Mål C‑651/16

DW

mot

Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra

(begäran om förhandsavgörande från Augstākā tiesa)

”Begäran om förhandsavgörande – Social trygghet – Mammapenning – Beloppet beräknas på grundval av den försäkrade personens inkomst under en referensperiod på tolv månader – Person som under denna period varit anställd vid en av Europeiska unionens institutioner – Nationell lagstiftning enligt vilken det aktuella beloppet ska uppgå till 70 procent av den genomsnittliga avgiftsgrundande inkomsten – Inskränkning av den fria rörligheten för arbetstagare – Principen om lojalt samarbete”

Sammanfattning – Domstolens dom (tionde avdelningen) av den 7 mars 2018

Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Likabehandling – Nationell lagstiftning om beviljande av mammapenning – Beräkning av belopp – Den tid under vilken en person arbetat för en av Europeiska unionens institutioner ska anses som en icke-yrkesverksam period vid fastställandet av den genomsnittliga avgiftsgrundande inkomsten i en medlemsstat – Mammapenning beviljas med ett betydligt lägre belopp på grund av att personen i fråga har utövat yrkesverksamhet utanför denna medlemsstat – Otillåtet

(Artikel 45 FEUF)

Artikel 45 FEUF ska tolkas så, att den utgör hinder för en lagstiftning i en medlemsstat, såsom den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken, vid fastställandet av den genomsnittliga avgiftsgrundande inkomst som ska beaktas vid beräkningen av mammapenningen, de månader under referensperioden som personen i fråga arbetat för en av Europeiska unionens institutioner och under vilka hon inte var ansluten till det sociala trygghetssystemet i denna medlemsstat ska anses som en icke-yrkesverksam period, och enligt vilken den berörda personen under denna tid ska anses ha haft den genomsnittliga avgiftsgrundande inkomst som fastställts i nämnda medlemsstat, vilket medför att det belopp som denna person beviljas i mammapenning blir betydligt lägre än det som hon skulle ha varit berättigad till om hon hade utövat yrkesverksamhet i endast den medlemsstaten.

Även om den tillämpliga nationella lagstiftningen inte, som sådan, för rätt till mammapenning ställer krav på att personen ska ha varit ansluten till det nationella systemet för social trygghet under referensperioden, kvarstår det faktum att tillämpningen av den metod som används för beräkning av bidraget i fråga leder till ett liknande resultat, eftersom en kvinnlig arbetstagare som har varit anställd vid en unionsinstitution erhåller ett betydligt lägre belopp i bidrag än det som hon skulle ha haft rätt till om hon hade arbetat på den berörda medlemsstatens territorium och gjort inbetalningar till systemet för social trygghet i denna stat.

Härav följer att en sådan nationell lagstiftning som den som är aktuell i det nationella målet kan hindra, och följaktligen avskräcka från, utövandet av en yrkesverksamhet utanför den berörda medlemsstaten, vare sig verksamheten utövas i en annan medlemsstat eller vid en unionsinstitution eller annan internationell organisation, eftersom en kvinnlig arbetstagare som dessförinnan varit eller därefter kommer att vara ansluten till systemet för social trygghet i den berörda medlemsstaten har rätt, enligt detta system, till ett bidrag med ett belopp som är betydligt lägre än det som hon skulle ha haft rätt till om hon inte hade utnyttjat sin rätt till fri rörlighet.

(se punkterna 25, 27 och 38 samt domslutet)