Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 28 maj 1998. - Hilmar Kellinghusen mot Amt für Land- und Wasserwirtschaft Kiel och Ernst-Detlef Ketelsen mot Amt für Land- und Wasserwirtschaft Husum. - Begäran om förhandsavgörande: Schleswig- Holsteinisches Verwaltungsgericht - Tyskland. - Gemensam jordbrukspolitik - Förvaltningsavgifter - Betalas av stödmottagarna. - Förenade målen C-36/97 och C-37/97.



Rättsfallssamling 1998 s. I-06337



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Förevarande två mål gäller båda frågan huruvida nationella myndigheter kan kräva att jordbrukare som erhåller direkt inkomststöd i form av kompensationsbetalningar skall betala för förvaltningskostnader när det föreskrivs i de relevanta gemenskapsförordningarna att beloppen skall betalas i sin helhet till stödmottagarna. Hilmar Kellinghusen och Ernst-Detlef Ketelsen är båda jordbrukare som inför Verwaltungsgericht (förvaltningsdomstolen) i Schleswig-Holstein har bestridit de (relativt små) belopp som skall betalas i förvaltningsavgifter för behandlingen av deras ansökningar om kompensationsbetalning. Dessa mål är av en större betydelse, eftersom kommissionen har inlett ett administrativt förfarande enligt artikel 169 i EG-fördraget mot Förbundsrepubliken Tyskland angående Land Schleswig-Holsteins uttag av sådana avgifter, men har avstått från att ge in en ansökan till domstolen enligt nämnda artikel i avvaktan på domstolens beslut i de aktuella målen.

2 De ifrågavarande förordningarna antogs inom ramen för 1992 års reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Hilmar Kellinghusens fall gäller rådets förordning (EEG) nr 1765/92 av den 30 juni 1992 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor.(1) Enligt andra övervägandet i ingressen till denna förordning är målet med förordningen att införa ett nytt stödsystem och det bästa sättet att uppnå detta mål är att närma gemenskapens priser för vissa jordbruksgrödor till världsmarknadspriserna och att kompensera för det inkomstbortfall som följer av sänkningen av de institutionella priserna genom att bevilja kompensationsbetalning till de producenter som odlar sådana produkter. Med denna förordning inrättas således ett system för kompensationsbetalning och fastställs i detalj vilka kriterier som skall gälla för att erhålla sådan betalning. I princip bestäms kompensationsbetalningarnas belopp efter antal hektar och differentieras regionalt (se artikel 2.2). I Hilmar Kellinghusens fall är den relevanta bestämmelsen artikel 15.3 under avdelning II, det vill säga "Allmänna och bestämmelser och övergångsbestämmelser":

"De betalningar som anges i denna förordning skall utbetalas till stödmottagaren fullt ut." [I enlighet med terminologin i rådets förordning nr 2066/92 används nedan uttrycket "i sin helhet". Övers. anm.]

3 Ernst-Detlef Ketelsens mål gäller rådets förordning (EEG) nr 805/68 av den 27 juni 1968 om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött,(2) i den lydelse som framgår av rådets förordning (EEG) nr 2066/92.(3) I ingressen till ändringsförordningen anges att när det gäller åtgärder för att förbättra jordbrukssituationen i allmänhet måste interventionspriset för nötkött minskas (andra övervägandet) och att, mot bakgrund av de följder detta har för producenterna bör dessa ges en ordentlig kompensation genom bidrag (tredje övervägandet). Genom ändringsförordningen upprättas ett sådant bidragssystem, även här genom detaljerade bestämmelser. Vidare införs en ny allmän bestämmelse, artikel 30a, som har följande lydelse:

"De belopp som skall betalas i enlighet med denna förordning skall betalas i sin helhet till de bidragsberättigade."

4 Förordning nr 1765/92 och förordning nr 805/68, i ändrad lydelse, kommer nedan att benämnas "förordningarna".

5 År 1994 ingav Hilmar Kellinghusen en ansökan om kompensationsbetalning enligt förordning nr 1765/92 till svaranden Amt für Land- und Wasserwirtschaft (jordbruks- och vattenkontoret), Kiel. Ernst-Detlef Ketelsen ansökte om sådan betalning enligt förordning 805/68, i ändrad lydelse, till svaranden Amt für Land- und Wasserwirtschaft (jordbruks- och vattenkontoret), Husum. Ansökningarna bifölls, men i båda fallen påfördes en avgift i enlighet med Landesverordnung über Verwaltungsgebühren (delstatsförordning angående förvaltningsavgifter) för Land Schleswig-Holstein, vari föreskrivs särskilda bestämmelser om förvaltningsavgifter som skall betalas av sökande av kompensationsbetalning enligt förordningarna. I Hilmar Kellinghusens fall uppgick avgiften till 788 DM, vilken utgjordes av en grundavgift om 80 DM och ett tilläggsbelopp om 3 DM per odlad hektar och motsvarade kompensationsbetalning om sammanlagt 175 945,07 DM. Ernst-Detlef Ketelsen erhöll 23 305,92 DM i särskilt bidrag för nötköttsproducenter (för 67 nötkreatur) och påfördes en avgift om 214 DM, vilken utgjordes av en grundavgift om 80 DM och en avgift per nötkreatur om 2 DM.

6 Sökandena anförde besvär mot besluten om avgifterna och anförde som grund att förordningarna innebär förbud mot uttag av avgifter. Svarandena avslog besvären med motiveringen att eftersom förordningarna inte innefattade några bestämmelser om hur den förvaltningskostnad som orsakades genom stödbetalningar skulle finansieras, var medlemsstaterna och deras regionala enheter alltjämt behöriga att anta lämpliga regler om avgifter.

7 Sökandena väckte talan vid Schleswig-Holsteinisches Verwaltungsgericht. De gjorde därvid gällande att ett förbud mot avgifter framgår såväl av ordalydelsen som av andan och syftet bakom de ovannämnda förordningarna, vilkas mål är att uppnå ett harmoniserat genomförande av kompensationsbetalningarna i medlemsstaterna.

8 Enligt svarandena kan de aktuella bestämmelserna inte tolkas som att de innebär ett förbud för medlemsstaterna att ta ut avgifter utan som ett förbud mot att påföra sådana avgifter som skulle vara främmande för gemenskapsbestämmelsernas mål, till exempel skatteliknande avgifter. Vidare hävdar svarandena att om de ifrågavarande bestämmelserna skall tolkas som förbud mot att ta ut avgifter så är de ogiltiga på grund av att de i flera avseenden strider mot överordnad gemenskapsrätt. Svarandena har härvid hänvisat till samarbetsregeln i artikel 5 i EG-fördraget samt subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen enligt artikel 3b i fördraget.

9 I beslutet om hänskjutande klarlägger Verwaltungsgericht den rättsliga grunden för de ifrågavarande avgifterna, vilken utgörs av Verwaltungskostengesetz des Landes Schleswig-Holstein (lagen om förvaltningskostnader för delstaten Schleswig-Holstein).(4) Beloppsmässigt överensstämmer avgifterna med de bestämmelser som lagstiftaren fastställt, i synnerhet likvärdighetsprincipen och kostnadstäckningsprincipen.

10 Verwaltungsgericht anser att tolkningen av förordningarna inte är helt klar. En strikt bokstavstolkning skulle förmodligen utgöra ett argument mot ett förbud mot avgifter. Å andra sidan skulle ett förbud mot avgifter överensstämma med såväl EG-fördragets allmänna mål, däribland att undvika snedvridning av konkurrensen (artikel 3g i fördraget) och diskriminering (artikel 40.3 andra stycket i fördraget), som de specifika målen bakom 1992 års jordbruksreform, nämligen att ge jordbrukare direkt inkomststöd för vissa jordbruksprodukter. Avgiftsuttaget minskar i motsvarande mån den kompensation för nackdelar som betalningen är avsedd att säkerställa.

11 Om den sistnämnda tolkningen är riktig hyser Verwaltungsgericht, liksom svarandena, vissa tvivel om giltigheten av bestämmelserna i fråga. Den har därför beslutat att hänskjuta följande frågor för förhandsavgörande:

Mål C-36/97:

"1) Skall artikel 15.3 i rådets förordning (EEG) nr 1765/92 av den 30 juni 1992 ... tolkas på så sätt att den medför ett förbud för myndigheterna i medlemsstaterna att ta ut en avgift av sökandena för att behandla deras ansökningar om stödutbetalning, även om denna avgift motsvarar vad som i övrigt är normalt enligt nationella bestämmelser och är så låg att den inte kan avhålla sökandena från att ansöka om stödutbetalning?

2) Om svaret på fråga 1 är jakande:

Strider artikel 15.3 i samma förordning mot överordnad gemenskapsrätt, särskilt mot lojalitetsprincipen enligt artikel 5 i EG-fördraget, proportionalitetsprincipen enligt artikel 3b tredje stycket i EG-fördraget och subsidiaritetsprincipen enligt artikel 3b andra stycket i EG-fördraget?"

Mål C-37/97:

"1) Skall artikel 30a i rådets förordning (EEG) nr 805/68 i ändrad lydelse(5) tolkas på så sätt att den medför ett förbud för myndigheterna i medlemsstaterna att ta ut en avgift av sökandena för att behandla deras ansökningar om bidrag, även om denna avgift motsvarar vad som i övrigt är normalt enligt nationella bestämmelser och är så låg att den inte kan avhålla sökandena från att ansöka om bidrag?

2) Om svaret på fråga 1 är jakande:

Strider artikel 30a i rådets förordning som nämnts ovan mot överordnad gemenskapsrätt, särskilt mot lojalitetsprincipen enligt artikel 5 i EG-fördraget, proportionalitetsprincipen enligt artikel 3b tredje stycket i EG-fördraget och subsidiaritetsprincipen enligt artikel 3b andra stycket i EG-fördraget?"

12 Skriftliga och muntliga yttranden har avgivits av sökandena och svarandena i målen vid den nationella domstolen, kommissionen, rådet, den tyska regeringen, den grekiska regeringen och den svenska regeringen. Eftersom frågorna i båda målen materiellt sett är identiska, kommer jag att behandla dem i ett sammanhang.

Den första frågan

13 Jag instämmer med kommissionen och den tyska regeringen i att ordalydelsen i de aktuella bestämmelserna är otvetydig. Genom att föreskriva att betalning av de ifrågavarande beloppen skall utbetalas "i sin helhet" till stödmottagarna, innebär förordningarna ett förbud mot varje form av avdrag från de belopp som beviljas stödmottagarna. Även svarandena i målet vid den nationella domstolen accepterar denna ståndpunkt. Inte desto mindre hävdar de att bestämmelserna inte innebär något förbud mot att ta ut avgifter, utan att de endast anger att utbetalningarna skall göras i sin helhet. Det står emellertid klart att för att förbudet mot avdrag skall vara effektivt kan det inte ges en rent formell tolkning som endast omfattar avdrag vid själva utbetalningen av stödet. Förbudet mot avdrag måste därför anses omfatta alla avgifter som direkt och oupplösligt sammanhänger med de utbetalda beloppen. Så är uppenbarligen fallet i förevarande mål. Det är jordbrukarens ansökan om kompensationsbetalning enligt förordningarna som utlöser påförandet av avgift. Detta är enligt min mening tillräckligt för att avgifterna skall omfattas av förbudet mot varje form av avdrag.

14 Vid förhandlingen avgav kommissionen ett övertygande förslag till klassificering av olika typer av avgifter som nationella myndigheter skulle kunna ta ut i samband med kompensationsbetalningar. Den första typen är avgifter för förvaltningskostnader som de ifrågavarande, vilka enligt kommissionens mening är den typ av avgifter som är mest uppenbart förbjudna enligt förordningarna. Den andra typen är allmänna skatter, för vilka domstolen har fastställt de relevanta kriterierna i målen Irish Creamery Milk Suppliers Association m.fl.(6) och Aliments Morvan.(7) Den tredje typen är andra avgifter, såsom avgifter som tas ut med stöd av nationella bestämmelser om avräkning av skatteskulder enligt nationell lagstiftning från kompensationsstöd till jordbrukare, vilka nyligen var föremål för domstolens prövning i målet Jensen och Korn- og Foderstofkompagniet.(8) I det målet uttryckte också generaladvokat Fennelly i sitt förslag till avgörande åsikten att "särskilda avgifter för att täcka nationella förvaltningskostnader ... skulle därför klart vara förbjudna enligt artikel 15.3" i förordning nr 1765/92.(9) Domstolen berörde inte denna fråga i domen. Den anförde emellertid att de nationella bestämmelserna om avräkning inte medförde någon minskning av kompensationsbetalningen.(10) Den underströk därmed vikten av kravet att beloppen skall betalas fullt ut.

15 En sådan tolkning av de aktuella bestämmelserna överensstämmer med målen med förordningarna och med EG-fördragets allmänna mål inom jordbruksområdet. Förordningarna upprättar ett fullständigt system för kompensationsbetalning och fastlägger detaljerade kriterier som skall tillämpas för att beräkna dessa stöd till berättigade jordbrukare. Det skulle innebära ett avsteg från de enhetliga reglerna om kompensationsbetalning om medlemsstaterna gavs frihet att ta ut avgifter för förvaltningskostnader, eftersom det skulle kunna medföra olikheter i de faktiska belopp som jordbrukare i olika medlemsstater erhåller. Ett sådant avsteg måste ha uttryckligt stöd i lagstiftningen, vilket inte är fallet. Tvärtom föreskrivs uttryckligen i förordningarna att beloppen skall betalas i sin helhet. Fullständig betalning står också i överensstämmelse med målet att ersätta prisstödåtgärder med direkt inkomststöd. Eftersom jordbrukare inte betalar någon avgift för de kostnader som prisstödåtgärder medför, skall de inte heller betala för de kompensationsbetalningar som är avsedda att ersätta prisstöd.

16 Stödsystemets enhetliga karaktär överensstämmer också med principen om likabehandling, vilken är en grundläggande gemenskapsrättslig princip som på jordbruksområdet uttrycks i artikel 40.3 andra stycket i EG-fördraget. Den står också i överensstämmelse med målet om fri konkurrens enligt artikel 3 g i EG-fördraget.

17 Jag finner inget av de argument som anförts till stöd för motsatsen övertygande.

18 Jag kan inte acceptera de argument som anförts av svarandena, med stöd av den grekiska regeringen och den svenska regeringen, om att de aktuella bestämmelserna inte medför något tydligt förbud mot att ta ut avgifter för handläggningen och om att ett förbud måste framgå tydligt, eftersom domstolen i målet Denkavit har medgivit att medlemsstater kan ta ut avgifter för förvaltningskostnader. Målet Denkavit gällde avgifter som togs ut av nationella myndigheter för inspektioner inom ramen för stöd för skummjölk. I domen anförde domstolen att målen med systemet inte skulle äventyras "om avgifterna som företagen skall betala motsvarar de normala kostnaderna för inspektioner av detta slag och inte är så stora att de kan avhålla företag från sådan verksamhet som stödet är avsett att uppmuntra".(11) Svarandena gör gällande att avgifterna i förevarande fall överensstämmer med dessa kriterier. I målet Denkavit började dock domstolen med att fastställa att den aktuella förordningen(12) inte innehöll något stadgande rörande kostnader för de kontroller som medlemsstaterna skall genomföra. Därför utgjorde den inget hinder för medlemsstaterna att antingen utföra sådana kontroller avgiftsfritt eller begära att de berörda företagen skulle ersätta de omkostnader som kontrollerna medförde.(13) Det var endast i ett sådant sammanhang, där det inte förelåg några stadganden rörande kostnader eller bestämmelser om full utbetalning av samma slag som de aktuella bestämmelserna i förevarande mål, som domstolen fastslog att medlemsstaterna inte fick utnyttja sin frihet att ta ut avgifter av företag på ett sätt som kunde äventyra syftena med reglerna. Jag instämmer således med rådet i att domstolen i princip överlät åt gemenskapens lagstiftare att bestämma huruvida nationella myndigheter har rätt att ta ut avgifter för förvaltningskostnader.(14)

19 Svarandena har också framhållit att syftena bakom och innebörden av de aktuella bestämmelserna inte förklaras i ingressen och att ett avsteg från den allmänna principen att medlemsstaterna har rätt att ta ut avgifter för förvaltningskostnader enligt artikel 190 i EG-fördraget skulle ha angivits uttryckligen. Enligt min mening finns det emellertid inte någon sådan allmän princip och det faktum att de ifrågavarande bestämmelserna inte har klargjorts i ingressen kan givetvis inte utgöra någon vägledning vid tolkningen av dessa bestämmelser. Vidare instämmer jag med klagandena i att bestämmelserna om full betalning är av rent accessorisk karaktär och att de inte behöver motiveras särskilt i ingressen för att vara giltiga.

20 Svarandena hävdar också att den tolkning av bestämmelserna som de föreslår finner stöd i den omständigheten att inte alla rådsförordningar inom ramen för 1992 års reform innehåller liknande bestämmelser. De har därvid särskilt hänvisat till rådets förordning (EEG) nr 2069/92 av den 30 juni 1992 om ändring av förordning (EEG) nr 3013/89 om den gemensamma organisationen av marknaden för får- och getkött.(15) Det står därmed klart enligt svarandena att bestämmelserna är av endast förklarande karaktär och att de inte omfattar avgifter för förvaltningskostnader.

21 Jag kan emellertid inte se hur de når denna slutsats. Enligt min mening står det helt enkelt gemenskapslagstiftaren fritt att antingen anta eller inte anta bestämmelser i frågan och det är endast då sådana bestämmelser har antagits som principerna i målet Denkavit(16) är tillämpliga. Jag kan inte se på vilket sätt en förordning som inte innehåller någon föreskrift om full betalning skulle kunna vara vägledande vid tolkningen av förordningar som innehåller sådana bestämmelser. Dessutom förklarade kommissionen vid förhandlingen att den gemensamma organisationen av marknaden för får- och getkött innefattade bestämmelser om direkt inkomststöd redan före 1992 års reform och att färre kontroller krävs inom denna sektor, varför problemet med avgifter för förvaltningskostnader inte behöver uppkomma.

22 Vidare hävdar svarandena att det är i de berättigade jordbrukarnas intresse att ett väl fungerande administrativt system upprättas, att ett sådant system medför betydande kostnader och att nationella myndigheter måste kunna täcka en del av dessa kostnader. Detta argument tycks antyda att förvaltningssystemet blir bättre organiserat om avgifter kan tas ut. En sådan inställning är oacceptabel. Medlemsstaterna är givetvis förpliktade att genomföra gemenskapsrätten i enlighet med dess krav och kvaliteten på genomförandet får inte vara beroende av hur förvaltningskostnaderna finansieras.

23 Som svar på den första frågan kommer jag således i båda fallen till slutsatsen att förordningarna skall tolkas på så sätt att de medför förbud för myndigheterna i medlemsstaterna att ta ut förvaltningsavgifter av sökande för handläggningen av deras ansökningar om stödutbetalningar och bidrag.

Den andra frågan

24 Svarandena i målet vid den nationella domstolen gör gällande att om de ifrågavarande bestämmelserna skall tolkas som förbud mot att ta ut förvaltningsavgifter så strider de mot överordnad gemenskapsrätt. För det första hävdar svarandena att förbudet strider mot lojalitetsprincipen enligt artikel 5 i EG-fördraget. I avsaknad av en särskild bestämmelse om återbetalning när det gäller de betydande förvaltningskostnader som följer av behandlingen av ansökningar om gemenskapsrättsliga jordbruksstöd, utgör förbudet enligt dem en underlåtelse från gemenskapens institutioner att beakta medlemsstaternas berättigade intressen. För det andra gör svarandena gällande att ett sådant förbud, vilket är att betrakta som ett onödigt ingripande i nationell förvaltningsrätt, strider mot både proportionalitetsprincipen och subsidiaritetsprincipen enligt artikel 3b, tredje respektive andra stycket, i EG-fördraget.

25 Inte heller här kan jag instämma i svarandenas argument.

26 I artikel 5 i fördraget föreskrivs att: "Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder ... för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av detta fördrag eller av åtgärder som vidtagits av gemenskapens institutioner". Om förordningarna skall tolkas på så sätt att de förhindrar att avgifter för kostnader tas ut, vilket jag anser att de gör, följer det av artikel 5 att medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att fullgöra denna förpliktelse. Det är riktigt att artikel 5 även ålägger gemenskapens institutioner en skyldighet att samarbeta med medlemsstaternas myndigheter.(17) Jag instämmer dock med rådet och kommissionen i att artikel 5 inte är avsedd att begränsa gemenskapens lagstiftningskompetens. Enligt artikel 40 i EG-fördraget skall gemenskapen upprätta en gemensam organisation av jordbruksmarknaderna för att uppnå de mål för den gemensamma jordbrukspolitiken som anges i artikel 39 i EG-fördraget. Lojalitetsprincipen kan helt enkelt inte förhindra gemenskapens institutioner från att föreskriva att kompensationsbetalningar till jordbrukare inom ramen för sådana gemensamma organisationer skall utbetalas i sin helhet till de berättigade för att säkerställa ett enhetligt och icke-diskriminerande genomförande av detta betalningssystem.

27 Inte heller kan det råda något tvivel om att förordningarna är förenliga med subsidiaritetsprincipen. I artikel 3b andra stycket i EG-fördraget föreskrivs att, på de områden där gemenskapen inte är ensam behörig skall den i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på gemenskapsnivå. Rådet och kommissionen hävdar att subsidiaritetsprincipen inte är tillämplig eftersom förordningarna antogs år 1992 och att deras giltighet därmed inte kan påverkas av senare ändringar i fördraget (då artikel 3b trädde i kraft den 1 november 1993 i och med ikraftträdandet av Fördraget om Europeiska unionen). De hävdar också att subsidiaritetsprincipen inte är tillämplig på detta område, inom vilket gemenskapen enligt deras mening har exklusiv behörighet. Enligt min uppfattning behöver dessa argument inte ens beaktas, eftersom det står klart att förordningarna i vilket fall som helst är förenliga med subsidiaritetsprincipen. Som framhållits av den tyska regeringen har gemenskapen en vidsträckt behörighet på jordbruksområdet och förordningarna har antagits inom ramen och inom gränserna för denna behörighet. Vidare kan syftet med förbudet mot förvaltningsavgifter, det vill säga att säkerställa ett enhetligt genomförande av systemet för kompensationsbetalning, inte uppnås genom åtgärder på nationell nivå.

28 Förbudet strider inte heller mot proportionalitetsprincipen. Domstolen har fastställt att, för att avgöra om en gemenskapsrättslig bestämmelse är förenlig med denna princip, skall det kontrolleras om de medel som föreskrivs i bestämmelsen är ägnade att leda till att det åsyftade målet uppnås och om dessa medel går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet.(18) Det är uppenbart att målet att garantera att kompensationsbetalningarna i sin helhet utbetalas till jordbrukare inte kan uppnås på annat sätt än genom att det föreskrivs att de skall erhålla betalningarna i sin helhet.

29 Jag kommer därmed till slutsatsen att det vid undersökningen av de hänskjutna frågorna inte har framkommit någon omständighet som skulle kunna påverka förordningarnas giltighet.

Förslag till avgörande

30 Jag är således av uppfattningen att de frågor som har ställts av Schleswig-Holsteinisches Verwaltungsgericht skall besvaras enligt följande:

I mål C-36/97

1) Artikel 15.3 i rådets förordning (EEG) nr 1765/92 av den 30 juni 1992 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor skall tolkas på så sätt att den medför ett förbud för myndigheterna i medlemsstaterna att ta ut en avgift för att behandla ansökningar om stödutbetalning, även om denna avgift motsvarar vad som i övrigt är normalt i nationell rätt och är så låg att den inte kan avhålla sökanden från att ansöka om stödutbetalning.

2) Vid undersökningen av de hänskjutna frågorna har inte framkommit någon omständighet som skulle kunna påverka giltigheten av förordningen.

I mål C-37/97

1) Artikel 30a i rådets förordning (EEG) nr 805/68 av den 27 juni 1968 om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött, i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2066/92, skall tolkas på så sätt att den medför ett förbud för myndigheterna i medlemsstaterna att ta ut en avgift för att behandla ansökningar om bidrag, även om denna avgift motsvarar vad som i övrigt är normalt i nationell rätt och är så låg att den inte kan avhålla sökanden från att ansöka om bidrag.

2) Vid undersökningen av de hänskjutna frågorna har inte framkommit någon omständighet som skulle kunna påverka giltigheten av förordningen.

(1) - EGT L 181, s. 12; svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 20.

(2) - EGT L 148, s. 24; svensk specialutgåva, område 3, volym 2, s. 63.

(3) - Rådets förordning (EEG) nr 2066/92 av den 30 juni 1992 om ändring av förordning (EEG) nr 805/68 om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött och om upphävande av förordning (EEG) nr 468/87 om allmänna föreskrifter för det särskilda bidraget till nötköttsproducenter och förordning (EEG) nr 1357/80 om införandet av en bidragsordning för hållande av am- och dikor (EGT L 215, s. 49; svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 193).

(4) - Lag av den 17 januari 1974, GVOBI. Schl.-H., s. 37, i dess lydelse enligt lag av den 18 december 1978, GVOBI. Schl.-H. 1979, s. 2.

(5) - Den nationella domstolens fråga innehåller en felaktig hänvisning till artikel 30a i rådets förordning (EEG) nr 2066/92.

(6) - Dom av den 10 mars 1981 i de förenade målen 36/80 och 71/80 (REG 1981, s. 735; svensk specialutgåva, volym 6).

(7) - Dom av den 19 november 1991 i mål C-235/90 (REG 1981, s. I-5419).

(8) - Dom av den 19 maj 1998 i mål C-132/95 (REG 1998, s. I-3007).

(9) - Förslag till avgörande föredraget den 27 november 1997, punkt 39.

(10) - Punkt 58-62 i domen.

(11) - Dom av den 15 september 1982 i mål 233/81 (REG 1982, s. 2933), punkt 10.

(12) - Kommissionens förordning (EEG) nr 1725/79 av den 26 juli 1979 om bestämmelserna om beviljande av stöd för skummjölk som bearbetas till foderblandningar och skummjölkspulver avsett som kalvfoder (EGT L 199, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 11, s. 44).

(13) - Punkterna 7 och 8 i domen.

(14) - Se även dom av den 30 november 1978 i mål 31/78, Bussone (REG 1978, s. 2429), punkt 12-25.

(15) - EGT L 215, s. 59; svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 205.

(16) - Se ovan fotnot 11.

(17) - Dom av den 10 februari 1983 i mål 230/81, Luxemburg mot parlamentet (REG 1983, s. 255; svensk specialutgåva, volym 7), punkt 37, och beslut av den 13 juli 1990 i mål C-2/88 Imm, Zwartveld m.fl. (REG 1990, s. I-3365; svensk specialutgåva, volym 10), punkt 17.

(18) - Se dom av den 12 november 1996 i mål C-84/94, Förenade kungariket mot rådet (REG 1996, s. I-5755), punkt 57, och av den 13 maj 1997 i mål C-233/94, Tyskland mot parlamentet och rådet (REG 1997, s. I-2405), punkt 54.