SV Europeiska unionens officiella tidning C 389/21

Överklagande ingett den 30 september 2015 av Westfälische Drahtindustrie GmbH m.fl. av den dom som tribunalen (sjätte avdelningen) meddelade den 15 juli 2015 i mål T-393/10, Westfälische Drahtindustrie GmbH m.fl. mot kommissionen

(Mål C-523/15 P)

(2015/C 389/23)

Rättegångsspråk: tyska

Parter

Klagande: Westfälische Drahtindustrie GmbH, Westfälische Drahtindustrie Verwaltungsgesellschaft mbH & Co. KG, Pampus Industriebeteiligungen GmbH & Co. KG (ombud: C. Stadler, Rechtsanwalt)

Övrig part i målet: Europeiska kommissionen

Klagandenas yrkanden

Klagandena yrkar att domstolen ska

1. upphäva den överklagade domen, i den mån den är till nackdel för klagandena,

2. i andra hand, upphäva den överklagade domen i dess helhet och ogiltigförklara artikel 2.8 i kommissionens beslut K (2010) 4387 slutlig av den 30 juni 2010 om ett förfarande enligt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/38344 – Stål för spännarmering), i dess lydelse enligt kommissionens beslut K (2010) 6676 slutlig av den 30 september 2010 och enligt kommissionens beslut K (2011) 2269 slutlig av den 4 april 2011 samt ogiltigförklara skrivelsen från generaldirektören vid kommissionens generaldirektorat för konkurrens av den 14 februari 2011, i den mån de berör klagandena, och nedsätta de böter som ålagts klagandena i artikel 2.8 i nämnda kommissionsbeslut,

3. i tredje hand, återförvisa målet till förnyad prövning vid tribunalen, och

4. förplikta svaranden vid tribunalen att ersätta röttegångskostnaderna vid tribunalen och domstolen.

Grunder och huvudargument

Överklagandet avser den dom som Europeiska unionens tribunal (sjätte avdelningen) meddelade den 15 juli 2015.

Westfälische Drahtindustrie GmbH, Westfälische Drahtindustrie Verwaltungsgesellschaft mbH & Co. KG och Pampus Industriebeteiligungen GmbH & Co. KG har till stöd för talan åberopat följande grunder:

För det första åsidosatte tribunalen artikel 261 FEUF och artikel 31 i förordning nr 1/2003 (1), systemet för behörighetsfördelning, den institutionella jämvikten och principen om ett effektivt rättsskydd, eftersom tribunalen åsidosatte gränserna för sin behörighet att göra en obegränsad överprövning och underlät att överpröva det angripna kommissionsbeslutet och istället fattade ett oberoende bötesbeslut. Därigenom satte sig tribunalen i kommissionens ställe och fråntog klagandena möjligheten att invända mot oriktigt fastställda sakomständigheter, eftersom ett överklagande av en dom från tribunalen är begränsat till rättsfrågor.

För det andra strider den överklagade domen mot artikel 261 FEUF och artikel 31 i förordning 1/2003 i den mån tribunalen gjorde en felaktig bedömning av den relevanta tidpunkten för prövning av sakomständigheterna och rättsläget och inom ramen för utövandet (som tidigare nämnt dessutom felaktigt) av befogenheten att göra en obegränsad överprövning utgick från den rättsliga och faktiska situationen vid tidpunkten för tribunalens dom och under åren 2011-2013 och därmed från omständigheter som inträffat efter det att kommissionen meddelade det angripna beslutet. Tribunalens uppfattning stöds inte av den rättspraxis som den hänvisar till som ”ett liknande resonemang”. Det framgår snarare av unionsdomstolarnas rättspraxis att ytterligare uppgifter endast kan beaktas till de berörda företagens fördel och endast om uppgifterna redan var tillgängliga när kommissionen meddelade sitt beslut.

För det tredje kränkte tribunalen klagandenas grundläggande rättigheter genom att åsidosätta proportionalitetsprincipen och likabehandlingsprincipen. Genom att inte beakta den princip som anges i punkt 35 i riktlinjerna om böter – att det för företag, som inte kan undvika delbetalningar av böter, ska vara möjligt att betala böterna under en period på 3-5 år – ålades klagandena oskäliga böter, som företagen i alla fall skulle kunna betala under en mycket lång tidsperiod. Därigenom gjorde tribunalen, med avseende på likabehandlingsprincipen mot bakgrund av de principer som följer av punkt 35 i riktlinjerna om böter och med avseende på den relevanta tidpunkten, en felaktig bedömning av jämförbarheten av sakomständigheterna.

Slutligen åsidosatte tribunalen klagandenas grundläggande rätt till ett effektivt rättsskydd genom att, vid utövandet av befogenheten att göra en obegränsad överprövning, förlita sig på kommissionens beräkningar av böterna och de sakomständigheter som parterna åberopat. Detta är inte tillräckligt för att uppfylla kravet att det, inom ramen för ett effektivt rättsskydd gentemot kommissionens bötesbeslut, ska göras en fullständig och obegränsad överprövning av en neutral instans.

(1) Rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EGT L 1, s. 1).