dessa hinder kan bara undanröjas genom att det införs enhetliga unionsbestämmelser. Konsumenterna bör också tillförsäkras en hög enhetlig skyddsnivå i hela unionen.”

( 21 ) Enligt skäl 13 i direktiv 2011/83 ”får [medlemsstaterna] … behålla eller införa nationell lagstiftning som motsvarar bestämmelserna i detta direktiv eller vissa av dess bestämmelser i förhållande till avtal som inte omfattas av direktivets tillämpningsområde. ”Detta utrymme för skönsmässig bedömning avser emellertid enbart frågor som inte regleras i direktivet, vilket enligt min mening inte är fallet vad gäller artikel 1 i direktivet.

( 22 ) Bland annat för att fastställa ett leveransdatum eller för frågor avseende fakturering.

( 23 ) I linje med detta anges i doktrinen att ”syftet med artikel 21 i direktiv 2011/83 är att förhindra att tilläggsavgifter tas ut för samtal till de servicetjänster som näringsidkaren erbjuder. Denna skyddsbestämmelse sätter således stopp för tilläggsavgifter för telefonkundtjänst …” Se, Pôle de droit privé de l’Université Saint-Louis – Bryssel, ”La directive 2011/83/UE du 25 octobre 2011 relative aux droits des consommateurs”, Revue Générale de Droit Civil Belge, 2013, nr 4, sidorna 174–207, och särskilt s. 204 och s. 206. Se även Laffineur, J., och Stretmans, G., ”La directive 2011/83 relative aux droits des consommateurs: les modifications de la réglementation concernant les ventes aux consommateurs et les ‘autres droits des consommateurs’”, Revue européenne de droit de la consommation, 2013, nr 3, sidorna 475–498. Författarna påpekar att unionslagstiftaren inte har behandlat frågan om väntetid i telefon, som i vissa fall är mycket lång, som föregår samtalspartnerns faktiska svar. Se i detta avseende Rott, P., ”More coherence? A higher level of consumer protection? A review of the new Consumer Rights Directive 2011/83/EU”, European Journal of Consumer Law, 2012, nr 3, sidorna 371–392, och särskilt s. 391.

( 24 ) Se, i detta avseende, punkt 42 i förevarande förslag till avgörande.

( 25 ) Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om konsumenträttigheter (KOM(2008) 614 slutlig).

( 26 ) PE452.545v01–00, motiveringen till ändring 1378.

( 27 ) PE452.545v01–00, motiveringen till ändring 1378. Min kursivering

( 28 ) Se ändring 165, förslag till direktiv, artikel 28a (ny) dok. P7_TA(2011)0116 (EUT C 247 E, 2012, s. 99).

( 29 ) Se dokument 9507/11 CONSOM 65 JUSTCIV 107, sidorna 4 och 15.

( 30 ) Vägledningen från generaldirektorat för rättsliga frågor avseende direktiv 2011/83, juni 2014, s. 70.

( 31 ) Min kursivering.

( 32 ) I vägledningen anges tvärtom att ”näringsidkare bör undvika att använda sådana telefonnummer som gör det möjligt för dem att finansiera eller bidra till kostnaderna för teletjänstcentralerna eller få ytterligare intäkter från dessa telefonsamtal via intäktsdelning med teleoperatörer, till exempel betalteletjänster”. Se vägledningen från generaldirektorat för rättsliga frågor avseende direktiv 2011/83/EU, juni 2014, s. 71.

( 33 ) För övrigt verkar det om vissa typer av indirekta avgifter som ska utges till näringsidkaren för nyttjandet av telekommunikationstjänsten, såsom bland annat korssubventioner, är svåra att kontrollera.