ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Beslut meddelat av domstolens ordförande den 25 juli 2000. - Konungariket Nederländerna mot Europeiska unionens råd och Europaparlamentet. - Interimistiskt förfarande - Uppskov med verkställigheten - Krav på skyndsamhet - Direktiv 98/44/EG - Rättsligt skydd av biotekniska uppfinningar. - Mål C-377/98 R.



Rättsfallssamling 2000 s. I-06229



Sammanfattning



Nyckelord

1 Interimistiskt förfarande - Uppskov med verkställighet - Villkor för bifall - Allvarlig och irreparabel skada - En överordnad rättsregel har överträtts genom ett direktiv - Villkor som inte uppfylls automatiskt

(Artikel 242 EG)

2 Interimistiskt förfarande - Uppskov med verkställighet - Interimistiska åtgärder - Villkor för bifall - Allvarlig och irreparabel skada - Bevisbörda

(Artikel 242 EG)

Sammanfattning

1 Att en överordnad rättsregel har överträtts genom ett direktiv är - även om denna överträdelse kan innebära att direktivets giltighet ifrågasätts - i princip inte i sig tillräckligt för att fastställa att en eventuell skada är allvarlig och irreparabel, varför ett av de villkor som är en förutsättning för att bifalla en ansökan om uppskov om verkställighet inte är uppfyllt. Det är, för att fastställa att den skada som eventuellt kan uppkomma på grund därav nödvändigtvis är irreparabel, inte tillräckligt att på ett abstrakt sätt göra gällande att grundläggande rättigheter har åsidosatts.

(se punkt 45)

2 Det är riktigt att man för att styrka en allvarlig och irreparabel skada, inom ramen för ett interimistiskt förfarande, inte behöver bevisa att nämnda skada kommer att inträffa med absolut säkerhet, utan det räcker med att skadan är förutsebar med en tillräcklig grad av sannolikhet. Sökanden är dock skyldig att bevisa de omständigheter som ligger till grund för antagandet att en sådan allvarlig och irreparabel skada kommer att inträffa.

(se punkt 51)
61996O0023

Domstolens beslut (sjätte avdelningen) den 6 mars 1997. - Europeiska kommissionen mot Franska republiken. - Avskrivning. - Mål C-23/96.



Rättsfallssamling 1997 s. I-01221
Domstolens beslut (fjärde avdelningen) den 24 april 1996. - Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore degli avvocati e dei procuratori mot Europeiska unionens råd. - Talan om ogiltigförklaring - Förordning (EG) nr 3604/93 om fastställande av definitioner för tillämpningen av det förbud mot positiv särbehandling som anges i artikel 104a i EG-fördraget - Upptagande till prövning - Uppenbarligen ogrundat överklagande. - Mål C-87/95 P.



Rättsfallssamling 1996 s. I-02003



Sammanfattning



Nyckelord

1 Överklagande - Grunder - Enbart upprepning av grunder och argument som anförts vid förstainstansrätten - Avvisning - Ogillande

(EG-stadgan för domstolen, artiklarna 49 och 51; rättegångsreglerna för domstolen, artikel 112.1 c)

2 Talan om ogiltigförklaring - Fysiska eller juridiska personer - Rättsakter som berör dem direkt och personligen - Förordning i vilken definitioner preciseras, såsom begreppet "finansinstitut", i syfte att tillämpa förbudet i artikel 104a i fördraget

(EG-fördraget, artiklarna 104 a, 173 fjärde stycket och 189; rådets förordning nr 3604/93, artikel 4.2 sista strecksatsen)

Sammanfattning

3 Av artikel 51 i EG-stadgan för domstolen och artikel 112.1 c i rättegångsreglerna för domstolen framgår att ett överklagande skall innehålla uppgifter om vilka delar av avgörandet som angrips samt de rättsliga grunder som anförs till stöd för yrkandet om upphävande av avgörandet.

Ett överklagande som inskränker sig till att upprepa eller ordagrant återge de grunder och argument som redan har anförts vid förstainstansrätten, inklusive sådana som grundade sig på omständigheter som denna domstol uttryckligen har ogillat, uppfyller inte detta krav. Ett sådant överklagande utgör i själva verket endast en begäran om omprövning av den ansökan som framställts till förstainstansrätten, vilket enligt artikel 49 i EG-stadgan för domstolen inte omfattas av domstolens behörighet.

4 En talan om ogiltigförklaring som förs av ett offentligt organ för förvaltning av ett obligatoriskt försäkrings- och stödsystem i en medlemsstat mot förordning nr 3604/93 om tillämpningen av förbudet mot en positiv särbehandling av offentliga myndigheter hos finansinstitut som anges i artikel 104a i EG-fördraget kan inte prövas. I artikel 4.2 sista strecksatsen i ovannämnda förordning återfinns en definition av begreppet "finansinstitut", där det preciseras att institutioner som ingår i den "offentliga sektorn" inte är finansinstitut.

Förordningen utgör nämligen inte ett beslut i den mening som avses i artikel 189 i fördraget, eftersom de definitioner som fastställs i denna förordning - och som är avfattade i allmänna och abstrakta ordalag och alltså endast medför rättsverkningar för olika företag och institutioner om dessa ingår i allmänt och abstrakt bestämda kategorier - har en allmän och normativ betydelse. Även om de rättssubjekt som förordningen äger tillämpning på hade kunnat identifieras vid tidpunkten för rättsaktens antagande, skulle det inte ha räckt för att ifrågasätta denna bestämmelses normativa beskaffenhet, med beaktande av att den endast avser objektiva rättsliga eller faktiska förhållanden.
Domstolens beslut den 21 december 1995. - Max Mara Fashion Group Srl mot Ufficio del Registro di Reggio Emilia. - Begäran om förhandsavgörande: Commissione tributaria di primo grado di Reggio Emilia - Italien. - Begäran om förhandsavgörande - Avvisning. - Mål C-307/95.



Rättsfallssamling 1995 s. I-05083



Sammanfattning



Nyckelord

Begäran om förhandsavgörande - Upptagande till sakprövning - Begäran som inte innehåller några preciserade frågor och i vilken det inte lämnas tillräckliga uppgifter om bakgrunden och de tillämpliga bestämelserna

(EG-fördraget, artikel 177, EG-stadgan för domstolen, artikel 20)

Sammanfattning

Eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen, krävs det att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor.

Det är i detta avseende viktigt att understryka att den information som tillhandahålls och de frågor som ställs i besluten om hänskjutande inte enbart skall möjliggöra för domstolen att lämna användbara svar, utan även skall ge såväl medlemsstaternas regeringar som andra berörda parter möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 20 i domstolens stadga.

Det ankommer på domstolen att se till att denna möjlighet säkerställs, med beaktande av den omständigheten att det enligt ovannämnda bestämmelse endast är beslut om hänskjutande som delges de berörda parterna.

En begäran om förhandsavgörande från nationell domstol som inte innehåller några preciserade frågor till domstolen, och inte gör det möjligt att med säkerhet fastställa de frågor beträffande vilka den nationella domstolen vill att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande samt inte innehåller tillräckliga uppgifter för att uppfylla de ovan angivna kraven skall därför uppenbarligen avvisas, eftersom den inte gör det möjligt för domstolen att tillhandahålla en användbar tolkning av gemenskapsrätten.
Domstolens beslut den 11 juli 1995. - Europeiska kommissionen mot Konungariket Spanien. - Fördragsbrott - Direktiv 92/44/EEG - Motiverat yttrande - Underlåtenhet att ta hänsyn till de uppgifter som staten har lämnat som svar på den formella underrättelsen - Avvisning. - Mål C-266/94.



Rättsfallssamling 1995 s. I-01975



Sammanfattning



Nyckelord

Talan om fördragsbrott - Administrativt förfarande - Föremål för talan - Motiverat yttrande som inte tar hänsyn till de synpunkter som har lämnats som svar på den formella underrättelsen - Felaktighet som gör att det är uppenbart att talan inte kan upptas till prövning

(EG-fördraget, artikel 169)

Sammanfattning

Syftet med den administrativa fas som föreskrivs i artikel 169 i fördraget är att ge den berörda medlemsstaten tillfälle att uppfylla sina gemenskapsrättsliga skyldigheter eller att verkningsfullt göra gällande grunderna för sitt försvar mot kommissionens anmärkningar.

Ett korrekt genomförande av det administrativa förfarandet är nödvändigt enligt fördraget, inte bara som en garanti för skyddet av den berörda medlemsstatens rättigheter, utan också för att säkerställa att ett eventuellt domstolsförfarande får ett klart avgränsat tvisteföremål. Det är nämligen bara med utgångspunkt från ett korrekt genomfört administrativt förfarande som det kontradiktoriska förfarandet inför domstolen ger densamma möjlighet att avgöra om medlemsstaten faktiskt har underlåtit att uppfylla exakt de skyldigheter som kommissionen påstår att staten har åsidosatt.

Det är därför uppenbart att en av kommissionen väckt talan om fördragsbrott inte kan upptas till prövning, om det visar sig att det motiverade yttrande som har föregått talans väckande inte tar hänsyn till de uppgifter om att medlemsstaten har antagit bestämmelser för att uppfylla sina skyldigheter som har lämnats till kommissionen som svar på den formella underrättelsen.
15

I skälen 6, 11 och 13 i kommissionens genomförandeförordning (EU) 2018/784 av den 29 maj 2018 om ändring av genomförandeförordning (EU) nr 540/2011 vad gäller villkoren för godkännande av det verksamma ämnet klotianidin (EUT L 132, 2018, s. 35) anges följande: ”(6) Kommissionen samrådde med [Efsa] som lade fram sin slutsats om riskbedömningen av klotianidin den 13 oktober 2016. [Efsa] fastställde att växtskyddsmedel innehållande det verksamma ämnet klotianidin kunde orsaka höga akuta risker för bin vid användning på de flesta grödor. [Efsa] fann att bin i synnerhet utsattes för höga akuta risker genom exponering via damm när det gäller vintergrödor, och att höga kroniska risker för bin inte kan uteslutas när det gäller sockerbetor. När det gäller konsumtion av resthalter av ämnena i förorenat pollen och förorenad nektar konstaterades att det föreligger höga akuta och kroniska risker eller att en hög risk inte kan uteslutas vid de flesta fall av användning på fält. Kroniska och akuta risker för bin konstaterades också i efterföljande grödor vid all användning på fält. När det gäller skogsplantor lämnade sökandena inga uppgifter, och därför kan höga risker för bin inte uteslutas. [Efsa] konstaterade dessutom att flera uppgifter saknades. 11) … Med beaktande av behovet av att säkerställa en säkerhets- och skyddsnivå som stämmer överens med den höga skyddsnivå som eftersträvas i [Europeiska] unionen bör all användning utomhus förbjudas. Därför bör man begränsa användningen av klotianidin till fasta växthus och kräva att grödan under hela sin livscykel befinner sig i ett fast växthus och inte planteras om utomhus. … (13) Med beaktande av riskerna för bin i samband med behandlat utsäde bör utsläppandet på marknaden och användningen av utsäde som behandlats med växtskyddsmedel som innehåller klotianidin omfattas av samma begränsningar som användningen av klotianidin. Därför bör det föreskrivas att utsäde som behandlats med växtskyddsmedel som innehåller tiametoxam inte får släppas ut på marknaden eller användas, utom i de fall utsädet är avsett att användas enbart i fasta växthus och grödan under hela sin livscykel befinner sig i ett fast växthus.”
50

Vad gäller samtliga dessa argument erinrar EU-domstolen om att det av fast rättspraxis framgår att det, inom ramen för det samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna som införts genom artikel 267 FEUF, uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts av den nationella domstolen avser tolkningen av en unionsbestämmelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 juli 2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
35

Som andra grund har klaganden gjort gällande att tribunalen, i punkt 41 i det överklagade beslutet, gjorde en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när den påpekade att klaganden inte hade framfört några argument avseende en marknadsuppdelning under det administrativa förfarandet. Klaganden har anfört att han visst under detta förfarande gjorde gällande att det förekom en sådan marknadsuppdelning, genom skrivelse av den 15 maj 2018, vilken syftade till att komplettera de två klagomål som redan hade lämnats in. Tribunalen underlät att nämna denna skrivelse, trots att den även hade bifogats ansökan i första instans. Enligt klaganden är tribunalens bedömning av den bevisning som lades fram för den således felaktig, eftersom tribunalen underlät att fastställa det verkliga innehållet i ett av dessa bevis, och därmed missuppfattade bevisningen och åsidosatte motiveringsskyldigheten. Tribunalen gjorde således en felaktig bedömning när den, i punkt 42 i det överklagade beslutet, slog fast att kommissionen inte kunde klandras för att inte ha beaktat denna skrivelse när den antog det omtvistade beslutet.
7

I artikel 12 i ramdirektivet, med rubriken ”Samlokalisering och delning av komponenter och tillhörande faciliteter för leverantörer av elektroniska kommunikationsnät”, föreskrevs följande: ”1. Om ett företag som tillhandahåller elektroniska kommunikationsnät enligt nationell lagstiftning har rätt att installera faciliteter på, över eller under offentlig eller privat egendom, eller om det får utnyttja ett förfarande för att expropriera eller använda egendom, ska de nationella regleringsmyndigheterna, samtidigt som man fullt ut beaktar proportionalitetsprincipen, kunna ålägga ett gemensamt utnyttjande av sådana faciliteter eller sådan egendom däribland byggnader eller tillträde till byggnader, kablar, master, antenner, torn och andra stödkonstruktioner, ledningar, rör, inspektionsbrunnar och kopplingsskåp. 2. Medlemsstaterna får kräva att innehavarna av sådana rättigheter som avses i punkt 1 gemensamt utnyttjar faciliteter eller egendom (inbegripet fysisk samlokalisering) eller vidtar åtgärder för att underlätta samordningen av offentliga arbeten för att skydda miljö, folkhälsa eller allmän säkerhet eller för att uppnå mål för fysisk planering endast efter skälig tid av offentligt samråd under vilket alla berörda parter ska ges tillfälle att yttra sig. Sådana föreskrifter om gemensamt utnyttjande eller samordning får innehålla regler för fördelning av kostnaderna för det gemensamma utnyttjandet av faciliteterna eller egendomen. 3. Medlemsstaterna ska säkerställa att de nationella myndigheterna, efter en skälig tid av offentligt samråd under vilket samtliga berörda parter ges tillfälle att yttra sig, också har befogenhet att införa skyldigheter angående gemensamt utnyttjande av kablar inuti byggnader, eller fram till det första utlopps- eller förgreningsstället om detta är beläget utanför byggnaden, för innehavarna av de nyttjanderätter som avses i punkt 1 och/eller för ägaren till kablarna, om detta är motiverat på grund av att duplicering av sådan infrastruktur skulle bli olönsamt eller fysiskt ogenomförbart. Sådana föreskrifter om gemensamt utnyttjande eller samordning får innehålla regler för kostnadsdelning för det gemensamma utnyttjandet av faciliteterna eller egendomen och i lämpliga fall anpassas till risken. 4. Medlemsstaterna ska säkerställa att de behöriga nationella myndigheterna kan kräva att företag tillhandahåller nödvändig information, om de behöriga myndigheterna begär detta, för att dessa myndigheter tillsammans med de nationella regleringsmyndigheterna ska kunna utarbeta en detaljerad förteckning över typ, tillgänglighet och geografisk belägenhet vad avser de faciliteter som avses i punkt 1 och göra denna förteckning tillgänglig för berörda parter. 5. De åtgärder som vidtas av en nationell regleringsmyndighet i enlighet med denna artikel ska vara objektiva, öppet redovisade, icke-diskriminerande och proportionella. I tillämpliga fall ska åtgärderna genomföras i samarbete med lokala myndigheter.”
9

För det andra, för det fall den försäkrade faktiskt har rätt till försäkringstjänsterna, åtar sig Best Doctors att ta hand om alla administrativa formaliteter i samband med vård utomlands (tjänsten FindBestCare, nedan kallad FBC). Denna tjänst innefattar bland annat att boka tid hos vårdgivare, organisera medicinsk behandling, hotellrum och resor, tillhandahålla kundtjänst och kontrollera att den medicinska behandlingen är lämplig. Vidare ombesörjer Best Doctors betalningar och uppföljning av medicinska ersättningar. Best Doctors ansvarar däremot inte för kostnaderna för transport och logi eller för sjukvårdskostnader.
2)

Ska bestämmelserna i artikel 2.1 och 2.2, och i artikel 3.1 c in fine, i direktiv [2000/78] tolkas på så sätt att de utgör hinder för en nationell bestämmelse, som artikel 1.2 i [ramlag nr 330/2009], såsom den tolkats [genom Högsta kassationsdomstolens dom], under omständigheter där [de aktuella domarna och åklagarna] inte har haft någon laglig möjlighet att begära höjning av ersättningen för arbetsledande uppgifter när de tillträdde sitt ämbete, vilket skedde efter ikraftträdandet av ramlag nr 330/2009, en rättsakt i vilken det uttryckligen föreskrivs att lönerna endast är och ska fortsätta vara de som fastställs i [nämnda] lag, vilket således innebär att det har uppkommit lönediskriminering i jämförelse med kärandenas kolleger, samt även åldersdiskriminering, eftersom det i praktiken endast är de äldsta domarna och åklagarna, vilka utnämnts före januari 2010 (till förmån för vilka domar meddelats under perioden 2006–2009, vilkas domslut tolkats år 2019 genom [Högsta kassationsdomstolens dom], som har kommit i åtnjutande av retroaktiva betalningar av lönerättigheter (som motsvarar dem som yrkas och som utgör saken i förevarande mål) i december 2019 och januari 2020, för perioden 2010–2015, trots att även [de aktuella domarna och åklagarna] under denna period innehade ett sådant ämbete, utförde samma typ av arbete, på samma villkor och vid samma institution?
26

Den hänskjutande domstolen har preciserat att enligt tysk rätt är en ”efterföljande ansökan”, i den mening som avses i 71 § AsylG, en ny asylansökan som lämnats in i Tyskland sedan en första asylansökan – som också lämnats in i Tyskland – har avslagits. En ”förnyad ansökan”, i den mening som avses i 71a § AsylG, är en asylansökan som lämnats in i Tyskland sedan en asylansökan som lämnats in i ett säkert tredjeland i den mening som avses i 26a § AsylG har avslagits, även av en annan medlemsstat i unionen. Dylika ansökningar handläggs genom ett förfarande som skiljer sig från det som tillämpas vid en första asylansökan. Andemeningen och syftet med 71a § AsylG är att likställa en ”förnyad ansökan” med en ”efterföljande ansökan” och därigenom likställa ett beslut antaget av ett tredjeland som prövat en första asylansökan från en sökande som sedan ansöker om asyl en andra gång i Tyskland, med ett beslut antaget av de tyska myndigheterna avseende en första asylansökan.
16

Domstolen erinrar inledningsvis om att det i artikel 5.1 c i förordning nr 261/2004 föreskrivs att berörda passagerare, för det fall en flygning ställs in, har rätt till kompensation i enlighet med artikel 7.1 i förordningen från det lufttrafikföretag som skulle ha utfört flygningen, såvida de inte dessförinnan har underrättats om att flygningen ställts in inom de tidsfrister som anges i artikel 5.1 c i–iii i förordningen.
72

Om identiska eller liknande varor inte har exporterats under denna period på 90 dagar, ankommer det på tullmyndigheten att undersöka huruvida sådan export har utförts under en längre period, men inte alltför långt från exportdatumet för de varor som ska värderas, förutsatt att de affärsmetoder och marknadsvillkor som påverkar priserna på de varor som ska värderas väsentligen är desamma under denna längre period. Det är endast om tullmyndigheten, under den nationella domstolens kontroll, finner att någon sådan export inte har utförts som den i tur och ordning kan använda sig av de metoder för att fastställa tullvärdet som anges i artikel 30.2 c och d i tullkodexen eller, annars, i artikel 31 i tullkodexen.
8

Vad beträffar Comunidad Autónoma de Castilla y León (den autonoma regionen Kastilien och León, Spanien) föreskrivs det tillämpliga systemet i Decreto 43/2009, por el que se regula la carrera profesional del personal estatutario de los centros e instituciones sanitarias del Servicio de Salud de Castilla y León (dekret 43/2009 om reglering av yrkeskarriären för offentligt anställda inom vårdcentraler och vårdinrättningar tillhörande hälso- och sjukvården i Kastilien och León), av den 2 juli 2009 (BOCYL nr 125 av den 3 juli 2009, s. 20084), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallat dekret 43/2009). I artikel 6 i detta dekret föreskrivs följande: ”1. Erkännandet av yrkesutvecklingen inom hälso- och sjukvården i Kastilien och León sker enligt fyra lönegrader. 2. Följande villkor måste vara uppfyllda för att komma i fråga för första lönegraden eller för att placeras i var och en av de högre lönegraderna: a) Inneha ställning som offentligt anställd, i den yrkeskategori där sökanden ansöker om att få tillträde till den första lönegraden eller efterföljande lönegrader i den berörda kategorin för yrkesutveckling och utföra sina uppgifter inom hälso- och sjukvården i Kastilien och León. b) Lämna in en ansökan om att få den första lönegraden i yrkesutvecklingen eller att placeras i var och en av de högre lönegraderna inom den föreskrivna tiden och i enlighet med de villkor som fastställts i motsvarande ansökningsomgång. c) Styrka antalet år av yrkeserfarenhet, per dagen för varje ansökningsomgång, som offentligt anställd vid de vårdcentraler och vårdinrättningar som ingår i det nationella hälso- och sjukvårdssystemet, som föreskrivs för varje kategori av yrkesutveckling för att erhålla den första lönegraden, samt det antal år som föreskrivs för att placeras i de högre lönegraderna i enlighet med följande tabell: i) För att erhålla den första lönegraden är det nödvändigt att styrka fem års yrkeserfarenhet som offentligt anställd inom det nationella hälso- och sjukvårdssystemet, i samma yrkeskategori som den från vilken sökanden ansöker om tillträde till den berörda kategorin för yrkesutveckling.”
12

I artikel 99 i förordningen, med rubriken ”Beräkning av den administrativa sanktionen”, föreskrivs följande: ”1. Den administrativa sanktion som föreskrivs i artikel 91 ska tillämpas genom en minskning eller uteslutning av totalbeloppen för de stöd som anges i artikel 92 som har beviljats eller skulle beviljats den berörde stödmottagaren avseende stödansökningar som denne har lämnat in eller kommer att lämna in under det kalenderår som överträdelsen konstateras. … 2. … Överträdelser som utgör en direkt folk- eller djurhälsorisk ska emellertid alltid leda till en minskning eller uteslutning. …”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan A och B som är tredjelandsmedborgare och far respektive mor till ett underårigt barn. Målet rör en ansökan som fadern gett in med stöd av Haagkonventionen om återlämnande av barnet till Sverige, med anledning av att barnet och barnets mor överförts till Finland i enlighet med ett beslut som fattats på grundval av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat (EUT L 180, 2013, s. 31) (nedan kallad Dublin III‑förordningen).