Domstolens dom den 20 februari 1975. - Europeiska gemenskapernas kommission mot Förbundsrepubliken Tyskland. - Mål 12/74.



Rättsfallssamling 1975 s. 00181

Grekisk specialutgåva s. 00087

Portugisisk specialutgåva s. 00095

Spansk specialutgåva s. 00085

Svensk specialutgåva s. 00441

Finsk specialutgåva s. 00449



Sammanfattning

Parter

Föremål för talan

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Kvantitativa importrestriktioner - åtgärder med motsvarande verkan - ursprungsbeteckning - härkomstbeteckning - definition i förhållande till oskyddade ursprungsbeteckningar

(artikel 2.3 i direktiv nr 70/50/EEG)

2. Kvantitativa restriktioner - åtgärder med motsvarande verkan - industriell och kommersiell äganderätt - härkomstbeteckning - införande av en ny åtgärd - skydd för en generisk beteckning - förbud

(artikel 36 i EEG-fördraget)

Sammanfattning

1. För att ursprungsbeteckningar och härkomstbeteckningar skall vara rättsligt skyddade måste de beteckna en produkt som kommer från ett bestämt geografiskt område. Dessutom måste de säkerställa inte enbart att de berörda producenternas intressen skyddas mot illojal konkurrens utan också att konsumenterna skyddas mot uppgifter som skulle kunna vilseleda dem.

Dessa beteckningar fyller endast sin uppgift om den produkt de beskriver verkligen har de egenskaper och de kännetecken som följer av att den kommer från ett visst geografiskt område, som - i synnerhet när det gäller härkomstbeteckningar - tillför produkten en särskild kvalitet och särskilda egenskaper av ett sådant slag att den kan särskiljas från alla andra produkter. Ett geografiskt område som definieras på grundval av antingen en nations territoriella utsträckning eller ett språkligt kriterium kan inte utgöra ett geografiskt område enligt ovan som kan motivera en härkomstbeteckning, i synnerhet då produkterna i fråga kan framställas från produkter från en obestämd plats.

2. Trots att fördraget inte sätter upp något hinder för en medlemsstats befogenhet att lagstifta i frågor om härkomstbeteckningar, är det ändå genom artikel

36 andra meningen förbjudet att införa nya åtgärder som är godtyckliga och oskäliga och vars verkningar därigenom motsvarar kvantitativa restriktioner. Detta är just fallet när den nationella lagstiftningen ger det skydd som är avsett för härkomstbeteckningar åt beteckningar som, vid den tidpunkt då skyddet ges, endast är generiska till sin natur.

Parter

Mål 12/74

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av juridiske rådgivaren Heinrich Matthies, i egenskap av ombud, biträdd av advokat Peter Ulmer, Hamburg, med delgivningsadress i Luxemburg hos juridiske rådgivaren Pierre Lamoreux, 4, boulevard Royal,

sökande

mot

Förbundsrepubliken Tyskland, företrädd av professor Thomas Oppermann, universitetet i Tübingen, med delgivningsadress i Luxemburg hos Förbundsrepubliken Tysklands ambassad, 20-22, avenue de l'Arsenal,

svarande.

Föremål för talan

Talan avser fastställelse av att Förbundsrepubliken Tyskland, genom att förbehålla beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" för den inhemska produktionen och beteckningen "Prädikatsekt" för vin framställt i Tyskland som innehåller en bestämd minsta andel tyska druvor, har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EEG-fördraget, särskilt vad gäller förbudet mot åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa importrestriktioner.

Domskäl

1 Genom talan av den 21 februari 1974 har kommissionen i enlighet med artikel 169 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen begärt att få fastställt att Förbundsrepubliken Tyskland genom att förbehålla beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" för den inhemska produktionen och beteckningen "Prädikatsekt" för vin framställt i Tyskland som innehåller en bestämd minsta andel tyska druvor, har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EEG-fördraget, särskilt vad gäller den fria rörligheten för varor.

2 Enligt § 26 i den tyska vinlagen av den 14 juli 1971 (Bundesgesetzblatt 1971, I, s. 893) och §§ 3 och 8 i tillämpningsförordningen för mousserande vin och druvsprit av den 15 juli 1971 (Bundesgesetzblatt 1971, I, s. 939), nedan kallade "vinlagstiftningen", får beteckningen "Sekt" endast användas för att beskriva tyskt mousserande vin som uppfyller vissa kvalitetskrav; för utländska viner får beteckningen endast användas om tyska är det officiella språket i hela produktionslandet.

Enligt samma bestämmelser får beteckningen "Prädikatsekt" endast användas för att beskriva en "Sekt" som innehåller minst 60 % tyska druvor.

Enligt punkt 44 i ovan nämnda lag får dessutom beteckningen "Weinbrand" endast användas för en inhemsk produkt som har rätt till beteckningen "kvalitetsdruvsprit" och endast för en utländsk produkt om tyska är det officiella språket i hela produktionslandet.

Slutligen är utländska mousserande viner och druvsprit, utom sådana produkter som framställs i länder där tyska är officiellt språk, i princip hänvisade till beteckningarna "Schaumwein" eller "Qualitätsschaumwein", "Branntwein aus Wein" eller "Qualitätsbranntwein aus Wein".

3 Kommissionen har hävdat att beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" är generiska beteckningar som den tyska lagstiftaren genom en rättsakt har försökt att omvandla till indirekta härkomstbeteckningar.

De berörda kretsarna och konsumenterna i Tyskland uppfattar inte beteckningen "Prädikatsekt" som en beskrivning på ett vin som innehåller en bestämd minsta andel tyska druvor, utan som en särskild kvalitet av "Sekt".

Genom att förbehålla beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" för nationella produkter och beteckningen "Prädikatsekt" för "Sekt" som innehåller en bestämd minsta andel tyska druvor, medan de utländska produkterna på den tyska marknaden skulle vara hänvisade till att använda beteckningarna som är mindre attraktiva eller okända för konsumenterna, gynnar vinlagstiftningen den inhemska produktionen till nackdel för utländska produkter och innehåller således åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa restriktioner i strid med kraven i artikel 30 i fördraget och, vad gäller "Sekt" och "Prädikatsekt", artikel 12.2 b i rådets förordning nr 816/70 av den 18 april 1970 (EGT nr L 99, 1970, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå).

Eftersom de omtvistade åtgärderna inte är oundgängliga för att skydda producenterna mot illojal konkurrens och konsumenterna mot falska angivelser av produkternas härkomst är de dessutom inte berättigade enligt artikel 36 i fördraget.

4 Tyskland har i princip gjort gällande att lagstiftaren inte har infört några förändringar i förhållande till den faktiska situation som förelåg före vinlagstiftningens ikraftträdande, utan har begränsat sig till att på lagstiftningsnivå bekräfta uppfattningen hos de berörda tyska företagarna och konsumenterna, för vilka de omtvistade beteckningarna skulle beskriva inhemska produkter.

Till följd av detta skulle de bestämmelser i vinlagstiftningen som rör "Sekt" och Weinbrand" omfattas av systemet med indirekta härkomstbeteckningar och därför, enligt villkoren i artikel 2.3 s i kommissionens direktiv 70/50/EEG av den 22 december 1969 (EGT nr L 13, 1970, s. 29, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå), inte kunna karakteriseras som åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa restriktioner.

Dessutom anger beteckningen "Prädikatsekt" en "Sekt" vars bestämda minsta inslag av tyska druvor förstärker den typiska tyska bouqueten.

5 Den gemensamma marknaden grundas på fri rörlighet för varor inom gemenskapen.

För att säkra denna frihet är det enligt fördraget, särskilt artiklarna 12 och 31, förbjudet för medlemsstaterna att sinsemellan införa nya åtgärder som direkt eller indirekt hindrar handeln inom gemenskapen, och som inte är berättigade enligt artikel 36.

Särskilt vad gäller "Sekt" och "Prädikatsekt" måste, efter ikraftträdandet av förordning nr 816/70, regleringen av marknadsvillkoren för dessa produkter ske inom gemenskapsrättens ramar.

Den vinlagstiftning som antogs år 1971 kan, efter den ifrågavarande förordningens ikraftträdande, påverka villkoren för utbudet på den tyska marknaden av de produkter som den gäller.

Mot bakgrund av förbuden i fördraget och i förordning nr 816/70 är det nödvändigt att undersöka om Förbundsrepubliken Tyskland genom att anta de ifrågavarande bestämmelserna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget.

I detta syfte är det först nödvändigt att undersöka situationen i fråga om beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand".

6 Direktiv nr 70/50/EEG, som grundar sig på bestämmelserna i artikel 33.7 i fördraget, och som enligt artikel 1 har som mål att avskaffa de åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa importrestriktioner som tillämpades vid tidpunkten för EEG-fördragets ikraftträdande, anger i artikel 2.3 de åtgärder som skall betraktas som förbjudna enligt föregående punkter, och under s, sådana som "förbehåller för inhemska produkter beteckningarna som inte utgör ursprungsbeteckningar eller härkomstbeteckningar".

7 De ursprungsbeteckningar och härkomstbeteckningar som anges i direktivet avser, oavsett de faktorer genom vilka de eventuellt skiljer sig från varandra, åtminstone alltid en produkt som kommer från ett bestämt geografiskt område.

I den mån dessa beteckningar är rättsligt skyddade måste de motsvara syftet med ett sådant skydd, särskilt nödvändigheten att säkerställa inte enbart att de berörda producenternas intressen skyddas mot illojal konkurrens utan också att konsumenterna skyddas mot uppgifter som skulle kunna vilseleda dem.

Dessa beteckningar fyller endast sin särskilda uppgift om den produkt som de avser verkligen har de egenskaper och kännetecken som följer av att den kommer från ett visst geografiskt område.

I synnerhet när det gäller härkomstbeteckningar måste en produkts geografiska ursprungsområde tillföra produkten en särskild kvalitet och särskilda egenskaper av ett sådant slag att den kan särskiljas från alla andra produkter.

8 I den tyska vinlagstiftningen föreskrivs att beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" skall avse produkter med ursprung i Förbundsrepubliken Tyskland eller från andra länder med tyska som officiellt språk inom hela sitt territorium.

Ett geografiskt område som definieras på grundval av antingen en nations territoriella utsträckning eller ett språkligt kriterium kan inte utgöra ett geografiskt område enligt ovan som kan motivera en härkomstbeteckning, i synnerhet då produkterna i fråga kan framställas från druvor av obestämd härkomst.

I detta fall är det obestridligt att det geografiska område som avses i vinlagstiftningen inte uppvisar naturliga, homogena faktorer som skiljer det i förhållande till de angränsande områdena, eftersom de naturliga egenskaperna i de råvaror som används vid framställningen av de omtvistade produkterna inte nödvändigtvis följer den nationella gränsdragningen.

Den tyska regeringen har emellertid hävdat att de produkter som omfattas av beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" särskiljer sig tydligt till följd av den särskilda framställningsmetod som används i Tyskland och som ger den en särskild bouquet, vilken för övrigt förstärks i "Prädikatsekt" genom kravet på ett minsta innehåll av tyska druvor.

9 När det gäller vinodlingsprodukter spelar de naturliga faktorerna i ursprungsområdet, som t.ex. den druva som dessa produkter framställs av, en viktig roll vid bestämningen av deras kvalitet och karaktär.

Även om den framställningsmetod som används för sådana produkter kan bidra till att de kan utmärkas, är den inte i sig själv, oberoende av kvaliteten på de använda druvorna, utslagsgivande för att bestämma härkomsten av dessa produkter.

Dessutom utgör framställningsmetoden för en vinodlingsprodukt ett kriterium som är så mycket mindre lämpat att ensamt karakterisera vinets härkomst som den, då den inte är knuten till användandet av en bestämd druva, kan tänkas användas i andra geografiska områden.

Det går inte att utesluta att den framställningsmetod som används i ett bestämt område även skulle kunna utnyttjas av andra producenter, som helt eller delvis bedriver verksamhet i andra geografiska områden, eftersom metoden inte är skyddad genom ensamrätt.

Dessutom framgår det vid en jämförelse mellan bestämmelserna i punkt 3.1 och i punkt 8.1 tredje meningen i förordningen "mousserande vin och druvsprit" att de villkor som utländska mousserande kvalitetsviner och "Sekt" skall uppfylla, enligt bilaga 2 i den förordningen i allt väsentligt är identiska.

I bestämmelserna i § 40.1 och 44.1 i vinlagen görs inte heller någon påvisbar skillnad mellan "Weinbrand" och utländsk kvalitetsdruvsprit vad gäller de kvalitetskrav som ställs på dessa två produkter.

Dessutom är det villkor som föreskrivs i § 40.1 nr 4 för "Weinbrand" mindre viktigt i det föreliggande fallet, dels eftersom vinlagstiftningen inte utesluter möjligheten att det inhemska destillatet framställs på grundval av utländskt vin, dels eftersom förpliktelsen att lagra detta destillat i ett företag som ligger på tyskt område inte nödvändigtvis innebär att alla de producenter som har etablerat sig på detta område faktiskt använder den särskilda framställningsmetod som det gäller.

10 Mot bakgrund av dessa överväganden kan det inte fastslås med stöd av de argument som svaranden har hämtat från den framställningsmetod som används för "Sekt" och "Weinbrand", att dessa produkter till följd av den använda metoden har en kvalitet och vissa särskilda egenskaper som är utmärkande för dem och som gör produkterna typiskt tyska.

Det bestrids för övrigt inte att den lag som var i kraft i Förbundsrepubliken Tyskland fram till 1971 vad gäller "Sekt" tillät, och vad gäller "Weinbrand" t.o.m. krävde, att de omtvistade tyska beteckningarna användes för de importerade produkterna.

Det framgår indirekt av bestämmelserna i § 75.6 i vinlagen som förutser en övergångsordning, samt av de reaktioner från importörer och producenter av utländska mousserande viner och druvspriter som denna lag har varit föremål för i Tyskland, att de ifrågavarande beteckningarna vid lagens ikraftträdande faktiskt användes, åtminstone för en del av de importerade produkterna.

När svaranden i sitt svar på en fråga från domstolen under den muntliga förhandlingen har hävdat att användningen av dessa beteckningar för att beskriva importerade produkter har varit "mycket sällan förekommande" hänvisar man till år 1966, dvs. en tidpunkt då utbudet av dessa produkter på den tyska marknaden fortfarande var mycket begränsat till följd av de då gällande nationella importrestriktionerna, som kort därefter skulle upphävas med stöd av fördraget.

I själva verket visar statistiken för den import som skedde åren efter år 1966 på en avsevärd ökning av denna import till Förbundsrepubliken Tyskland, särskilt under åren 1969 och 1970.

Dessutom visar de uppgifter som svaranden har lagt fram avseende försäljningen av tyskt mousserande vin och importen av utländskt mousserande vin, att importen under åren 1969-1971, och därmed de kvantiteter som bjöds ut på den tyska marknaden, steg i en mycket snabbare takt än försäljningen av den inhemska produktionen, medan däremot denna ökningstakt avtog under de år som följde på vinlagstiftningens ikraftträdande jämfört med försäljningsökningen för den inhemska produktionen.

Man måste därför förutsätta att användandet av de ifrågavarande beteckningarna för att beskriva importerade produkter, även om det fortfarande var mycket ovanligt t.ex. år 1966, från vinlagstiftningens ikraftträdande skulle ha kunnat vara av intresse för stadigt växande kvantiteter av sådana produkter.

11 Slutsatsen blir att beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand", eftersom de inte används för produkter vars kvalitetet huvudsakligen beror på deras begränsning till ett bestämt geografiskt område och eftersom de kan eller bör användas för att beskriva såväl importerade produkter som den inhemska produktionen, vid vinlagstiftningens ikraftträdande inte var lämpliga för att identifiera de ifrågavarande produkterna som tyska produkter på grundval av deras kvalitet och särskilda egenskaper.

12 Svaranden har lagt fram opinionsundersökningar för att bevisa att de tyska konsumenterna vid ovan nämnda tidpunkt ansåg att beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" avsåg en inhemsk produkt.

Eftersom det skydd som tillgodoses genom härkomstbeteckningar dock endast är berättigat om den ifrågavarande produkten faktiskt besitter egenskaper som gör det möjligt att särskilja den utifrån dess geografiska härkomst kan man inte, om detta villkor inte är uppfyllt, rättfärdiga skyddet genom att stödja sig på konsumenternas uppfattning såsom den kan framgå av opinionsundersökningar utförda på grundval av statistiska kriterier.

Sådana opinionsundersökningar är dessutom, till följd av de svårigheter som är knutna till dem, inte ägnade att nå resultat som tillåter en objektiv bedömning av omtvistade sakförhållanden.

De opinionsundersökningar som motparten har lagt fram utfördes för övrigt åren 1966 och 1973, dvs. under perioder som inte är avgörande i föreliggande fall eftersom importrestriktioner för de ifrågavarande produkterna fortfarande var i kraft år 1966 i Förbundsrepubliken Tyskland, och eftersom vinlagstiftningen redan hade tillämpats i två år då de sista opinionsundersökningarna utfördes.

Av övervägandena ovan framgår att beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" inte utgör härkomstbeteckningar.

13 Vad gäller beteckningen "Prädikatsekt", som skapats genom den tyska vinlagstiftningen, kan det inte antas att användandet av 60 % tyska druvor ger den ifrågavarande produkten en särskild bouquet.

Eftersom vinlagstiftningen inte definierar de druvor som måste användas vid produktionen av "Prädikatsekt" med hänvisning till deras särskilda egenskaper utan endast på grundval av deras inhemska ursprung, innebär den krävda minsta procentandelen inte nödvändigtvis att produkten i fråga verkligen har en sådan särskild kvalitet i förhållande till "Sekt" som berättigar det skydd som den åtnjuter.

14 Fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, särskilt artikel 30, förbjuder kvantitiva importrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan mellan medlemsstaterna.

Enligt artikel 2.3 s i kommissionens direktiv nr 70/50/EEG skall åtgärder som "förbehåller för inhemska produkter beteckningar som inte är ursprungsbeteckning eller härkomstbeteckningar" betraktas som förbjudna enligt artikel 30 ff. i fördraget.

Genom att förbehålla dessa beteckningar för den inhemska produktionen och genom att endast ge produkter från andra medlemsstater rätt till beteckningar som konsumenterna inte känner till eller inte värdesätter lika mycket, är vinlagstiftningen ägnad att gynna avsättningen på den tyska marknaden av inhemsk produktion till nackdel för produkter från andra medlemsstater.

Vinlagstiftningen inbegriper därmed åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa importrestriktioner enligt ovan nämnda bestämmelser och strider, vad gäller import av mousserande viner från tredje land, mot artikel 12.2 b i rådets förordning nr 816/70.

Till följd av detta förbud är det inte nödvändigt att bevisa att dessa åtgärder faktiskt begränsar importen av de ifrågavarande produkterna utan, i enlighet med artikel 2.1 i ovan nämnda direktiv, endast att de kan hindra "import som utan dessa skulle ha kunnat ske".

Av de statistiska uppgifterna i dupliken framgår dessutom att den årliga tillväxen av importen av mousserande viner efter vinlagstiftningens ikraftträdande visar en minskning i förhållande till åren 1969-1971.

15 Det faktum att beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" inte utgör härkomstbeteckningar utesluter att de omtvistade bestämmelser som ingår i vinlagstiftningen är berättigade enligt artikel 36 i fördraget att skydda industriell och kommersiell äganderätt.

Svaranden har emellertid, med hänvisning till nationella regler om industriell och kommersiell äganderätt, gjort gällande att artikel 36 inte är avsedd att hänvisa till en bestämd ordning om rättsligt skydd för sådan äganderätt, utan ger medlemsstaterna befogenhet att skapa och utveckla en sådan ordning.

Visserligen är den ordning som gäller i Förbundsrepubliken Tyskland på området för härkomstbeteckningar fortfarande underordnad konkurrensrätten, men den utvecklas just i riktning mot den industriella och kommersiella äganderätten.

16 En sådan obegränsad utveckling skulle emellertid kunna leda till att fördragets räckvidd gradvis inskränktes.

Trots att fördraget inte sätter upp några hinder för en medlemsstats befogenhet att lagstifta i frågor om härkomstbeteckningar, är det ändå genom artikel 36 andra meningen förbjudet att införa nya åtgärder som är godtyckliga och oskäliga och vars verkningar därigenom motsvarar kvantitativa restriktioner.

Detta är just fallet när den nationella lagstiftningen ger det skydd som är avsett för härkomstbeteckningar åt beteckningar som, vid den tidpunkt då skyddet ges, endast är generiska till sin natur.

17 Förbundsrepubliken Tyskland har dessutom hävdat att de omtvistade åtgärderna är berättigade med hänsyn till allmän ordning enligt artikel 36 i fördraget, särskilt på grund av behovet att skydda producenterna mot illojal konkurrens och konsumenterna mot vilseledande uppgifter i fråga om produkternas härkomst.

Oavsett varje definition av begreppet allmän ordning i artikel 36 i fördraget, kan den bestämmelsen endast berättiga en avvikelse från artiklarna 30 till 34 om en sådan avvikelse visar sig nödvändig för att säkra skyddet för producenten och konsumenten mot bedrägerier i affärssammanhang.

Vinodlingsprodukter av samma slag kan skilja sig från varandra genom sin kvalitet och vissa av sina särskilda egenskaper.

Före vinlagstiftningens ikraftträdande förekom dessutom på etiketten för åtminstone en del av de omtvistade produkterna, förutom deras generiska beteckning, en angivelse av dessa produkters ursprung.

Svaranden har inte redogjort för de skäl som har föranlett honom att ändra detta förfarande.

18 Slutsatsen blir därför att Förbundsrepubliken Tyskland genom att i vinlagen och i tillämpningsförordningen "mousserande vin och druvsprit" av juli 1971 förbehålla beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" för den inhemska produktionen och beteckningen "Prädikatssekt" för vin framställt i Tyskland som innehåller en bestämd minsta andel tyska druvor, har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 30 i fördraget och, vad gäller mousserande vin, enligt artikel 12.2 b i rådets förordning nr 816/70 av den 28 april 1970.

Beslut om rättegångskostnader

19 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta yrkas.

Tyskland har tappat målet.

Tyskland har dock gjort gällande att kommissionen - med avvikelse från lydelsen av dess ansökan - i repliken begränsat sina på överträdelsen av artikel 12.2 b i förordning nr 816/70 grundade klagomål till att avse mousserande vin och därmed delvis återkallat sin talan. Enligt Tyskland bör därför kommissionen i enlighet med artikel 69.4 i rättegångsreglerna förpliktas att ersätta de rättegångskostnader som hänför sig till denna återkallelse.

20 Av artikel 1.2 i förordning nr 816/70 framgår att denna förordning, som bl.a. omfattar mousserande vin, inte gäller för druvsprit.

Genom att begränsa sina på överträdelsen av artikel 12.2 b i förordningen grundade klagomål till att avse mousserande vin har kommissionen således inte ändrat yrkandena i sin ansökan utan preciserat dessa i enlighet med nämnda förordnings tillämpningsområde.

Artikel 69.4 i rättegångsreglerna skall därför inte tillämpas i förevarande fall.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

följande dom:

1) Förbundsrepubliken Tyskland har genom att i vinlagen av den 14 juli 1971 (Bundesgesetzblatt 1971, I, s. 893) och i tillämpningsförordningen "mousserande vin och druvsprit" av den 15 juli 1971 (Bundesgesetzblatt 1971, I, s. 939) förbehålla beteckningarna "Sekt" och "Weinbrand" för den inhemska produktionen och beteckningen "Prädikatsekt" för vin framställt i Tyskland som innehåller en bestämd minsta andel tyska druvor, underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 30 i fördraget, och, vad gäller mousserande vin, enligt artikel 12.2 b i rådets förordning nr 816/70 av den 28 april 1970 (EGT nr L 99, 1970, s. 1, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå).

2) Förbundsrepubliken Tyskland skall ersätta rättegångskostnaderna.