Förslag till avgörande av generaladvokat Lenz föredraget den 12 september 1996. - Bernardina Martínez Losada, Manuel Fernández Balado och José Paredes mot Instituto Nacional de Empleo (INEM) och Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS). - Begäran om förhandsavgörande: Juzgado de lo Social n. 2 de Santiago de Compostela - Spanien. - Artiklarna 48 och 51 i EG-fördraget - Artiklarna 4, 48 och 67 i förordning (EEG) nr 1408/71 - Arbetslöshetsersättning till förmånstagare som är äldre än 52 år. - Förenade målen C-88/95, C-102/95 och C-103/95.



Rättsfallssamling 1997 s. I-00869



Generaladvokatens förslag till avgörande

A - Inledning

1 De förenade målen C-88/95, C-102/95 och C-103/95 grundar sig på tre framställningar från Juzgados de lo Social nr 1 och 2 de Santiago de Compostela (La Coruña) med begäran om förhandsavgöranden. De nationella förfarandena gäller tillämpning av vissa föreskrifter i rådets förordning (EEG) nr 1408/71(1) såvitt avser frågan om huruvida villkoren för rätt till arbetslöshetsersättning har uppfyllts.

2 De faktiska förhållandena i förfarandena vid den nationella domstolen liknar så till vida varandra, att de personer som gör anspråk på en förmån i form av spansk arbetslöshetsersättning under en längre tid har haft anställning i Förbundsrepubliken Tyskland respektive Nederländerna, efter sin återkomst till Spanien redan har uppburit arbetslöshetsersättning och numera gör anspråk på att som en fortsättning på detta få en förmån av blandad karaktär som påminner om socialhjälp.

De faktiska omständigheterna är följande:

3 Målet C-88/95 gäller arbetslöshetsersättning till en kvinna, född den 13 juni 1938, som under olika perioder mellan den 1 mars 1966 och den 17 februari 1992 har haft anställning i Förbundsrepubliken Tyskland och där har erlagt 165 månadsavgifter till socialförsäkringen. Under sin aktiva yrkestid fullgjorde hon inte några försäkringsperioder inom den spanska socialförsäkringen. Medan hon ännu var kvar i Tyskland uppbar hon arbetslöshetsersättning under tiden februari - augusti 1992. I augusti 1992 återvände sökanden till Spanien, där hon till en början på grund av artikel 69 i förordning nr 1408/71 uppbar arbetslöshetsersättning från och med den 15 augusti till och med den 14 november 1992. Därefter beviljades hon rätt till arbetslöshetsersättning enligt spansk lag för tiden den 15 december 1992 - den 14 juli 1994, eftersom hon kunde visa att hon hade familj att försörja. Sedan rätten till denna ersättning upphört, ansökte hon om arbetslöshetsersättning till personer som har fyllt 52 år; föreliggande tvist avser frågan om sådan ersättning kan beviljas.

4 Målet C-102/95 gäller arbetslöshetsersättning till en man, född den 12 april 1937, som mellan den 1 oktober 1971 och den 30 november 1982 hade anställning i Tyskland och kan styrka, att han erlagt 194 månadsavgifter inom socialförsäkringssystemet där.(2) Sedan den 5 april 1993 har han oavbrutet varit registrerad som arbetssökande. För tiden den 30 juli 1993 - den 29 januari 1995 beviljades han, för en tid av högst 18 månader, sådan arbetslöshetsersättning som enligt spansk lag kan utgå till migrerande arbetare som återvänder hem. Redan den 30 juli 1993 ansökte han om beviljande och utbetalning av arbetslöshetsersättning till personer som har fyllt 52 år, vilket han numera hoppas få uppbära som en följdförmån.

5 Målet C-103/95 gäller arbetslöshetsersättning till en sjöman, född den 11 januari 1936. Han kan styrka, att han under tiden den 20 juli 1961 - den 29 maj 1982 inom Nederländernas socialförsäkringssystem fullgjorde avgiftsperioder som sammanlagt uppgår till 20 år, 10 månader och 7 dagar. Sökanden har sedan den 1 juli 1992 oavbrutet varit registrerad som arbetssökande. För tiden den 2 juli 1992 - den 1 januari 1994 beviljades han sådan arbetslöshetsersättning som enligt spansk lag kan utgå till migrerande arbetare som återvänder hem. Han försöker numera få arbetslöshetsersättning som kan utgå till personer som har fyllt 52 år.

6 Gemensamt för de faktiska omständigheterna i de tre målen är, att sökandena inte kan påvisa någon avgiftsperiod inom den spanska socialförsäkringen på grund av yrkesarbete. Trots detta har envar av dem på olika juridiska grunder beviljats arbetslöshetsersättning enligt spansk lag medan de har nekats följdförmånen för personer som har fyllt 52 år. Den arbetslöshetsersättning som nu diskuteras är en förmån av blandad karaktär.

7 För att bättre förstå denna typ av förmån måste man veta, att skyddet för arbetslösa enligt spansk lag är indelat i en del som grundas på avgiftsplikt och en bidragsdel. Den första delen avser beviljande av förmåner som ersätter inkomster som bortfaller på grund av förlust av ett tidigare arbete eller förkortning av den dagliga arbetstiden. Dessa förmåner kompletteras genom bidragsdelen, som syftar till att skydda de arbetstagare som tillhör någon av de kategorier som anges i lagen. Trots att denna arbetslöshetsersättning definieras som en hjälp och att storleken av förmånerna är oberoende av storleken av en tidigare arbetsinkomst, kräver den spanska lagen att vissa villkor av avgiftskaraktär har uppfyllts. För att förmånen skall kunna erhållas kräver lagen sålunda, att sökanden, förutom att vara registrerad som arbetssökande, under minst sex år av sitt yrkesliv har erlagt avgifter till arbetslöshetsförsäkringen och visar att alla villkor - så när som på åldern - för rätt till en på avgift grundad ålderspension i systemet för social trygghet har uppfyllts.

8 Den hänskjutande domstolen utgår från att arbetslöshetsersättning enligt spansk lag till personer som har fyllt 52 år utgör en förmån vid arbetslöshet i den mening som avses i artikel 67.1 och artikel 4.1 g i rådets förordning (EEG) nr 1408/71. Den hänskjutande domstolen uppger, att den spanska institution som är svarande vid den nationella domstolen nekar sökandena sådan arbetslöshetsersättning på den grunden att dessa "inte har fullgjort den minsta avgiftsperiod som enligt systemet för social trygghet krävs för rätt till ålderspension". Sökandena har visat, att de har varit anslutna till socialförsäkringen i en annan medlemsstat (Tyskland respektive Nederländerna) och att de har fullgjort de avgifter och perioder som enligt dessa staters respektive system krävs för att man vid pensionsålderns inträde skall komma i åtnjutande av ålderspension som bekostas av respektive medlemsstats socialförsäkringssystem. Av det sagda kan man enligt den hänskjutande domstolen dra slutsatsen, att INEM (Instituto Nacional de Empleo) som villkor för uppkomsten av rätt till den arbetslöshetsersättning som här är i fråga kräver, att sökanden i sinom tid skall kunna gå i pension som bekostas av det spanska systemet för social trygghet.

9 Detta villkor uppfyller enligt den hänskjutande domstolen var och en som med tillämpning av artikel 45 och följande artiklar i förordning nr 1408/71 kan begära en delpension enligt det spanska socialförsäkringssystemet. Vid avgiftsperioder om kortare tid än ett år, som enligt artikel 48 i förordning nr 1408/71 inte skall beaktas inom ramen för den spanska pensionsförsäkringen, uppstår enligt den hänskjutande domstolen samma dilemma som i de fall då ingen avgift har erlagts till den spanska pensionsförsäkringen.

10 I ett pleniavgörande av den 28 februari 1994, som avsåg anspråk på en sådan arbetslöshetsersättning som den här omtvistade, fann Tribunal Supremo enligt den hänskjutande domstolen, att den som varken var ansluten eller hade erlagt någon avgift till det spanska sociala trygghetssystemet inte kunde komma i åtnjutande av förmånen. En skyldighet att betala ersättningen kunde enligt detta avgörande inte uppstå, eftersom sökanden i det vid domstolen anhängiga målet inte kunde få någon ålderspension i Spanien.

11 Den hänskjutande domstolen tvivlar på att denna tolkning är förenlig med gemenskapsrätten. Den underställer domstolen följande frågor för förhandsavgörande, varvid den första frågan endast ställs i målen C-102/95 och C-103/95 medan frågorna 2-4 är identiskt formulerade i de tre framställningarna om förhandsavgörande.

1) "Är den arbetslöshetsersättning som utgår till förmånstagare som är äldre än 52 år i enlighet med artikel 13.2 i lag nr 31/84 av den 2 augusti 1984, i dess lydelse enligt kungligt dekret nr 3/89 av den 31 mars 1989 (numera artikel 215.3 i kungligt lagdekret nr 1/94 av den 20 juni 1994) om godkännande av den kodifierade texten av den allmänna lagen om social trygghet, en arbetslöshetsförmån i den mening som avses i artikel 4.1 i förordning (EEG) nr 1408/71?" (C-102/95 och C-103/95)

2) "Skall artikel 67.1 i förordning nr 1408/71 i dess gällande lydelse tolkas så, att den behöriga institutionen, i fråga om beviljande av arbetslöshetsersättning till arbetslösa som är äldre än 52 år i enlighet med artikel 215.3 i kungligt lagdekret nr 1/94 av den 20 juni 1994 om godkännande av den kodifierade texten av den allmänna lagen om social trygghet, är skyldig att beakta försäkrings- och anställningsperioder som har fullgjorts enligt en annan medlemsstats lagstiftning, under förutsättning att ålderskraven är uppfyllda och att de avgifter som har betalats in under dessa perioder medför att den berörde är berättigad till ålderspension i en annan medlemsstat än den där den behöriga institutionen är belägen?" (C-88/95, C-102/95 och C-103/95)

3) "Kan dessa perioder beaktas när arbetstagaren är berättigad till ålderspension i en annan medlemsstat, oaktat att denne inte har betalat in avgifter i Spanien eller har betalat in avgifter endast under kortare tid än ett år?" (C-88/95, C-102/95 och C-103/95)

4) "Är det villkor för att få rätt till arbetslöshetsersättning som utgår till arbetslösa som är äldre än 52 år, enligt vilket migrerande arbetstagare måste styrka att de vid erfordrad ålder kommer att ha rätt till ålderspension från det spanska sociala trygghetssystemet och som innebär att migrerande arbetstagare som styrker en sådan rätt i en annan medlemsstat är utestängda från ersättningen i fråga, förenligt med artikel 48.2 och artikel 51 i EG-fördraget?" (C-88/95, C-102/95 och C-103/95)

12 Under förfarandet vid domstolen har sökandena i förfarandena vid den nationella domstolen (nedan kallade sökandena), den spanska regeringen och kommissionen yttrat sig. Jag återkommer i samband med den rättsliga bedömningen till vad de har anfört.

B - Bedömning

I. Den första frågan

13 De som yttrat sig har samstämmigt föreslagit att den första frågan besvaras jakande.

14 Sökandena har först och främst åberopat artikel 4 i förordning nr 1408/71, som reglerar förordningens materiella tillämpningsområde. I artikel 4.1, som enligt förordningen gäller all lagstiftning om de grenar av social trygghet som omfattar de förmåner som räknas upp i artikeln, anges under g: "Förmåner vid arbetslöshet". Sökandena intar vidare ståndpunkten, att den nu omtvistade förmånen ingår i ett sådant system för social trygghet enligt artikel 4.2 som inte grundas på avgiftsplikt. - Denna kvalifikation är dock inte slutligt avgörande för att förmånen skall falla inom förordningens tillämpningsområde. - Sökandena stöder i första hand sin bedömning på den spanska regeringens förklaring(3), enligt vilken förmånen tillhör dem som omfattas av förordning nr 1408/71. De stöder sig vidare på domstolens praxis, enligt vilken en sådan förklaring är tillräcklig för att förordningen skall bli tillämplig(4). Domstolen har enligt sökandena i alla fall redan kvalificerat den här omstridda förmånen som en som faller inom förordningens tillämpningsområde.(5) Den spanska lagen utgår enligt sökandena däremot från att det är fråga om en arbetslöshetsersättning som har karaktär av socialhjälp. Slutligen har enligt sökandena Tribunal Supremo(6) aldrig tvivlat på att förmånen faller inom förordningens tillämpningsområde.

15 Den spanska regeringen har påpekat, att den har modifierat sin enligt artikel 5 i förordning nr 1408/71 avgivna förklaring på sådant sätt, att det inte råder något tvivel om att förordningen är tillämplig på den ifrågavarande arbetslöshetsersättningen.(7)

16 Kommissionen har hänvisat till de uttalanden om hur den omtvistade förmånen skall kvalificeras som den gjorde i de förenade målen C-422/93, C-423/93 och C-424/93, där den pläderade för att förordning nr 1408/71 var tillämplig. Den har vidare hänfört sig till generaladvokaten Elmers förslag till avgörande av den 21 februari 1995 i nämnda mål.(8) Kommissionens slutsats är, att det inte heller i detta fall råder något tvivel om att förmånen faller inom det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71.

17 På de grunder som parterna övertygande och utförligt har lagt fram är också jag av den uppfattningen, att den omstridda understödsförmånen faller inom tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71 och alltså inte, som till exempel socialhjälp, är utesluten från detta enligt artikel 4.4 i förordningen.

18 Jag föreslår, att den första frågan besvaras på följande sätt:

Artikel 4.1 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 skall tolkas så, att den arbetslöshetsersättning enligt artikel 13.2 i lag nr 31 av den 2 augusti 1984 i dess lydelse enligt kungligt dekret av den 31 mars 1989 (nu artikel 215.3 i kungligt lagdekret nr 1 av den 20 juni 1994), till personer över 52 år, som sökandena har begärt, skall anses vara en arbetslöshetsförmån enligt bestämmelsen i artikeln.

II. Den andra frågan

19 Sökandena intar följande ståndpunkt till den andra frågan: de utgår från den i artikel 48-51 i EEG-fördraget fastlagda principen, att en migrerande arbetstagare inte skall ha några olägenheter av att han utnyttjar den fria rörligheten och åberopar domstolens praxis. Med stöd av domarna i målen Ugliola(9), Kaufmann(10), Galati(11), Paraschi(12), Bronzino(13) och Gatto(14) har sökandena vidare hävdat, att domstolen har skapat en möjlighet att, i de fall då uppkomsten av rätten till en förmån enligt bestämmelserna i lagstiftningen i en medlemsstat är knuten till vissa faktiska omständigheter, beakta dessa rekvisit när de har uppfyllts enligt bestämmelserna i lagstiftningen i en annan medlemsstat. Med tillämpning av denna princip skall den andra tolkningsfrågan enligt sökandena besvaras jakande.

20 Om rätten till den nu ifrågavarande arbetslöshetsersättningen alltså är beroende av att alla villkor för rätt till pension, så när som på pensionsålderns inträde, i ett system för social trygghet som grundas på avgifter måste vara uppfyllda vid den tidpunkt då ansökan görs, kan man enligt sökandena inte godta att det ovillkorligen måste vara fråga om en pension enligt spansk rätt (oberoende av om det är fråga om full pension eller delpension i Spanien).

21 Ville man däremot göra gällande att det föreligger en sådan begränsning skulle det enligt sökandena vara oförklarligt, att den spanska lagstiftaren aldrig har satt in attributet "spansk", trots att reglerna för rätten till förmånen har ändrats två gånger.(15) Dessutom är det enligt sökandena inte tillåtet för en medlemsstat att ensidigt införa en sådan begränsning av den fria rörligheten. Slutligen skulle en sådan begränsning enligt sökandena få verkan av en territorialitetsklausul som är oförenlig med gemenskapsrätten.(16)

22 Den spanska regeringen har först tagit upp en preliminär fråga i två varianter. Enligt gemenskapens samordningsföreskrifter kan det finnas olika socialförsäkringssystem som skapar olika rätt till förmåner som bekostas av olika institutioner, antingen enbart på grund av den nationella lagen i en medlemsstat eller på grund av en komplettering av den nationella rätten genom gemenskapsrätten. För att en person skall få rätt till en förmån på grund av lagstiftningen i en medlemsstat, måste vederbörande enligt den spanska regeringen uppfylla de minimikrav som gäller enligt denna stats nationella lag. Dessa minimikrav måste vara baserade på avgifter och försäkrings- eller anställningsperioder inom ramen för denna lagstiftning. Det är enligt den spanska regeringen endast under denna förutsättning som den nationella rätten kan kompletteras med gemenskapsrätten.

23 Den spanska regeringen har framhållit, att sökandena aldrig har varit anslutna till den spanska socialförsäkringen och aldrig har erlagt någon avgift till denna. De skulle enligt den spanska regeringen sålunda aldrig kunna komplettera några avgiftsperioder i Spanien med sådana som de fullgjort i en annan medlemsstat, av det enkla skälet att de förstnämnda inte funnits.

24 Artikel 67.3 i förordning nr 1408/71 skall enligt den spanska regeringen ses mot bakgrund av det sagda. Enligt denna bestämmelse kan den i artikel 67.1 föreskrivna sammanläggningen av försäkrings- eller anställningsperioder bara ske, när den berörda personen senast har fullgjort försäkrings- eller anställningsperioder enligt bestämmelserna i den lagstiftning enligt vilken han ansöker om förmånen. Ingen av sökandena har någonsin erlagt avgift till den spanska socialförsäkringen eller fullgjort försäkrings- eller anställningsperioder i Spanien, vare sig omedelbart före sin ansökan eller tidigare.

25 Av det sagda drar den spanska regeringen slutsatsen, att det skulle strida mot syftet med artikel 67 i förordning nr 1408/71 att bevilja sökandena förmånen. Hänsynstagande till försäkrings- eller anställningsperioder som fullgjorts i en annan medlemsstat strider enligt den spanska regeringen alltså mot artikel 67,

- när sökanden varken har erlagt avgifter eller fullgjort några försäkrings- eller anställningsperioder i den medlemsstat i vilken förmånen begärs,

- när sökanden inte har fullgjort sin sista försäkringsperiod eller avgiftsbetalning i nyssnämnda medlemsstat.

26 Efter denna preliminära slutsats skulle enligt den spanska regeringen inget ytterligare svar på den andra frågan behövas(17); regeringens fortsatta uttalanden är därför rent hypotetiska.

27 I detta fall är det enligt den spanska regeringen inte bara fråga om att erkänna försäkringsperioder för att någon skall komma i åtnjutande av arbetslöshetsersättning. Det är i stället fråga om att erkänna en rätt till pension som har intjänats enligt en annan stats lagstiftning. En sådan lösning ger enligt den spanska regeringen upphov till åtskilliga problem:

- Den skulle i varje fall inte kunna stödja sig på artikel 67.1 i förordning nr 1408/71, eftersom den går utöver artikelns tillämpningsområde.

- Ytterligare en svårighet skulle vara, att den behöriga institutionen i en medlemsstat skulle bli tvungen att bedöma, om rätt till pension föreligger enligt en annan stats lagstiftning, vilket strider mot principen i artikel 13 i förordning nr 1408/71 att en enda medlemsstats lagstiftning skall vara tillämplig.

- Slutligen skulle det uppkomma en svårighet på grund av att rätt till arbetslöshetsersättning inte förutsätter att det föreligger rätt till pension över huvud taget, utan en rätt till avgiftsfinansierad pension inom ramen för systemet för social trygghet.

28 Slutligen erinrar den spanska regeringen om att den omständigheten att de olika systemen blandas med varandra skapar konstlade rättslägen. Det kan inte enligt den spanska regeringen vara riktigt att varje arbetstagare, som har en enligt bestämmelser i lagstiftningen i vilken medlemsstat som helst intjänad pensionsrätt, kan bege sig till Spanien för att där få arbetslöshetsersättning, utan att någonsin ha erlagt avgift till det spanska socialförsäkringssystemet.

29 Kommissionen anser att artikel 67 i förordning nr 1408/71 måste ges en helhetstolkning. Det är av principiell betydelse att pröva, om artikeln över huvud taget kan tillämpas på de fall som de nationella förfarandena gäller. Detta beror enligt kommissionen i synnerhet på om det i artikel 67.3 nämnda kriteriet "senast har fullgjort försäkringsperioder" har uppfyllts. Man måste enligt kommissionen utgå från att sökandena inte hade fullgjort någon anställningsperiod i Spanien. Trots detta hade alla tre under den tid då de uppbar arbetslöshetsersättning i Spanien erlagt avgift till olika grenar av den spanska socialförsäkringen (nämligen sjukförsäkringen och familjeförsäkringen).

30 Såvitt avser betydelsen av den gren av socialförsäkringen till vilken avgifter har erlagts har kommissionen hänvisat till domen i målet Warmerdam-Steggerda(18) som argument för att försäkringsperioderna inte behöver ha fullgjorts inom samma gren av systemet för social trygghet. Den omständigheten att sökandena inte hade erlagt avgift till den spanska arbetslöshetsförsäkringen kunde enligt kommissionen därför inte utgöra något hinder mot beaktande av perioder då avgift erlagts till arbetslöshetsförsäkringen i andra medlemsstater.

31 Det måste enligt kommissionen ankomma på den hänskjutande domstolen att bedöma, om villkoren i artikel 67.3 i förordningen har fullgjorts. Om den finner att så är fallet, är det ingenting som hindrar att försäkringsperioderna läggs samman enligt artikel 67.1. Kommissionen förordar därför ett jakande svar på den andra frågan.

32 Frågeställning och kontext i den andra frågan låter förmoda att domstolen ombeds besvara frågan huruvida villkoret för uppkomst av rätt till pension, nämligen att samtliga kriterier, sånär som på åldern, för en ålderspension i systemet för social trygghet har uppfyllts, såvitt avser erhållande av arbetslöshetsersättning enligt spansk lag till personer som har fyllt 52 år kan uppfyllas genom innehav av en pensionsrätt som har intjänats enligt bestämmelser i lagstiftningen i en annan medlemsstat.

33 Bland villkoren för rätt till den nu aktuella arbetslöshetsersättningen finns det två avgiftsanknutna kriterier, vid vilka artikel 67.1 i förekommande fall skulle kunna spela en roll, nämligen dels kriteriet att avgift till arbetslöshetsförsäkring skall ha erlagts under sex år av den förvärvsarbetade tiden, dels kriteriet intjänad rätt till pension längre fram.

34 Kommissionen synes enligt sina uttalanden på alla punkter endast hänföra sig till det första av de två kriterierna. I betraktande av vad den hänskjutande domstolen och de övriga parter som har yttrat sig under förfarandet har anfört förefaller detta kriterium dock inte orsaka spanska myndigheter och domstolar något problem. Den spanska lagstiftningen kräver inte, att avgiftsperioderna om sex år måste ha fullgjorts omedelbart innan ansökningen om förmånen görs. Då kriteriet "avgifter till arbetslöshetsförsäkringen under sex år" uppenbarligen inte vållar några problem i förfarandena vid den nationella domstolen, utgår jag från att dessa avgiftsperioder erkänns som överensstämmande med gemenskapsrätten också när de har fullgjorts enligt en annan medlemsstats lagstiftning.

35 Utredningen måste därför koncentreras till det andra kriteriet, intjänad pensionsrätt. Även den spanska regeringen har angett detta som en väsentlig tvistefråga.

36 Enligt min mening måste man först besvara den preliminära frågan huruvida artikel 67 i förordning nr 1408/71 i detta sammanhang r tillämplig, innan man diskuterar vilka faktiska omständigheter som i förekommande fall på grund av denna föreskrift skall erkännas i den spanska lagstiftningen. Betecknande nog förekommer artikel 67 i förordningen inte i sökandenas argumentering beträffande den andra tolkningsfrågan. Kommissionen har både i sina skriftliga yttranden och i sitt inlägg vid den muntliga förhandlingen fokuserat problemet på tillämpligheten av artikel 67 på de omtvistade faktiska omständigheterna. Den spanska regeringen, slutligen, anser att artikel 67 strider mot det resultat som sökandena vill uppnå. Ett eventuellt hänsynstagande till pensionsrätt som intjänats i en annan medlemsstat faller enligt den spanska regeringen utanför tillämpningsområdet för artikel 67 i förordningen.

37 Utgångspunkt är den placering som artikel 67 har i förordning nr 1408/71. Artikeln är den första bestämmelsen i kapitel 6 "Arbetslöshet".(19) Den utgör en av grundvalarna för tillgång till en förmån vid arbetslöshet. Den föreskriver hänsynstagande till försäkringsperioder(20) och anställningsperioder(21) som har fullgjorts i en annan medlemsstat, om dessa är avgörande för förvärvet av rätt till arbetslöshetsersättning. Sambandet med behörig stat etableras genom artikel 67.3, som föreskriver att vederbörande senast skall ha fullgjort försäkrings- respektive anställningsperioder enligt bestämmelserna i den lagstiftning enligt vilken förmånen begärs.

38 Det får inte underskattas att uttrycket "senast" när det gäller att få tillgång till förmåner vid arbetslöshet inte längre spelar någon roll i de fall som behandlas vid den nationella domstolen. De tre sökandena har alla redan uppburit arbetslöshetsförmåner enbart på grund av den spanska nationella lagstiftningen. För att de skulle få rätt till dessa förmåner behövdes ingen "komplettering" av den nationella lagstiftningen genom gemenskapsrätten. De omfattas alla tre redan sedan någon tid tillbaka av det spanska socialförsäkringssystemet och uppbär arbetslöshetsförmåner. Det är därför ytterst tveksamt, om artikel 67 i förordningen kan komma till användning när någon begär en följdförmån som bär drag av socialhjälp under tiden före pensionsåldern.

39 Kommissionens argumentation, som uppenbarligen utgår från att artikel 67 i förordningen är tillämplig och lyckas övervinna hindren i artikel 67.3 genom att ta sikte på försäkringsperioder som sökandena har fullgjort under tid då de omfattats av den spanska socialförsäkringen, grundar sig slutligen på omständigheten att sökandena redan tidigare har fått tillgång till förmåner enligt den spanska arbetslöshetsförsäkringen.

40 För kommissionens resonemang talar att det är klart och genomskådligt. Domstolen har i sin dom i målet Warmerdam-Steggerda(22) faktiskt avgjort, att artikel 67.1 i förordning nr 1408/71 inte innebär, att den sammanläggning av anställningsperioder i en medlemsstat som en behörig institution i en annan medlemsstat gör är beroende av att dessa perioder enligt bestämmelserna i den lagstiftning enligt vilken de har fullgjorts anses som försäkringsperioder för samma gren av social trygghet.

41 Till skillnad från de fall som nu skall avgöras föregicks ansökningen om förmåner i målet Warmerdam-Steggerda faktiskt av perioder av förvärvsverksamhet. Så till vida var det där fråga om tillgång till en förmån vid arbetslöshet. Den faktiska omständighet som anställningsperioden i en medlemsstat utgjorde skulle anses rättsgrundande inom ramen för den lagstiftning i en annan medlemsstat enligt vilken arbetslöshetsersättningen begärdes.

42 Man måste ge kommissionen rätt i att begreppet "försäkringsperioder" i artikel 67.3 i förordningen inte ovillkorligen innebär detsamma som "försäkringsperioder inom ramen för arbetslöshetsförsäkringen". I artikel 1 i förordning nr 1408/71, där begreppen i förordningen allmänt definieras, heter det under r: "försäkringsperioder: avgiftsperioder, anställningsperioder eller perioder av verksamhet som egenföretagare definierade eller erkända som försäkringsperioder i den lagstiftning enligt vilken de har fullgjorts eller anses vara fullgjorda och alla andra perioder som behandlas som sådana när de enligt denna lagstiftning betraktas som likvärdiga med försäkringsperioder".

43 Trots denna allmänna definition bör man inte bortse från vare sig den plats begreppet "försäkringsperioder" intar i artikel 67.3 eller begreppets innebörd och syfte. Om man inte nödvändigtvis därav vill dra slutsatsen, att det är fråga om "försäkringsperioder inom ramen för arbetslöshetsförsäkringen" bör dessa perioder i ett socialförsäkringssystem i medlemsstaten dock i vidaste mening också tjäna som skydd mot risken för arbetslöshet.

44 Anlägger man denna måttstock på de försäkringsperioder som i målen vid den nationella domstolen har fullgjorts i det spanska socialförsäkringssystemet visar det sig att dessa inte uppfyller det beskrivna syftet. Skulle man låta de avgifter som vederbörande institution ("Arbeitsverwaltung") på grund av beviljad arbetslöshetsersättning har erlagt till sjukförsäkringen och familjeförsäkringen gälla som försäkringsperioder enligt bestämmelsen i 67.3, skulle den paradoxala situationen uppkomma, att beviljandet av en förmån i sig skulle grunda rätt till samma slags förmån(23). På grund av vad ovan anförts känner jag i varje fall tveksamhet inför den lösning som kommissionen har föreslagit kan godtas.

45 Enligt min mening bör vi här göra ett uppehåll och erinra oss vad det över huvud taget är fråga om i föreliggande mål. Det är här inte fråga om sammanläggning av tidigare försäkringsperioder inom ramen för en nationell arbetslöshetsförsäkring vilken som helst. (De under sex år avlagda avgifter som krävs erkänns uppenbarligen, även om de har fullgjorts enligt bestämmelser i lagstiftningen i en annan medlemsstat.) Det är inte heller fråga om att lägga samman försäkrings- eller anställningsperioder för att skapa tillgång till arbetslöshetsförsäkringen. Det rör sig på sin höjd om sammanläggning av försäkringsperioder för att en intjänad pensionsrätt skall uppkomma.

46 Uppkomst och beräkning av rätt till pension under gemenskapsrättsliga förtecken följer emellertid reglerna i kapitel 3, "Ålderdom och dödsfall (pensioner)"(24), i förordning nr 1408/71. I artikel 45 i förordningen regleras särskilt beaktandet av försäkringsperioder. Sammanläggning av försäkringsperioder för att grunda rätt till pension omfattas alltså inte av artikel 67 i förordningen. I slutänden kan man därför enligt min mening lämna därhän, om, som kommissionen anser, de avgifter vilka på grund av beviljad arbetslöshetsersättning har utbetalats till andra grenar av socialförsäkringen skall erkännas som försäkringsperioder enligt artikel 67.3. Med denna bedömning undviker man dessutom konflikt med det synsätt som den spanska regeringen företräder, enligt vilket artikel 67 bör uppfattas som en grund för att hindra erkännande av en pensionsrätt som intjänats i en annan medlemsstat.

47 I detta sammanhang behöver inte utredas om och hur en intjänad pensionsrätt uppstår, utan om den omständigheten, att kriteriet intjänad pensionsrätt har uppfyllts enligt bestämmelser i lagstiftningen i en medlemsstat, i kraft av gemenskapsrätten kan medföra rätt till en förmån vid arbetslöshet enligt lagstiftningen i en annan medlemsstat.

48 Betoningen av kriteriet "intjänad pensionsrätt" står i överensstämmelse med det syfte med den begärda spanska förmånen som har angetts under förfarandet vid domstolen. Arbetslöshetsersättningen med dess karaktär av socialhjälp tjänar till att ekonomiskt säkerställa en krets av personer, som på grund av sin ålder endast med mycket ringa sannolikhet kan räkna med att återinlemmas i yrkeslivet men som under avsevärd tid har haft socialavgiftspliktiga anställningar och dock ännu inte har uppnått pensionsåldern. Det är viktigt att ha en intjänad pensionsrätt som villkor av det skälet, att man vill vara säker på att det är fråga om en vergångslösning som blir överflödig när pensionsåldern uppnås. Ursprunget till de förmåner som kan tas i anspråk vid pensionsålderns inträde är ur denna synpunkt oväsentligt.

49 Om kriteriet "pensionsrätt som har intjänats i en annan medlemsstat" inte kan tolkas in i den spanska lagstiftningen med hjälp av artikel 67.1 i förordning nr 1408/71, frågar man sig om och i förekommande fall på vilken grund det trots detta föreligger en gemenskapsrättslig skyldighet att erkänna detta i en eller flera andra medlemsstater uppkomna rättsläge.

50 Inom tillämpningsområdet för föreskrifterna om arbetstagarnas fria rörlighet föreligger en mycket varierande praxis i fråga om erkännande av faktiska eller rättsliga omständigheter som inträtt i en annan medlemsstat. Den hänför sig företrädesvis till föreskrifter avseende de olika grenarna av social trygghet. I den redan förut nämnda domen i målet Warmerdam-Steggerda(25) var det fråga om att för tillgång till en arbetslöshetsersättning erkänna faktiska anställningsperioder, som i en annan medlemsstat hade rättsliga konsekvenser.

51 I domarna i målen Bronzino(26) och Gatto(27) var det fråga om villkoren för att erhålla familjeförmåner. Enligt tysk lag var ett villkor för rätten att erhålla barnbidrag för ännu underhållsberättigade barn som var arbetslösa, att man var inskriven som arbetssökande. Enligt domstolens praxis kan detta krav också uppfyllas enligt reglerna i en annan nationell lagstiftning än den enligt vilken förmånen skall beviljas. Till området familjeförmåner kan också hänföras domen i en process mot Storhertigdömet Luxemburg om fördragsbrott(28), i vilken domstolen fastslog att kravet på hemort som villkor för en förmån strider mot gemenskapsrätten.

52 Vad avser villkoren för tillgång till invaliditetspension(29) har domstolen funnit det oförenligt med gemenskapsrätten att endast beakta sådana fakta och omständigheter som kan förlänga referensperioden, när de inträffat i den stat där den migrerande arbetaren har sitt arbete men inte när de inträffat i hans hemstat. I fråga om den lagstiftning som var tvistig i det målet uttalade domstolen:

"Denna gäller formellt visserligen för alla arbetstagare inom gemenskapen och kan alltså medföra en förlängning av hans referensperiod. Likväl kan lagstiftningen, därigenom att den inte föreskriver någon möjlighet till förlängning, när de fakta eller omständigheter som kan medföra förlängning inträffar i en annan medlemsstat, vara ägnad att leda till betydligt större olägenheter för migrerande arbetare, eftersom framför allt sådana arbetare just vid sjukdom eller arbetslöshet har en tendens att återvända till sina ursprungsländer."

En sådan lagstiftning medför därför enligt domstolen att migrerande arbetstagare avhålls från att utnyttja sin rätt till fri rörlighet.(30)

53 Om invaliditetsförmåner handlade också domen i målet Moscato(31), i vilken det var fråga om rättsgrundande verkan av försäkringsperioder som hade fullgjorts i en annan medlemsstat. Detta mål liknar därför det som nu skall avgöras. I målet Moscato fann domstolen att "om det i den lagstiftning som är tillämplig i en medlemsstat särskilt uppställs som villkor för att bevilja invaliditetsförmåner, att arbetstagarens hälsotillstånd, när han blev ansluten till det genom lagstiftningen fastställda systemet, inte gav anledning till misstanke om att det snart skulle uppkomma en arbetsoförmåga följd av invaliditet, skall den behöriga institutionen även beakta de anslutningsperioder som personen har fullgjort enligt en annan medlemsstats lagstiftning, som om det rörde sig om perioder som hade fullgjorts enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar".(32)

54 En liknande dom fällde domstolen i målet Klaus(33), som gällde förmåner vid sjukdom. Domstolen uttalade där: "När det i en lagstiftning som är tillämplig i en medlemsstat för att få sjukförmån uppställs som krav att försäkringstagaren var arbetsför när han anslöt sig till det system som hade inrättats genom lagstiftningen, åligger det den behöriga institutionen att även beakta de anslutningsperioder som har fullgjorts av den försäkrade enligt en annan medlemsstats lagstiftningsperioder såsom perioder som har fullgjorts enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar."(34)

55 I denna korta genomgång av praxis vill jag slutligen nämna domen i målet Vougioukas(35), där det var fråga om beaktande av anställningsperioder som faktiskt hade fullgjorts enligt bestämmelserna i en annan medlemsstats lagstiftning, vilka måste uppfylla vissa lagliga krav för att de skulle kunna beaktas för förvärv av rätt till intjänad pension. Domstolen uttalade: "Artiklarna 48 och 51 i EG-fördraget skall tolkas på så sätt att de utgör ett hinder mot att för förvärvandet av pensionsrättigheter vägra att beakta anställningsperioder som en person som omfattas av ett särskilt system för statligt anställda eller personer som behandlas som sådana ... har fullgjort vid statliga sjukhusinrättningar i en annan medlemsstat, då ett sådant beaktande däremot är tillåtet enligt den nationella lagstiftningen när perioderna har fullgjorts på nationellt territorium vid motsvarande inrättningar."(36)

56 Artikel 51 i EG-fördraget, som är den rättsliga grunden för förordning nr 1408/71, uppställer som ett minimivillkor för de åtgärder som krävs för att etablera arbetstagarnas fria rörlighet på området för social trygghet, säkerställandet av "sammanläggningen av alla de perioder som enligt de olika nationella lagstiftningarna skall beaktas för förvärv och bibehållande av rätt till förmåner och vid beräkning av förmåner". Denna princip, som går som en röd tråd genom förordning nr 1408/71, kommer också till uttryck i artikel 67.1 i förordningen. Även om denna bestämmelse, av skäl som anförts i det föregående, inte är omedelbart tillämplig kan en arbetstagare enligt min mening stödja sig direkt på den princip som har fastslagits i artikel 51 i EG-fördraget.

57 Att göra det omöjligt att åberopa detta med hänvisning till bestämmelsen i artikel 67.3 i förordning nr 1408/71, när det av ovan anförda skäl inte längre är fråga om ett fall enligt denna bestämmelse, skulle vara att vända upp och ned på förordningen. Det överensstämmer varken med syftet med artikel 67 eller med ändamålen för förordning nr 1408/71 att uppställa ytterligare hinder för tillgång till sociala trygghetsförmåner.

58 Enligt min mening förpliktar alltså artikel 51 i EG-fördraget de behöriga institutionerna i en medlemsstat att ta hänsyn till en pensionsrätt som faktiskt har intjänats.

59 Den spanska regeringen har helt riktigt påpekat, att det måste finnas ett rättsligt band till det nationella socialförsäkringssystem enligt vilket förmånerna kan yrkas. Man kan enligt den spanska regeringen inte acceptera, att envar som har intjänat pensionsrätt enligt bestämmelserna i en nationell lagstiftning vilken som helst skall kunna bege sig till Spanien för att där under tiden fram till pensionsåldern få uppbära arbetslöshetsersättning till personer som har fyllt 52 år. Jag instämmer i detta. Det problem som domstolen nu skall ta ställning till gäller emellertid inte sådana fall. I vart och ett av målen vid den nationella domstolen har tillgång till det spanska socialförsäkringssystemet redan erhållits enbart på grund av den nationella lagstiftningen. Det föreligger därför en anknytning till spansk lag utan att gemenskapsrätten behövt anlitas som mellanhand. Den förmån vid arbetslöshet som tidigare har beviljats måste betraktas som ett gemenskapsrättsligt relevant faktum, oavsett om den beviljats migrerande arbetstagare som återvänt eller arbetstagare som har familj att försörja.

60 Den spanska regeringens ytterligare invändning, att erkännande av en pensionsrätt som intjänats enligt bestämmelser i lagstiftningen i andra medlemsstater skulle tvinga spanska myndigheter att ta ställning till om ett sådant rättsläge föreligger, är endast delvis riktig. Sökanden måste förvisso kunna styrka att han har en rätt enligt en annan medlemsstats system för social trygghet.

61 Samarbetet mellan de behöriga instanserna i de olika medlemsstaterna inom tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71 är tillräckligt känt, vare sig det består i upprättande av formella informationsförfaranden eller det sker i utfärdande av formulär som är enhetliga för gemenskapen. När det är fråga om att bevilja pensioner skall man enligt artikel 44.2 i förordning nr 1408/71 principiellt utgå från att beslutet, då ansökningen om förmåner görs enligt lagstiftningen i en medlemsstat, skall fattas med beaktande av all lagstiftning som sökanden har omfattats av. Beslutet förutsätter med nödvändighet ett förfarande för information mellan myndigheterna. Såvitt avser fastställande av pensioner har detta förfarande närmare utformats i artiklarna 36 och 41-43 i rådets förordning (EEG) nr 574/72.(37)

62 Den behöriga spanska institutionen behöver alltså ingalunda avgöra, om det föreligger en intjänad pensionsrätt enligt bestämmelser i lagstiftningen i en annan medlemsstat, utan skulle med stöd av den möjlighet till samarbete som beskrivits kunna beakta de uppgifter som lämnas av den behöriga institutionen i en annan medlemsstat.

63 Invändningen, slutligen, att det utgör ett problem, att det inte krävs en intjänad rätt till vilken pension som helst utan endast föreligger rätt till en framtida, på avgifter grundad, pension inom socialförsäkringssystemet, måste också ogillas. Enligt min mening utgör detta kriterium inte något hinder. De institutionaliserade informationsförfaranden som har nämnts i det föregående gäller nämligen just vid samverkan mellan systemen för social trygghet i olika medlemsstater. Att begränsa den intjänade rätten till den pension som skall beaktas till en pension enligt pensionsförsäkringen i egenskap av en gren av socialförsäkringen skulle vara en förenkling.

64 Preliminärt skulle jag vilja konstatera, att gemenskapsrätten förpliktar till beaktande av en pensionsrätt som har intjänats i en annan medlemsstat, om inte omedelbart enligt artikel 67.1 i förordning nr 1408/71 så i varje fall enligt artikel 51 i fördraget.

65 Jag föreslår därför följande svar på den andra frågan:

Med avseende på sådan arbetslöshetsersättning, som enligt artikel 215.3 i kungligt lagdekret nr 1 av den 20 juni 1994, genom vilken den nya lydelsen av Ley General de la Securidad godkänts, kan utgå till personer som har fyllt 52 år, är den behöriga institutionen skyldig att beakta avgiftsperioder som har fullgjorts i andra medlemsstater, om perioderna i en annan medlemsstat medför rätt till ålderspension när pensionsåldern uppnås.

III. Den tredje frågan

66 Den tredje frågan rör betydelsen av den omständigheten att den som begär den omstridda ersättningsförmånen kan visa någon rätt till pension eller åtminstone delpension, enligt spansk lag. Den hänskjutande domstolen refererar därvid indirekt till de gemenskapsrättsliga föreskrifterna om beslut om och beräkning av förmåner vid ålderdom, när berörd person omfattas av lagstiftningen i mer än en medlemsstat. Uttrycket "avgifter för kortare tid än ett år" skall ses som en hänvisning till artikel 48.1 i förordning nr 1408/71, där det föreskrivs att en institution inte behöver bevilja förmåner med anledning av perioder som fullgjorts enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar, om den totala längden av perioderna inte uppgår till ett år och ingen rätt till förmån enbart på grund av dessa perioder kan förvärvas enligt sagda lagstiftning, vilket innebär att man måste utgå från att det inte heller vid socialavgiftspliktig förvärvsverksamhet i Spanien under kortare tid än ett år har uppkommit någon intjänad pensionsrätt enligt spansk lag.

67 I centrum för sökandenas uttalanden om den tredje underställda frågan står distinktionen, att tvisten avser beviljande av en arbetslöshetsersättning och att det därför inte finns utrymme för tillämpning av artikel 48 i förordningen nr 1408/71 som endast rör beräkningen av ålderspension. Sökandena stöder detta argument på en hänvisning till domen i målet Ventura.(38)

68 Sökandena har tillagt, att om man vid beviljande av den omtvistade arbetslöshetsersättningen vill kräva, att det föreligger en enligt spansk lag på grund av längre anställningsperioder i Spanien än ett år intjänad rätt till pension eller åtminstone delpension, skulle detta likna införandet av ytterligare ett villkor för rätt till ersättning som inte som sådan framgår av gällande rätt.

69 Den spanska regeringen betvivlar, att artikel 48 i förordning nr 1408/71 inte skulle vara tillämplig inom ramen för kapitel 6 "Arbetslöshet". I domen i målet Ventura var det fråga om pensioner till föräldralösa barn vilket inte har något gemensamt med detta fall. Det föreligger enligt den spanska regeringen alltså inget hinder mot att använda artikel 48 vid tillämpning av artikel 67 i förordningen i den mån det är fråga om ett villkor som ger tillgång till rätt till pension.

70 Kommissionen är däremot av den bestämda uppfattningen att domen i målet Ventura i tillämpliga delar är relevant och att det därför inte finns utrymme för att ta hänsyn till artikel 48 i föreliggande fall.

71 Som man kan utläsa redan av övervägandena i den andra frågan kan bestämmelserna om uppkomsten av rätt till pension inom ramen för artikel 67.1 i förordningen över huvud taget bara spela någon roll, om tillämpningen av dem leder till det positiva resultatet att en intjänad pensionsrätt har uppkommit. Att denna rätt föreligger är nämligen ett av villkoren för rätten till den omtvistade arbetslöshetsersättningen.

72 I slutänden handlar även den tredje frågan om det problem som har berörts redan i diskussionen om den andra frågan, nämligen om spansk lag kan begränsa sig till att föreskriva, att endast en pensionsrätt som har intjänats inom det spanska socialförsäkringssystemet kan vara rättsgrundande. Att denna infallsvinkel är alltför snäv följer redan av bedömningen av den andra frågan. Det spelar därvid ingen roll om inga avgifter alls eller endast avgifter för kortare tid än ett år har erlagts i Spanien, eftersom resultatet är detsamma: ingen framtida rätt i förhållande till den spanska pensionsförsäkringen.

73 Den underställda frågan tar inte upp den omständigheten - som likväl är väsentlig för verkningarna av svaret på frågan - att tillgången till förmåner enligt spansk socialförsäkring på något sätt måste ha öppnats, även om det inte nödvändigtvis behöver ha skett genom erläggandet av avgifter till pensionsförsäkringen.

74 Jag föreslår därför att den tredje frågan besvaras på följande sätt:

Om tillgång till förmåner enligt det spanska systemet för social trygghet ges, antingen på grund av nationell rätt eller enligt gemenskapsrätten, är den behöriga institutionen skyldig att ta hänsyn till en rätt till ålderspension som föreligger i en annan medlemsstat, även om arbetstagaren inte har erlagt några avgifter i Spanien eller där endast har erlagt avgifter för kortare tid än ett år.

IV. Den fjärde frågan

75 Sökandena har till en början föreslagit en precisering av frågeställningen.(39) Frasen "varvid de personer är uteslutna från beviljande av förmånen som visar att de har en sådan rätt i en annan medlemsstat" bör enligt sökandena förtydligas med tillägget "utan att därvid ha någon rätt enligt spansk lag". De har motiverat detta med att det aldrig har varit tvistigt, att arbetstagare, som har intjänat en pensionsrätt i en annan medlemsstat men också har fullgjort socialavgiftspliktiga anställningsperioder om minst ett år i Spanien, kan komma i åtnjutande av den omtvistade arbetslöshetsersättningen.

76 Vid sidan av kravet på en intjänad rätt till spansk pension eller åtminstone delpension hade de behöriga instanserna enligt sökandena alltid ställt som ett ytterligare villkor, att 180 avgiftsmånader hade fullgjorts, oberoende av om arbetstagaren redan hade en intjänad pensionsrätt i en annan medlemsstat.

77 Sökandenas kommentarer till den fjärde frågan är i stort sett desamma som till den andra frågan. Som en följd därav har de föreslagit ett jakande svar på den fjärde frågan. En restriktiv tolkning av den spanska lagen skulle enligt sökandena strida mot artikel 48.2 och artikel 51 i EG-fördraget och den rättspraxis som dessa har gett upphov till. Om enbart en enligt spansk lag intjänad pensionsrätt skulle godtas som villkor, skulle detta innebära en diskriminering, som strider mot gemenskapsrätten, och samtidigt en begränsning av den fria rörligheten.

78 I sitt svar på den fjärde frågan har den spanska regeringen uttryckligen hänvisat till sina kommentarer till den andra frågan. För att enligt spansk lag få den ifrågasatta arbetslöshetsersättningen behöver sökanden inte bevisa, att han så när som på åldern uppfyller alla villkor för en pension enligt det spanska socialförsäkringssystemet, vilket automatiskt utesluter alla de personer som så när som på åldern har uppfyllt alla villkor för pension i en annan medlemsstat. Däremot måste enligt den spanska regeringen alla villkor som den spanska lagen uppställer för erhållande av pension så när som på åldern, ha uppfyllts, till exempel minimiperioder för erlagda avgifter. Sålunda föreskriver den spanska lagen, att en sökande måste kunna styrka avgiftsperioder på minst femton år, varav åtminstone två inom de närmast föregående åtta åren. Det är därvid enligt den spanska regeringen fråga om ett objektivt villkor som inte är diskriminerande. Det spelar ingen roll om avgifterna under de femton åren uteslutande har erlagts enligt den spanska lagstiftningen eller endast delvis enligt den spanska lagstiftningen och i övrigt enligt lagstiftningen i en annan medlemsstat. Den spanska regeringen anser, att det i alla händelser är förenligt med artikel 67.3 i förordning nr 1408/71 att kräva, att sökanden har erlagt åtminstone en månadsavgift till det spanska socialförsäkringssystemet.

79 Kommissionen ser däremot i kravet på en minsta avgiftsperiod ett kriterium som enbart hänför sig till fullgörandet av perioderna inom ramen för den spanska socialförsäkringen. Den stöder sin bedömning på artikel 161b i den spanska sociallagen. Om den nu aktuella arbetslöshetsersättningen skulle nekas arbetstagare, som har intjänat sin pensionsrätt enligt bestämmelser i lagstiftningen i andra medlemsstater än Spanien, skulle det vara detsamma som en sådan vägran av en social förmån som är förbjuden enligt rättspraxis och därigenom ett hinder för utövandet av den fria rörligheten. Den faktiska omständigheten, att alla villkor för rätt till ålderspension inom ramen för systemet för social trygghet, så när som på åldern, har uppfyllts, måste anses föreligga även när rätten har intjänats enligt en annan lagstiftning. Varje annan tolkning skulle enligt kommissionen strida mot syftet med artiklarna 48 och 51 i fördraget.

80 De hänvisningar som parterna har gjort till sina respektive uttalanden i den andra frågan visar, att svaret på den fjärde frågan är en funktion av svaret på den andra frågan.

81 Till att börja med finns det skäl att ta upp sökandenas enligt min mening högst berättigade anmärkning avseende precisering av den fjärde frågan. Frågan är så till vida missvisande formulerad, som man skulle kunna tro att en pensionsrätt som intjänats i en annan medlemsstat verkar som ett kriterium för att utesluta den yrkade förmånen. Av vad hittills sagts följer att så inte är fallet. Uteslutna är däremot de personer som inte kan styrka att de också har rätt åtminstone till delpension i Spanien. Den fjärde frågan skulle därför kunna formuleras så: "...varvid de personer är uteslutna från beviljande av förmånen som visar att de endast har en sådan rätt i en annan medlemsstat...". Det spelar ingen roll om man föredrar denna eller den av sökandena föreslagna formuleringen. I materiellt avseende är det klart, att frågan tar sikte på om det är förenligt med gemenskapsrätten att som villkor för rätt till arbetslöshetsersättning till personer som har fyllt 52 år kräva, att det föreligger en intjänad rätt till spansk pension eller åtminstone delpension när pensionsåldern uppnås.

82 Vad den spanska regeringen anfört är ägnat att skapa förvirring med avseende på de faktiska omständigheterna. Man blir tvungen att vid de fortsatta övervägandena utgå från att det, enligt den uppfattning om rättsläget som den spanska regeringen har gett uttryck för, alltid måste kunna visas att sökanden vid pensionsålderns inträde har åtminstone en delpension enligt spansk lag. Dessutom måste visas att sökanden har erlagt 180 månadsavgifter, av vilka minst 24 under de senaste åtta åren. Till och med i de fall då en pensionsrätt i en annan medlemsstat kan intjänas med färre avgiftsperioder och även visas ha uppkommit, är detta inte tillräckligt för att uppfylla det omstridda villkoret för att enligt spansk lag få tillgång till understödsförmånen.

83 Den spanska regeringens hänvisning till att kravet på minst en månadsavgift till det spanska socialförsäkringssystemet är förenligt med artikel 67.3 i förordning nr 1408/71 är rent hypotetisk. För det första spelar denna omständighet ingen roll i något av de nu aktuella fallen. För det andra skulle en engångsbetalning inte heller enligt den uppfattning som den spanska regeringen själv företräder medföra någon förbättring av sökandenas ställning, eftersom en avgiftsperiod om minst ett år måste ha fullgjorts för att åtminstone en delpension enligt spansk lag skall kunna erhållas. Denna invändning kan därför lämnas utan avseende vid den bedömning som nu skall ske.

84 Mot bakgrund av denna redogörelse för fakta kan man i två avseenden skönja en tänkbar diskriminering av arbetstagare som har arbetat i någon annan medlemsstat än Spanien. För det första räcker inte en i en annan medlemsstat intjänad pensionsrätt om den inte sammanfaller med en enligt spansk lag intjänad sådan rätt. För det andra kan den begärda understödsförmånen avslås på den grunden att 180 månadsavgifter under de senaste åtta åren inte kan styrkas, även om det föreligger rätt till en spansk delpension som sammanfaller med en pensionsrätt som har intjänats i en annan medlemsstat.

85 Den spanska regeringen är med avseende på de två sistnämnda omständigheterna av den uppfattningen att det rör sig om ett objektivt och icke diskriminerande villkor. Om man däremot inriktar sig på kravet på att det faktiskt skall föreligga en intjänad pensionsrätt när pensionsåldern uppstår, framstår villkoret i ett annat ljus. Visserligen måste arbetstagare som har fullgjort hela sitt aktiva yrkesliv i Spanien också visa att 180 månadsavgifter har erlagts. Men detta är just en av de omständigheter som konstituerar en spansk intjänad pensionsrätt.

86 Om en pensionsrätt enligt lagstiftningen i någon annan medlemsstat har intjänats redan i och med att kortare avgiftsperioder har fullgjorts, har man uppnått det önskade resultatet, det vill säga ålderspension vid pensionsålderns inträde. Ursprunget till de förmåner som kan tas i anspråk vid pensionsålderns inträde är på sin höjd av underordnad betydelse. När en migrerande arbetstagare har intjänat en pensionsrätt enligt bestämmelser i lagstiftningen i en annan medlemsstat än Spanien, måste man utgå från att han inte längre kommer att ligga den spanska socialförsäkringen till last när han uppnår pensionsåldern.

87 Denna tänkbara diskriminering av migrerande arbetare, som helt eller delvis fullgjort sitt yrkesliv inom den europeiska gemenskapen utanför Spanien, strider enligt min mening mot de syften som skall uppnås med artiklarna 48 och 51 i fördraget.

88 Min slutsats är alltså, att det är oförenligt med syftet med artiklarna 48 och 51 i fördraget att ställa en intjänad spansk pensionsrätt som minimivillkor för förvärv av det begärda understödet till arbetstagare, som redan på grund av den nationella lagen har fått tillgång till förmåner inom det sociala trygghetssystemet.

89 Jag föreslår därför att den fjärde frågan besvaras på följande sätt:

Ett krav som det, enligt vilket migrerande arbetstagare för att få rätt till arbetslöshetsersättning till personer över 52 år måste visa att de - så när som på åldern - har rätt till en ålderspension som bekostas av det spanska systemet för social trygghet, varvid de personer är uteslutna från beviljandet av en sådan förmån som visar att de endast har en sådan rätt i en annan medlemsstat, strider mot artikel 48.2 och artikel 51 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, om och i den mån tillgång till sociala trygghetsförmåner redan har beretts den intresserade personkretsen enbart på grund av den nationella lagen.

C - Förslag till avgörande

90 På grund av vad ovan anförts föreslår jag att begäran om förhandsavgörande besvaras på följande sätt:

1) Artikel 4.1 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 skall tolkas på så sätt, att ett sådant arbetslöshetsstöd enligt artikel 13.2 i lag nr 31 av den 2 augusti 1984 i den lydelse den har enligt kungligt dekret av den 31 mars 1989 (nu artikel 215.3 i kungligt lagdekret nr 1 av den 20 juni 1994) till personer över 52 år, som sökandena har begärt, är en förmån vid arbetslöshet i den mening som avses i nämnda föreskrift.

2) Med avseende på sådan arbetslöshetsersättning till personer som har fyllt 52 år som kan utgå enligt artikel 215.3 i kungligt lagdekret nr 1 av den 20 juni 1994, med vilken den nya lydelsen av Ley General de la Securidad Social godkänts, är den behöriga institutionen skyldig att ta hänsyn till perioder som har fullgjorts i en annan medlemsstat, om dessa avgiftsperioder där har medfört en intjänad pensionsrätt.

3) Om tillgång till förmåner enligt det spanska systemet för social trygghet ges, antingen på grund av nationell rätt eller enligt gemenskapsrätten, är den behöriga institutionen skyldig att ta hänsyn till en rätt till ålderspension som föreligger i en annan medlemsstat, även om arbetstagaren inte har erlagt några avgifter i Spanien eller där endast har erlagt avgifter för kortare tid än ett år.

4) Ett krav som det, enligt vilket migrerande arbetstagare för att få rätt till arbetslöshetsersättning till personer över 52 år måste visa att de - så när som på åldern - har rätt till en ålderspension på bekostnad av det spanska systemet för social trygghet, varvid de personer är uteslutna från beviljandet av en sådan förmån som visar att de endast har en sådan rätt i en annan medlemsstat, strider mot artikel 48.2 och artikel 51 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, om och i den mån tillgång till sociala trygghetsförmåner redan har beretts den intresserade personkretsen enbart på grund av den nationella lagen.

(1) - Den konsoliderade versionen av rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpning av systemen för social trygghet för arbetstagare, egenföretagare och deras familjemedlemmar som flyttar inom gemenskapen (EGT C 325 av den 10 december 1992, s. 1).

(2) - Dessa uppgifter anges i de skriftliga yttrandena till domstolen. Tiden den 1 oktober 1971 - den 30 november 1982 omfattar emellertid endast 134 månader, varför man kan förmoda att det föreligger ett misstag i fråga om antingen antalet år eller antalet avgiftsmånader.

(3) - Jfr EGT C 321, 27.11 1993, s. 2.

(4) - Jfr dom av den 9 november 1977 i mål 35/77, Beerens (Rec. 1977, s. 2254), punkt 9; jfr också dom av den 27 januari 1981 i mål 70/80, Vigier (Rec. 1981, s. 229), punkt 15.

(5) - Dom av den 15 juni 1995 i de förenade målen C-422/93, C-423/93 och C-424/93, Erasun (REG 1995, s. I-1567).

(6) - Jfr t.ex. dom nr 1567/91 av den 29 december 1992.

(7) - Jfr EGT C 321 av den 27 november 1993, s. 2.

(8) - REG 1995, s. I-1567, 1569.

(9) - Dom av den 15 oktober 1969 i mål 15/69, Ugliola (Rec. 1969, s. 363).

(10) - Dom av den 15 maj 1974 i mål 184/73, Kaufmann (Rec. 1974, s. 517).

(11) - Dom av den 30 oktober 1975 i mål 33/75, Galati (Rec. 1975, s. 1323).

(12) - Dom av den 4 oktober 1991 i mål 349/87, Paraschi (Rec. 1991, s. I-4501).

(13) - Dom av den 22 februari 1990 i mål C-228/88, Bronzino (Rec. 1990, s. I-531).

(14) - Dom av den 22 februari 1990 i mål C-12/89, Gatto (Rec. 1990, s. I-557).

(15) - Den ursprungliga bestämmelsen fanns i artikel 13.2 i lag nr 31/1984 av den 2 augusti 1984; denna ändrades genom kungligt dekret nr 3/1989 av den 31 mars 1989 och senast genom kungligt lagdekret nr 1/1994 av den 20 juni 1994.

(16) - Dom av den 30 juni 1966 i mål 61/65, Vaassen-Göbbels (Rec. 1966, s. 584).

(17) - Jfr punkt 11 ovan.

(18) - Dom av den 12 maj 1989 i mål 388/87, Warmerdam-Steggerda (Rec. 1989, s. 1203).

(19) - Detta kapitel står under rubrik III i förordningen.

(20) - Jfr artikel 67.1 i förordningen.

(21) - Jfr artikel 67.2 i förordningen.

(22) - Ovan fotnot 12.

(23) - Väl att märka talar jag här inte om perioder som enligt lag är likvärdiga, när till exempel perioder av arbetslöshet enligt lagstiftningen i en medlemsstat kan beaktas inom pensionsförsäkringen som grund för intjänad rätt till pension.

(24) - Detta kapitel står under rubrik III i förordningen.

(25) - Mål 388/87 (ovan fotnot 18).

(26) - Mål C-228/88 (ovan fotnot 13).

(27) - Mål C-12/89 (ovan fotnot 14).

(28) - Dom av den 3 mars 1993 i mål C-111/91, kommissionen mot Luxemburg (Rec. 1993, s. I-817).

(29) - Dom av den 4 oktober 1991 i mål C-349/87 (A. st., ovan fotnot 12).

(30) - Jfr mål C-349/87 (ovan fotnot 12), punkterna 24 och 25 i domen.

(31) - Dom av den 26 oktober 1995 i mål C-481/93, Moscato (REG 1995, s. I-3525).

(32) - Jfr domslutet i domen i målet Moscato.

(33) - Dom av den 26 oktober 1995 i mål C-482/93, Klaus (REG 1995, s. I-3551).

(34) - Jfr punkt 2 i domslutet i domen i mål C-482/93 (ovan fotnot 33).

(35) - Dom av den 22 november 1995 i mål C-443/93, Vougioukas (REG 1995, s. I-4033).

(36) - Punkt 3 i domslutet.

(37) - Den konsoliderade lydelsen av rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om genomförande av rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpning av systemen för social trygghet för arbetstagare, egenföretagare och deras familjemedlemmar som flyttar inom gemenskapen (EGT C 325, 10.12.1992, s. 96).

(38) - Jfr dom av den 14 december 1988 i mål 269/87, Ventura (Rec. 1988, s. 6411).

(39) - Jfr punkt 11 ovan.