Förslag till avgörande av generaladvokat Alber föredraget den 21 mars 2000. - Brottmål mot Graeme Edgar Hume. - Begäran om förhandsavgörande: Sedgefield Magistrates' Court - Förenade kungariket. - Social lagstiftning om vägtransporter - Veckovila - Uppskjutande. - Mål C-193/99.



Rättsfallssamling 2000 s. I-07809



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1 Föreliggande begäran om förhandsavgörande avser i huvudsak frågan huruvida yrkesförare i persontrafik måste ta en veckovila som de enligt artikel 8.5 i förordning (EEG) nr 3820/85(1) har skjutit upp till följande vecka utan avbrott och i ett sammanhang med den andra veckovilan, eller om de kan skilja dessa viloperioder åt. För det fall att det sistnämnda alternativet skulle vara möjligt frågas vidare om den andra veckovilan i sin tur kan skjutas upp till nästföljande vecka.

2 Den hänskjutande domstolen är osäker på tolkningen av nämnda artikel i dess engelska lydelse, i vilken föreskrivs att "... the weekly rest period may be postponed ... and added to that second week's weekly rest".(2)

II - Tillämpliga bestämmelser

a) Rådets förordning (EEG) nr 3820/85 av den 20 december 1985 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter

3 Artiklarna i nämnda förordning kommer att citeras nedan utan att själva förordningens namn anges.

4 Innan de bestämmelser som är relevanta i målet återges, skall förordningens uppbyggnad kort beskrivas. I avsnitt 4 i förordningen regleras körtider (artikel 6), och i avsnitt 5 raster (artikel 7) och viloperioder (artiklarna 8 och 9).

5 Den dagliga körtiden får i regel inte överstiga nio timmar. Körtiden får dock två gånger varje vecka utsträckas till tio timmar. Enligt artikel 7 skall föraren efter fyra och en halv timmes körning ta en minst 45 minuter lång rast, om han inte påbörjar en viloperiod. Denna viloperiod kan ersättas av flera raster om 15 minuter vardera.

6 Dygnsvilan skall uppgå till minst 11 sammanhängande timmar (artikel 8.1 första stycket). Dygnsvilan får tillbringas i ett fordon, om detta är utrustat med sovbrits och står stilla (artikel 8.7).

7 Efter högst sex perioder av daglig körtid skall en förare ta veckovila (artikel 6.1 andra stycket). Därvid utsträcks dynsvilan från 11 timmar till 45 timmar. En minskning av dygnsvilan får ske, men denna skall kompenseras i ett sammanhang (artikel 8.3).

8 Vid internationella persontransporter och, när medlemsstaterna bestämmer det, vid persontransporter inom landet - dock inte vid persontransporter i linjetrafik - kan tolv i stället för sex dagliga körtider föreskrivas innan föraren måste ta veckovila (artikel 6.1 fjärde och femte stycket). I sådana fall kan veckovilan enligt artikel 8.5 uppskjutas till efterföljande vecka "och läggas samman med denna andra veckas veckovila".

9 De stycken av nämnda artiklar som är relevanta i målet har följande lydelser:

"Artikel 6

1. [första stycket]

Efter högst sex perioder av daglig körtid skall en förare ta veckovila enligt artikel 8.3.

Veckovilan får skjutas upp till slutet av sjätte dagen, om den sammanlagda körtiden under de sex dagarna inte överstiger det maximum som motsvarar sex perioder av daglig körtid.

Vid andra internationella persontransporter än linjetrafik, skall räkneorden 'sex' och 'sjätte' i andra och tredje styckena bytas ut mot 'tolv' respektive 'tolfte'.

Medlemsstaterna får även tillämpa föregående stycke på andra persontransporter inom det egna landet än linjetrafik.

2. ..."

"Artikel 8

1. Under varje tjugofyratimmarsperiod skall föraren ha en dygnsvila om minst elva timmar i följd, vilken viloperiod högst tre gånger i veckan får minskas till minst nio timmar i följd, under förutsättning att föraren kompenseras med motsvarande vilotid före följande veckas slut.

De dagar då dygnsvilan inte minskas i enlighet med första stycket får vilan tas ut i två eller tre separata perioder under tjugofyratimmarsperioden, varav den ena viloperioden skall omfatta minst åtta timmar i följd. Om så sker, skall dygnsvilan förlängas till minst tolv timmar.

2. ...

3. Varje vecka skall en av de i punkterna 1 och 2 nämnda viloperioderna utsträckas till en veckovila om sammanlagt 45 timmar i följd. Denna viloperiod får avkortas till minst 36 timmar i följd, om den tas på den ort där fordonet normalt är stationerat eller på förarens hemort, eller till minst 24 timmar i följd, om den tas på annan ort. Varje minskning skall kompenseras av en motsvarande viloperiod uttagen i ett sammanhang före slutet av den tredje vecka som infaller efter veckan i fråga.

4. ...

5. Vid persontransporter enligt artikel 6.1 fjärde eller femte stycket får veckovilan uppskjutas till den vecka som följer efter veckan till vilken vilan hänför sig och läggas samman med denna andra veckas veckovila.

6. En vilotid, som utgör kompensation för minskad dygnsvila och/eller veckovila, skall tas ut i anslutning till en annan viloperiod om minst åtta timmar och skall på förarens begäran få tas ut på den ort där fordonet normalt är stationerat eller på förarens hemort.

7. ..."

10 Den engelska versionen av artikel 8.5 har följande lydelse:

"In the case of the carriage of passengers ... the weekly rest period may be postponed until the week following that in respect of which the rest is due and added on to that second week's weekly rest."

11 De övriga språkversionerna av den nämnda passusen har bland annat följande lydelser:

- "angehängt werden" - "rattachée au repos" - "ligado ao repouso" - "adscribirse al descanso" - "collegato al riposo" - "läggas samman" - "tages sammen" - "worden gevoegd bij".

b) Nationell rätt

12 I artikel 96 (11A) i Transport Act 1968 föreskrivs följande:

"När en förare av ett motorfordon i Storbritannien begår en överträdelse av en skyldighet enligt tillämpliga gemenskapsbestämmelser om körperioder ... eller om perioder i eller utanför tjänst, skall han inom ramen för ett summariskt förfarande ådömas böter som inte får överstiga nivå 4 på standardskalan."

III - Faktiska omständigheter

13 De faktiska omständigheterna framgår av begäran om förhandsavgörande. Enligt denna arbetade G.E. Hume som bussförare. På grund av hans arbetsuppgifter var artiklarna 6.1 fjärde och femte stycket och 8.5 i förordning nr 3820/85 tillämpliga på honom.

14 G.E. Humes körtid hänförde sig till tiden mellan den 16 juli 1995 kl. 09.15 och den 24 juli 1995 kl. 16.45, och uppgick sammanlagt till 38,5 timmar. Mellan den 24 juli och den 26 juli 1995 lade han in en viloperiod om 38,5 timmar.

15 Han arbetade den 26 juli 1995 och hade därvid en körtid om 8 timmar. I anslutning därtill lade han in en viloperiod om 24 timmar.

16 G.E. Hume arbetade på nytt under tiden mellan den 27 juli och den 3 augusti 1995, varvid körtiden uppgick till sammanlagt 41 timmar och 45 minuter. I anslutning därtill lade han in en viloperiod om 36,5 timmar utanför sin hemort.

17 Den 5 januari 1996 väcktes talan mot G.E. Hume, varvid följande anfördes:

"[Den åtalade] körde den 25 juli 1995 i Ferryhill, County Durham, eller annorstädes, ett motorfordon på vilket rådets förordning (EEG) nr 3820/85 är tillämplig, utan att - såsom föreskrivs i artikel 6.1 och enligt definitionen i artikel 8.3 i nämnda förordning - senast efter tolv perioder av daglig körning ta ut två veckovilor i ett sammanhang, vilket strider mot artikel 96 (11A) i Transport Act 1968."

18 Åklagarens ombud utgick vid målet i den nationella domstolen från att G.E. Hume inte hade tagit någon veckovila för den vecka som började den 17 juli 1995. Han var därför enligt artikel 8.5 i förordning nr 3820/85 skyldig att ta veckovilan för denna vecka i ett sammanhang med veckovilan för den vecka som började den 24 juli 1995. Han hade emellertid inte gjort så i det föreliggande fallet, utan hade endast tagit viloperioder som motsvarade hans dygnsvila samt en period för att kompensera för den avkortade viloperiod om 36 timmar som han tidigare hade tagit ut. Om en veckovila skjuts upp enligt artikel 8.5 skall den uppskjutna viloperioden läggas samman med den andra veckans veckovila, det vill säga tas i anslutning till den veckovila som föreskrivs för denna andra vecka.

19 För det fall att utgångspunkten skall anses vara att viloperioden för den vecka som började den 17 juli har skjutits upp till den 24 juli och att G.E. Hume inte var skyldig att under denna vecka ta sin viloperiod i ett sammanhang med den uppskjutna viloperioden, hävdades i åtalet att G.E. Hume inte hade rätt att på nytt skjuta upp sin viloperiod för den vecka som började den 24 juli, utan att han var skyldig att ta två veckovilor under denna vecka.

20 G.E. Hume har till sitt försvar anfört att han tog en tillräcklig veckovila under den vecka som började den 10 juli, även om denna viloperiod var avkortad och därför måste kompenseras för i enlighet med artikel 8.6 i förordning nr 3820/85, vilket också skedde den 26 och den 27 juli. Han tog den 24 och den 25 juli på motsvarande sätt en tillräcklig veckovila avseende den vecka som började den 17 juli, genom att skjuta upp vilan i enlighet med artikel 8.5. Även avseende den vecka som började den 24 juli tog han en tillräcklig veckovila den 4 och den 5 augusti, genom att skjuta upp vilan i enlighet med artikel 8.5.

21 I artikel 8.5 föreskrivs enligt G.E. Hume inte att en veckovila måste tas i förbindelse med följande viloperiod utan avbrott för att den skall anses tas i ett sammanhang med en viloperiod under följande vecka. Det är heller inte nödvändigt att förlägga båda dessa viloperioder till samma vecka.

IV - Tolkningsfrågorna

22 Då Sedgefield Magistrates' Court anser att en tolkning av artikel 8 i förordningen är nödvändig för att kunna döma i saken, har den hänskjutit följande frågor till domstolen för förhandsavgörande:

1) När en förare i enlighet med artikel 8.5 i rådets förordning (EEG) nr 3820/85 har rätt att och väljer att skjuta upp sin period av veckovila till den vecka som följer efter veckan till vilken vilan hänför sig, måste föraren då utan avbrott ta två perioder av veckovila i följd under nämnda följande vecka?

2) Om den första frågan besvaras nekande, måste en sådan förare i alla fall ta två perioder av veckovila under den följande veckan, eller har han rätt att på nytt skjuta upp perioden av veckovila för denna andra vecka till därpå följande vecka?

V - Parternas yttranden

23 Enligt den brittiska regeringens uppfattning bör den andra frågan besvaras först, eftersom G.E. Hume endast har överträtt förordningen för det fall det skulle anses att han inte hade rätt att skjuta upp även veckovilan för den andra veckan. Artikel 8.5 i förordningen kan endast förstås så att den viloperiod för den andra veckan som viloperioden för den föregående veckan skall läggas samman med också måste tas under den aktuella veckan. För detta talar bestämmelsens ordalydelse och logiska sammanhang, bland annat i syfte att undvika att viloperioderna fortlöpande skjuts upp.

24 I föreliggande mål skulle den första frågan, såvida den andra frågan besvaras på detta sätt, inte behöva prövas. Om det ändå skulle anses nödvändigt att pröva den första frågan har den brittiska regeringen anfört att de båda viloperioder som skall tas ut under den andra veckan på grund av att en veckovila skjutits upp då inte alltid måste tas ut i en följd, såvida detta inte måste ske för att säkerställa att de båda viloperioderna tas under denna andra vecka. Detta är nödvändigt för att förhindra att viloperioden fortlöpande skjuts upp och för att säkerställa att dessa viloperioder faktiskt tas. Av förordningen kan i vart fall inte utläsas att de ifrågavarande viloperioderna alltid måste tas i en följd. Om detta skulle vara lagstiftarens vilja, hade det kunnat regleras uttryckligen i förordningen.

25 Enligt den franska regeringens uppfattning är det i föreliggande fall fråga om ett tolkningsproblem som endast rör den engelska språkversionen av förordningen. Några tolknings- eller tillämpningssvårigheter föreligger inte vad gäller den franska lydelsen av de aktuella bestämmelserna. Av den franska ordalydelsen av artikel 8.5 framgår att den uppskjutna viloperioden och viloperioden för den andra veckan skall tas i ett sammanhang, det vill säga utan avbrott.

26 Förordning nr 3820/85 syftar till att harmonisera konkurrensvillkoren och att förbättra arbetsförhållanden och trafiksäkerhet. Den förlängning av veckovilan som gjorts i denna förordning främjar sociala framsteg och förbättrar trafiksäkerheten. Artikel 8.5 kan därför endast tolkas så att de båda viloperioder som skall tas under en vecka inte får tas oberoende av varandra. Med hänsyn till denna tolkning behöver den hänskjutande rättens andra fråga inte besvaras.

27 Den portugisiska regeringen har anfört att bestämmelserna om veckovila i artikel 8.5 utgör ett självständigt system, som syftar till att anpassa bestämmelserna om veckovila till de särskilda omständigheter som råder vid tillfällig trafik. I artikel 8.5 föreskrivs således uttryckligen och entydigt att en veckovila som skjutits upp till följande vecka måste tas i ett sammanhang med den andra veckovilan.

28 Enligt kommissionens uppfattning tyder redan den engelska språkversionen av artikel 8.5 på att de båda veckovilorna skall tas i ett sammanhang, det vill säga utan avbrott. Detta bekräftas även av det förhållandet att förordningen inte innehåller några bestämmelser avseende frågan huruvida denna veckovila kan avbrytas eller uppskjutas och, om så är fallet, vilka följder detta har. Även de andra språkversionerna av denna förordning talar för en sådan tolkning.

29 Förordningens syfte och ändamål är bland annat att bidra till sociala framsteg och trafiksäkerhet. Fastställandet av veckovilan tjänar särskilt detta syfte, vilket medför att en vid tolkning av artikel 8.5 inte kan komma i fråga. Eftersom bestämmelserna om veckovilans förläggning och uppskjutande är väldigt precisa och uttömmande kan artikel 8.5 endast förstås så, att den uppskjutna veckovilan och veckovilan för den andra veckan skall tas i ett sammanhang och utan avbrott. Då den hänskjutande rättens första fråga skall besvaras i enlighet med detta, saknas anledning att besvara den andra frågan.

VI - Bedömning

30 Inledningsvis skall anmärkas att G.E. Hume genom åtalet kritiserats för att han den 25 juli 1995 har kört ett motorfordon utan att ha tagit den veckovila som anses nödvändig. Den hänskjutande domstolen har emellertid även angett att G.E. Hume tagit en viloperiod om sammanlagt 38,5 timmar mellan den 24 och den 26 juli 1995. Eftersom det ankommer på hänskjutande domstol att fastställa de aktuella faktiska omständigheterna och deras kronologiska ordning, och då svaret på den fråga som ställs i detta sammanhang dessutom inte beror på huruvida G.E. Hume den 25 juli 1995 körde ett motorfordon eller tog en viloperiod, behöver dessa omständigheter inte granskas närmare här.

31 Tolkningen av ordalydelsen av artikel 8.5 och särskilt av passusen "added on to that second week's weekly rest"(3) är avgörande för svaret på den första frågan.

32 Formuleringen i de andra språkversionerna tyder på att artikel 8.5 faktiskt skall förstås så att de båda veckovilor som skall förläggas till en vecka skall tas i ett sammanhang och utan avbrott, i de fall som en uppskjuten veckovila leder till en sådan sammanläggning.

33 För denna tolkning talar inte bara passusens ordalydelse utan även det förhållandet att denna del av meningen över huvud taget har tagits med i bestämmelsen. Om en uppdelning av viloperioderna skulle ha varit möjlig och åsyftad, hade det varit tillräckligt med en formulering om att viloperioden kan skjutas upp till den andra veckan.

34 Ordalydelsen av artikel 8.5 talar alltså snarast mot den uppfattning som den åtalade i målet vid den nationella domstolen har uttryckt, även om den engelska språkversionen inte är tillräckligt klar och bestämd för att undanröja alla tvivel avseende dess tolkning.

35 Enligt domstolens fasta rättspraxis skall räckvidden av en bestämmelse som inte är tillräckligt klar och tydlig fastställas med hänsyn till det sammanhang som den ingår i och det syfte som eftersträvas.(4)

36 Av det första övervägandet i förordningen framgår att denna har tre syften: Harmonisering av konkurrensvillkoren samt förbättring av arbetsförhållanden och trafiksäkerhet. Förordningen innehåller därför detaljerade bestämmelser om besättning, körtider, raster och viloperioder, samt föreskrifter om kontrollförfarandet och påföljder vid överträdelser av förordningen.

37 Av sjuttonde övervägandet framgår att förordningen antogs i syfte att fastställa kortast tillåtna viloperioder och andra bestämmelser som reglerar besättningsmedlemmarnas dygns- och veckovila. Rådet utgick vid antagandet av förordningen - enligt nittonde övervägandet - från att det "[s]åväl av sociala skäl som av trafiksäkerhetsskäl är ... fördelaktigt att veckovilan förlängs, samtidigt som möjlighet skapas att avkorta denna, om föraren inom en viss tid och på en plats han själv väljer kan få kompensation för sådana delar av veckovilan som han inte fått åtnjuta".

38 I artikel 8.3 föreskrivs således att en veckovila om sammanlagt 45 timmar i följd i princip skall tas. Denna viloperiod får enligt artikel 8.3 avkortas till minst 36 eller minst 24 timmar i följd. Varje minskning skall kompenseras av en motsvarande viloperiod uttagen i ett sammanhang före slutet av den tredje vecka som infaller efter veckan i fråga.

39 Vid persontransporter får enligt artikel 8.5 en veckovila uppskjutas till den vecka som följer efter veckan till vilken vilan hänför sig. Därvid måste den uppskjutna viloperioden läggas samman med denna andra veckas veckovila.

40 Av dessa bestämmelser framgår att reglerna om viloperiodens längd endast får frångås om minskningen kompenseras under följande veckor. Eftersom den minsta tillåtna perioden av veckovila och övriga villkor för veckovilan såsom framgått regleras mycket ingående i förordningen, skall eventuella undantag eller avvikelser från dessa regler tolkas restriktivt.

41 G.E. Humes uppfattning skulle dock leda till en vid tolkning och strider även mot förordningens allmänna syften.

42 Trafiksäkerheten skall inom ramen för förordningen förbättras genom stränga begränsningar av körtiden och fastställande av viloperioder. Sociala framsteg skall främjas genom att en förlängning av körtiden eller en avkortning av viloperioden endast är tillåten på de villkoren att föraren i gengäld omfattas av ett system för kompensation.

43 Förordningen syftar till att på samma gång skydda såväl förarens hälsa som trafiksäkerheten. Dessa båda syften kan endast säkerställas om de förlängda körtider som undantagsvis är tillåtna åtföljs av längre återhämtningsperioder. En uppdelning av dessa viloperioder, genom avbrott på grund av ytterligare körningar, skulle direkt äventyra båda dessa syften. Vad gäller viloperioder talas i artikel 8.1, 8.2 och 8.3 genomgående om timmar i följd. I artikel 8.6 föreskrivs att vilotiden skall tas ut i anslutning till en annan viloperiod. Man kan inte på grundval av den omständigheten att orden "i följd" saknas i artikel 8.5 dra slutsatsen att denna bestämmelse tillåter att viloperioden delas upp, eftersom passusen "läggas samman" mot bakgrund av förordningens syfte innebär exakt samma sak, uttryckt i andra termer.

44 Även uppnåendet av målet avseende harmonisering av konkurrensvillkoren förutsätter att alla företag noga följer samtliga skyldigheter som följer av förordningen. Om man skulle tillåta företagen att regelmässigt planera att överskrida körtiderna så skulle det åsyftade målet äventyras i betydande grad, vilket skulle kunna undergräva hela systemet för begränsning av körtider.

45 Om de båda veckovilorna får tas separat från varandra, såsom G.E. Hume har hävdat, med följden att den veckovila som skall tas under den aktuella veckan kan skjutas upp till efterföljande vecka, så skulle detta även ha till följd att de viloperioder som faktiskt har föreskrivits inte behöver tas ut, utan fortlöpande kan skjutas upp till efterföljande vecka.

46 Ett sådant förfarande skulle emellertid strida mot såväl lydelsen av artikel 8.5 som förordningens syfte. Eftersom det enligt förordningen endast är tillåtet att minska veckovilan under vissa förutsättningar - såvida denna minskning kompenseras under följande vecka - kan man med hänsyn till förordningens syfte och det sammanhang som den ingår i utgå från att de båda veckovilor som skall tas inte får förläggas separat från varandra.

47 Den hänskjutande domstolens första fråga skall således besvaras så att en förare som enligt artikel 8.5 i förordning (EEG) nr 3820/85 skjuter upp veckovilan till den vecka som följer efter veckan till vilken vilan hänför sig måste ta två viloperioder i följd utan avbrott under den andra veckan.

48 Eftersom den hänskjutande domstolen endast har ställt den andra frågan för det fall att den första frågan skulle besvaras nekande, saknas anledning att pröva den mer ingående.

49 Endast i andra hand skall nämnas att ett sådant ytterligare uppskjutande av veckovilan helt skulle strida mot förordningens syfte och att det inte längre skulle kunna anses att viloperioderna "l[ades] samman". De lediga dagar som därmed skulle erhållas skulle inte längre ha något samband med den förlängda körtiden och skulle inte fungera som en viloperiod för fysisk återhämtning. Genom att de lediga dagarna läggs samman på ett listigt sätt skulle dessa till och med kunna förvandlas till ytterligare semesterdagar.

VII - Rättegångskostnader

50 De kostnader som har förorsakats Förenade kungarikets, Frankrikes och Portugals regeringar samt Europeiska gemenskapens kommission, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

VIII - Förslag till avgörande

51 På grund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen skall besvara frågorna på följande sätt:

En förare som enligt artikel 8.5 i förordning (EEG) nr 3820/85 skjuter upp veckovilan till den vecka som följer efter veckan till vilken vilan hänför sig, måste ta två viloperioder i följd utan avbrott under den andra veckan.

(1) - Rådets förordning (EEG) nr 3820/85 av den 20 december 1985 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter (EGT L 370, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 3, s. 113).

(2) - Min kursivering.

(3) - Avseende de andra språkversionerna, se ovan punkt 11.

(4) - Dom av den 6 december 1979 i mål 47/79, Nehlsen (REG 1979, s. 3639), av den 11 juli 1984 i mål 133/83, Scott (REG 1984, s. 2863), av den 15 december 1993 i mål C-116/92, Charlton m.fl. (REG 1993, s. I-6755) samt av den 28 oktober 1999 i mål C-6/98, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Rundfunkanstalten (ARD) (REG 1999, s. I-7599).