Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Förfarande – Ansökan genom vilken talan väckts – Yrkanden – Ändring under pågående rättegång – Villkor

(Tribunalens rättegångsregler, artiklarna 44.1 d och 48.2)

2. Jordbruk – EUGFJ – Avslut av räkenskaper – Förordning nr 1290/2005 – Tillämpning i tiden – Fall som anmäls enligt artikel 3 i förordning nr 595/91 – Räckvidd

(Rådets förordningar nr 595/91, artiklarna 3 och 5.2, och nr 1290/2005, artiklarna 32 och 49 tredje stycket andra strecksatsen)

3. Gemenskapsrätt – Tolkning – Institutionernas rättsakter – Förklaring bifogad till protokollet – Beaktande – Otillåtet utan stöd i själva akten

Sammanfattning

1. I enlighet med artikel 44.1 d i tribunalens rättegångsregler är sökanden skyldig att i ansökan ange uppgifter om sina yrkanden. Det är således endast de yrkanden som anförs i den ansökan genom vilken talan anhängiggjorts som kan beaktas, och prövningen av om talan är välgrundad kan endast göras med hänsyn till yrkandena i den ansökan varigenom talan väcks.

Enligt artikel 48.2 i rättegångsreglerna är det endast tillåtet att åberopa en ny grund under pågående rättegång om den föranleds av rättsliga och faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet. Detta villkor avser i synnerhet alla ändringar av yrkandena, och det är endast yrkanden i ansökan som kan beaktas när det inte finns några rättsliga och faktiska omständigheter som har framkommit först under förfarandet.

(se punkterna 27 och 28)

2. Uttrycket ”för de fall som anmäls enligt artikel 3 i förordning … nr 595/91” i artikel 49 tredje stycket andra strecksatsen i förordning nr 1290/2005 om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, har en vid innebörd och kan innefatta samtliga fall som varit föremål för en anmälan i enlighet med artikel 3 i förordning nr 595/91 om oriktigheter och återvinning av belopp som felaktigt har utbetalats i samband med finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Till dessa hör med nödvändighet de fall som varit föremål för en första anmälan i enlighet med artikel 3 i förordning nr 595/91 och som sedan varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet med artikel 5.2 i samma förordning.

Före ikraftträdandet av förordning nr 1290/2005 reglerades förfarandet avseende oegentligheter nämligen bland annat i artiklarna 3 och 5 i förordning nr 595/91. Enligt artikel 3 i denna sistnämnda förordning var medlemsstaterna sålunda skyldiga att varje kvartal till kommissionen översända en förteckning över de oriktigheter som har varit föremål för inledande administrativa eller rättsliga undersökningar. Enligt artikel 5.1 i samma förordning var medlemsstaterna sedan skyldiga att varje kvartal underrätta kommissionen om förfaranden som inletts till följd av de oriktigheter som man anmält tidigare i enlighet med artikel 3, och i artikel 5.2 föreskrevs en särskild underrättelse för de belopp som medlemsstaterna ansåg sig inte kunna, eller inte förväntade sig kunna, återvinna. Artiklarna 3 och 5.2 i förordning nr 595/91 avsåg således inte olika fall utan olika etapper, varvid artikel 5.2 avsåg oegentligheter som anmälts tidigare i enlighet med artikel 3 och som medlemsstaterna inte ansåg kunna drivas in.

I nämnda artikel 49 i förordning nr 1290/2005 föreskrivs dessutom att de artiklar i denna förordning som avser avslutande av räkenskaperna (artiklarna 30 och 31) och oegentligheter (artikel 32) är tillämpliga från och med den 16 oktober 2006. Med hänsyn till lagstiftarens syfte att skydda gemenskapsbudgeten skulle det således vara inkonsekvent att anse att denne haft för avsikt att indirekt behandla oegentligheter som varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 595/91 på ett särskilt sätt, trots att lagstiftaren föreskrivit att samtliga bestämmelser om avslutande av räkenskaperna och oegentligheter ska tillämpas från och med den 16 oktober 2006.

(se punkterna 46, 47 och 50)

3. En förklaring som har inskrivits i rådets protokoll när en text har antagits kan emellertid inte utgöra grund för tolkningen av en sekundärrättsbestämmelse när innehållet i förklaringen inte kommit till uttryck i den aktuella texten och förklaringen därför saknar rättslig betydelse. Samma sak gäller ensidiga förklaringar som avgetts av en medlemsstat.

(se punkt 65)