FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

PAOLO MENGOZZI

föredraget den 6 mars 2012 ( 1 )

Mål C-49/11

Content Services Ltd

mot

Bundesarbeitskammer

(begäran om förhandsavgörande från Oberlandesgericht Wien (Österrike))

”Konsumentskydd — Distansavtal — Direktiv 97/7/EG — Artikel 5 — Information som konsumenten ska ’få’ via ett ’varaktigt medium’ — Information som hålls tillgänglig på en webbplats och som konsumenten kan få tillgång till via en hyperlänk”

1. En begäran om förhandsavgörande från Oberlandesgericht i Wien har gett upphov till förevarande mål, inom ramen för vilket domstolen kommer att ges möjlighet att närmare ange på vilket sätt konsumenter som ingår distansavtal ska erhålla information enligt unionsrätten, och närmare bestämt, i förevarande fall, enligt direktiv 97/7/EG ( 2 ) (nedan även kallat direktivet). I artikel 5 i direktivet föreskrivs att konsumenten efter att ha ingått ett distansavtal ska ”få” en bekräftelse på viss information i varaktig form[*]. [*I överensstämmelse med den tyska språkversionen av artikel 5.1 i direktiv 97/7 och terminologin i andra direktiv på det aktuella området används nedan uttrycket varaktigt medium. Övers. anm.] Den hänskjutande domstolen har sökt klarhet i huruvida information som finns tillgänglig på försäljarens webbplats, och som konsumenterna kan få tillgång till genom att klicka på en länk som de visas i samband med att avtal ingås, ska anses ha tillhandahållits konsumenten via ett varaktigt medium.

I – Tillämpliga bestämmelser

2. Direktiv 97/7/EG innehåller en rad minimibestämmelser ( 3 ) som syftar till att skydda konsumenten, på området för distansavtal.

3. I artikel 4 i direktivet föreskrivs att olika slags information ska hållas tillgänglig ( 4 ) för konsumenten innan ett distansavtal ingås. Informationen ska bland annat omfatta leverantörens identitet, varans eller tjänstens väsentliga egenskaper, pris, leveranskostnader, sättet för betalning och ångerrätt.

4. Artikel 5 har rubriken ”Skriftlig bekräftelse av informationen” och däri anges att konsumenten (på nytt) på ett tidigt stadium i samband med fullgörandet av avtalet ska få skriftlig bekräftelse via ett varaktigt medium. Bestämmelsen har följande lydelse: ”1. Konsumenten skall, på ett tidigt stadium i samband med fullgörandet av avtalet och, såvitt avser varor som inte är avsedda att levereras till tredje man, senast vid leveranstillfället få skriftlig bekräftelse [*] [via ett annat varaktigt medium] som är tillgänglig[t] för honom på den information som nämns i artikel 4.1 a–f, om inte denna information redan innan avtalet ingicks har lämnats honom skriftligen eller [via ett annat varaktigt medium] som är tillgänglig[t] för honom. . [*I överensstämmelse med andra språkversioner av artikel 5.1 i direktiv 97/7 ska här orden ”eller bekräftelse” läggas till. Övers. anm.] … 2. Punkt 1 är inte tillämplig på tjänster, där själva fullgörandet sker med hjälp av en teknik för distanskommunikation, när dessa tjänster tillhandahålls vid ett enda tillfälle och faktureras av distributören av kommunikationstekniken. Konsumenten skall dock under alla omständigheter kunna få kännedom om den geografiska adress till leverantörens företag som han kan vända sig till för reklamation.”

5. Det finns inte någon definition av begreppet ”varaktigt medium” i direktivet. Unionslagstiftaren har emellertid definierat nämnda begrepp i annan lagstiftning ( 5 ). I det följande kommer det att redogöras för de huvudsakliga bestämmelser där begreppet återfinns.

6. Enligt artikel 2 f i direktiv 2002/65/EG ( 6 ) avses med varaktigt medium ”varje medel som gör det möjligt för konsumenten att bevara information, som riktas till denne personligen, på ett sätt som är tillgängligt för användning i framtiden under en tid som är lämplig med hänsyn till vad som är avsikten med informationen och som tillåter oförändrad återgivning av den bevarade informationen”.

7. Enligt artikel 2.12 i direktiv 2002/92/EG ( 7 ) avses med varaktigt medium ”varje medel som gör det möjligt för kunden att bevara information som riktas till denne personligen, på ett sätt som är tillgängligt för användning i framtiden under en tid som är lämplig med hänsyn till vad som är avsikten med informationen och som tillåter oförändrad återgivning av den bevarade informationen”. I samma bestämmelse, i efterföljande punkt, anges vidare att som varaktigt medium ”räknas … disketter, CD-rom, DVD och den hårddisk i persondatorer på vilken elektronisk post lagras, men inte webbplatser på Internet, utom de webbplatser som uppfyller kriterierna i första stycket.”

8. I det nya direktivet 2011/83/EU ( 8 ), vilket kommer att ersätta även direktiv 97/7/EG, definieras varaktigt medium på så sätt att begreppet avser ”varje medel som gör det möjligt för konsumenten eller näringsidkaren att bevara information som riktas till vederbörande personligen på sådant sätt att den är tillgänglig för användning i framtiden under en tid som är lämplig med hänsyn till vad som är avsikten med informationen och att den bevarade informationen kan återges oförändrad”. I skäl 23 i samma direktiv anges att varaktiga medier ”bör göra det möjligt för konsumenten att lagra information så länge denne behöver den för att kunna skydda sina … intressen” och att det ”särskilt [bör] omfatta papper, usb-minnen, cd-rom, dvd, minneskort eller datorers hårdskivor liksom e-post”.

II – Bakgrund till tvisten, förfarandet och tolkningsfrågan

9. Bolaget Content Services driver webbplatsen opendownload.de, vilken är avfattad på tyska. Webbplatsen är även tillgänglig, och dess tjänster kan användas, av internetanvändare i Österrike. Från webbplatsen i fråga är det möjligt att ladda ned mjukvara utan kostnad eller testversioner mot betalning. Det följer dessutom av handlingarna att filerna inte lagras på bolagets server, utan användarna hänvisas till programtillverkarnas officiella webbplatser. Webbplatsen opendownload.de innehåller med andra ord en sammanställning av länkar till program som är fritt tillgängliga på nätet.

10. För att kunna använda webbplatsen och således ladda ned de olika programmen genom att klicka på de länkar som återfinns på opendownload.de, krävs det att man tecknar ett abonnemang. Vid den tidpunkt som var aktuell i målet vid den nationella domstolen, uppgick kostnaden härför till 96 euro per år. Avtal ingås online genom att kunden fyller i ett formulär på en interaktiv webbsida. Kunden förklarar härvid, genom att på ett särskilt ställe kryssa för en ruta, att den godkänner de allmänna avtalsvillkoren och avsäger sig ångerrätten. Den information som avses i artiklarna 4 och 5 i direktivet, särskilt den information som avser ångerrätt, visas inte direkt för kunden. Kunden kan emellertid se den genom att klicka på en länk på den webbsida där avtalet ingås.

11. När kunden har ingått avtal på webbplatsen får den ett e-brev med ett användarnamn och ett lösenord, så att kunden kan använda sig av webbplatsen opendownload.de. Detta meddelande innehåller inte någon särskild uppgift om ångerrätt. Därefter får kunden en faktura på 96 euro där han påminns om att han avsagt sig ångerrätten.

12. Det nationella målet inleddes genom att Bundesarbeitskammer, ett organ som bland annat har till uppgift att driva konsumentskyddsfrågor, väckte talan. Bundesarbeitskammer ansåg att Content Services agerande är rättsstridigt och innebär att ett flertal unionsrättsliga och nationella bestämmelser på konsumentskyddsområdet åsidosätts.

13. Content Services, svarande i första instans, överklagade detta första avgörande till den hänskjutande domstolen. Den hänskjutande domstolen anser att det för utgången i målet är nödvändigt att domstolen lämnar ett förhandsavgörande avseende omfattningen av artikel 5 i direktivet. Den har därför vilandeförklarat målet och ställt följande tolkningsfråga: ”Är villkoret i artikel 5.1 i direktivet om distansavtal uppfyllt – enligt vilken en konsument ska få en bekräftelse på den information som anges i direktivet via ett varaktigt medium som är tillgängligt för honom, såvida inte denna information har lämnats till konsumenten via ett varaktigt medium i samband med att avtalet ingicks – om informationen hålls tillgänglig för konsumenten via en hyperlänk på företagarens webbplats och denna länk finns i en text som konsumenten måste markera som läst genom förbockning för att kunna ingå ett avtal?” .

III – Inledande anmärkningar

14. De faktiska omständigheter som gett upphov till målet vid den nationella domstolen är i flera avseende anmärkningsvärda, även om det inte är fråga om något enstaka fall. I tyskspråkiga länder är det vanligt förekommande att det i pressen skrivs om situationer där internetanvändare, som har sökt fritt tillgänglig mjukvara, har laddat ned sådan mjukvara från sådana webbplatser som den som Content Services driver och därvid tecknat abonnemang utan att ens vara medvetna om det. I Österrike och framför allt i Tyskland har tvister med anledning av sådana situationer redan gett upphov till en rad domstolsavgöranden.

15. Inom ramen för förevarande fall uppkommer flera intressanta rättsfrågor. ( 9 ) Föremålet för begäran om förhandsavgörande är emellertid mycket begränsat. Det avser nämligen uteslutande sättet på vilket information överförs till kunden i den mening som avses i artikel 5 i direktivet. Den följande redogörelsen kommer således endast att avse den särskilda aspekten.

16. Det ska för övrigt framhållas att domstolen genom tolkningsfrågan inte har ombetts att exakt definiera den allmänna innebörden av begreppet ”varaktigt medium”. Tolkningsfrågan avser endast huruvida en sådan affärspolicy som Content Services tillämpar är förenlig med de villkor som anges i direktivet med avseende på skyldigheten att lämna viss information via ett varaktigt medium. Det är med andra ord inte fråga om en uttömmande definition av begreppet, utan endast om huruvida den omständigheten att information som hålls tillgänglig på en webbsida, och som är tillgänglig via en länk som konsumenten visas innan avtal ingås, ska anses innebära att information lämnats via ett varaktigt medium.

17. Även om det ter sig lockande att uttömmande definiera begreppet ”varaktigt medium”, anser jag att det ”minimalistiska” synsätt som den hänskjutande domstolen indirekt antagit ska följas. I stället för att ge en allmän och detaljerad definition, ska det fastställas huruvida, under sådana omständigheter som de som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, villkoren för att det ska anses föreligga ett varaktigt medium är uppfyllda. Det är möjligt att ge en allmän definition, men den ska i så fall vara abstrakt formulerad utan att det därvid gås närmare in på hur ett varaktigt medium i tekniskt hänseende ska vara utformat. Det ska nämligen inte glömmas bort att alltför omfattande restriktioner, på ett sådant område som området för ny teknologi, kan få negativa konsekvenser och till sist vara till nackdel för konsumenten. Av betydelse är att sättet på vilket en viss verksamhet i tekniskt hänseende genomförs (till exempel vad avser ingående av avtal eller tillhandahållande av information till konsumenten) är förenligt med vad som anges i direktivet. Det är däremot olämpligt att i förväg ange vilka tekniska lösningar som är förenliga med direktivet, eftersom den tekniska utvecklingen inom kort kan medföra nya tekniska lösningar som vi i nuläget ännu inte kan föreställa oss, men som i praktiken kan komma att bättre motsvara de villkor som lagstiftaren uppställt.

IV – Bedömning

A – Allmänna anmärkningar

18. Det är ostridigt att Content Services inte, efter det att avtalet ingåtts, lämnat någon särskild bekräftelse på informationen i den mening som avses i artikel 5 i direktivet. Enligt det bolaget var en sådan bekräftelse inte nödvändig, eftersom det sätt på vilket informationen hållits tillgänglig för kunderna i den mening som avses i artikel 4 innebär att villkoren i artikel 5 också är uppfyllda. Detta gäller särskilt villkoret att informationen ska erhållas via ett ”varaktigt medium”. I ett sådant fall är det, såsom framgår av artikel 5, inte nödvändigt att i ett senare skede bekräfta informationen.

19. Såsom följer av beskrivningen av de faktiska omständigheterna skulle de potentiella kunderna då avtal ingicks, genom att på ett särskilt ställe kryssa för en ruta, förklara att de avsade sig ångerrätten och godkände de allmänna avtalsvillkoren. De allmänna avtalsvillkoren, bestämmelserna om ångerrätt och information om behandling av personuppgifter visades inte på samma sida. Det var emellertid möjligt att få information härom genom att klicka på en länk som var placerad bredvid den ruta som skulle kryssas i vid godkännandet av avtalsvillkoren.

20. Det står klart att den information som återfanns på de webbsidor som den potentiella kunden hade tillgång till, innan vederbörande ingick avtal genom att klicka på en länk på den sida där avtal ingicks, innehöll all sådan information som krävs enligt artiklarna 4 och 5 i direktivet. Den hänskjutande domstolen förefaller utgå ifrån att detta sätt att presentera information på är tillräckligt för att villkoren i artikel 4 ska vara uppfyllda men att det är oklart huruvida det är tillräckligt för att även villkoren i artikel 5 ska anses vara uppfyllda.

21. Naturligtvis anser Content Services att denna fråga ska besvaras jakande. Det är tillräckligt att information hålls tillgänglig för kunderna på en webbsida som kunderna kan få tillgång till, för att informationen ska anses ha lämnats via ett varaktigt medium i den mening som avses i artikel 5. Enligt Bundesarbeitskammer, kommissionen och den övervägande delen av de regeringar som har yttrat sig däremot är det inte tillräckligt att endast hålla information tillgänglig för kunderna, så att de har möjlighet att klicka på en länk i samband med att avtal ingås, för att villkoren i nämnda artikel ska anses vara uppfyllda.

22. Redan nu ska framhållas att Content Services synsätt, enligt min uppfattning, inte kan godtas. Sättet på vilket bolaget håller information tillgänglig för kunderna är inte förenligt med artikel 5 i direktivet. Jag kommer nedan att redogöra för skälen för min bedömning.

B – De två aspekterna av skyldigheten enligt artikel 5

23. Generellt sett ska enligt direktivet två grundläggande villkor vara uppfyllda för att information ska anses ha lämnats till kunden, i den mening som avses i artikel 5.

24. För det första ska kunden ”få” information. Det innebär närmare bestämt att informationen ska överföras till kunden utan att denne behöver vidta några åtgärder för att erhålla informationen. Härvid ska även framhållas att detta uttryckssätt i de flesta språkversioner av direktivet förstärks genom att det görs skillnad mellan information i artikel 4 – som endast ska ”hållas tillgänglig” för den potentielle kunden ( 10 ) – och information i artikel 5, som kunden däremot ska ”få” ( 11 ). Den italienska språkversionen av direktivet, där det står att kunden ska ”få” (”ricevere”) information i båda bestämmelserna, överensstämmer således inte med majoriteten, även om det även i den italienska språkversionen i artikel 5 står att information ska lämnas och inte endast hållas tillgänglig för kunden.

25. Syftet med bestämmelsen är klart. Enligt direktivet ska konsumenten erhålla viss information, som den behöver för att automatiskt kunna tillvarata sina rättigheter, utan att behöva vidta några åtgärder. I annat fall skulle skyddsnivån för många konsumenter, särskilt de som inte är så medvetna, vara lägre, genom att de inte nödvändigtvis vet hur de, när så behövs, hittar den ifrågavarande informationen.

26. För det andra ska kunden ges kontroll över den information som den lämnats i den mening som avses i artikel 5. Enligt min uppfattning är det syftet med skyldigheten att lämna information via ett ”varaktigt medium”. Om informationen i stället hade lämnats till kunden via ett icke varaktigt medium är det uppenbart att den konsumentskyddsnivå som säkerställs genom direktivet skulle bli avsevärt lägre. Kunden kan, om så är nödvändigt, använda sig av informationen för att tillvarata sina rättigheter, endast under förutsättning att informationen på ett tillförlitligt sätt fortsätter att finnas tillgänglig.

27. Att konsumentskydd är syftet med bestämmelsen avseende varaktigt medium bekräftas genom definitionen av begreppet ”varaktigt medium” i de andra direktiv som nämnts ovan. Enligt de direktiven är det, såsom har kunnat konstateras, av avgörande betydelse att konsumenten har möjlighet att bevara, hämta och återge information under en tid som är lämplig.

28. Vidare är såsom framgår av domstolens rättspraxis konsumentskyddet en av grundpelarna i direktivet. Av grundläggande betydelse för konsumentskyddet är ångerrätten, och direktivet har till syfte att säkerställa att konsumenten kan göra gällande denna rättighet. ( 12 )

29. Det ska således prövas huruvida sådan information som anges i artikel 5 i direktivet i förevarande fall har lämnats till kunden på ett sätt som är förenligt med de ovannämnda villkoren. Det kommer att göras en bedömning med avseende på de olika villkoren var för sig.

C – Kravet att kunden ska ”få” informationen

30. Såsom har framhållits måste kunden ”få” informationen för att villkoren i artikel 5 i direktivet ska vara uppfyllda, det vill säga kunden ska inte behöva vidta några åtgärder för att erhålla informationen.

31. Om kunden måste klicka på en länk på den webbsida som är avsedd för att ingå avtal för att kunna se nödvändig information, anser jag inte att villkoren i artikel 5 är helt uppfyllda. Att klicka på en länk kan visserligen i princip göras utan någon särskild svårighet, men det förutsätter att konsumenten vidtar en åtgärd och det krävs således att denne spelar en ”aktiv” roll. Tanken med artikel 5 är emellertid att konsumenten ska erhålla viss information även utan att denne ska behöva vidta någon åtgärd (naturligtvis bortsett från själva avtalsslutandet).

32. Det ska härvid även påpekas att kunden, på området för elektronisk handel, i allmänhet utan svårighet kan tillhandahållas sådan information som avses i artikel 5 i direktivet utan att kunden därvid behöver vidta några åtgärder. Vidare anser jag det vara av särskild betydelse att Content Services till sina egna kunder, efter det att avtal ingåtts, skickar ett e-brev som bland annat innehåller en bekräftelse på att avtal ingåtts och nödvändiga uppgifter (såsom användarnamn och lösenord) för att koppla upp sig på webbplatsen. Det är uppenbart att det exempelvis inte föreligger några tekniska hinder för att i ett sådant meddelande även lägga till sådan information som avses i artikel 5.

33. Om aktörerna på området för elektronisk handel ges rätt att kräva att kunderna ska vidta vissa åtgärder för att få tillgång till sådan information som avses i artikel 5 i direktivet, även om det endast krävs att kunden ska använda sig av en länk som visas i samband med avtalsslutandet, finns det risk för missbruk. Det står nämligen klart att även om det är enkelt att klicka på en länk, och det står alla internetanvändare fritt att göra det, inte alla har förmåga att i samband med avtalsslutandet uppfatta att det är nödvändigt att klicka på en länk för att bättre kunna, om så krävs, tillvarata sina rättigheter i framtiden.

34. I förevarande fall är således det första av de två villkor som ska vara uppfyllda inte uppfyllt, för att det ska vara säkerställt att artikel 5 i direktivet följs: konsumenten har inte ”fått” den föreskrivna informationen. Detta är egentligen tillräckligt för att kunna ge ett användbart svar till den hänskjutande domstolen. För fullständighetens skull, kommer jag emellertid att göra en prövning även med avseende på det andra av de två villkoren i nämnda bestämmelse.

D – Kravet att kunden ska ges kontroll över den information som den lämnats

35. Det andra villkoret i artikel 5 är, såsom har framgått ovan, kopplat till begreppet ”varaktigt medium”: skyldigheten att lämna information via ett varaktigt medium motsvarar kravet att tillhandahålla konsumenten information på ett sätt som gör det möjligt för denne att använda informationen, när så krävs, för att tillvarata sina rättigheter.

36. Såsom har framgått ovan, har lagstiftaren i annan lagstiftning definierat begreppet ”varaktigt medium”. Även om dessa definitioner inte automatiskt är tillämpliga i detta sammanhang, kan de utgöra vägledning. Det saknas nämligen skäl att anta att de definitionerna hänför sig till ett annat begrepp än det som återfinns i direktiv 97/7/EG. ( 13 )

37. Av nämnda definitioner framgår vissa huvudprinciper, närmare bestämt möjligheten för kunden att a) spara eller i alla fall bevara informationen, b) få tillgång till informationen i oförändrad form, under en ”lämplig” tidsperiod och c) återge den bevarade informationen i oförändrad form.

38. Frågan är således huruvida en webbplats kan – och i så fall under vilka förutsättningar – utgöra ett ”varaktigt medium” i den mening som avses i direktivet. Såsom nämnts ovan håller Content Services endast informationen tillgänglig för sina egna kunder på en webbsida på webbplatsen opendownload.de.

39. Domstolen har ännu inte uttalat sig om begreppet varaktigt medium. Däremot uttalade sig Efta-domstolen nyligen i frågan i en dom från januari 2010 ( 14 ). I den domen angav Efta-domstolen att även en webbplats i princip kan utgöra ett varaktigt medium, under förutsättning att tre kumulativa villkor är uppfyllda. För det första ska webbplatsen vara sådan att konsumenten ges möjlighet att bevara den information som den fått. För det andra ska informationen kunna bevaras under tillräckligt lång tid. Hur länge informationen ska kunna bevaras kan inte anges generellt, utan ska fastställas från fall till fall. Slutligen ska den som har lämnat informationen, till skydd för kunden, garantera att informationen förblir oförändrad.

40. Min uppfattning är att Efta-domstolens överväganden i nyss nämnda avgörande till största delen är rimliga.

41. Det kan naturligtvis inte uteslutas att en webbsida i princip också kan uppfylla de krav som uppställs för att den ska kunna anses utgöra ett varaktigt medium i den mening som avses i direktivet. Av definitionen på varaktigt medium i direktiv 2002/92/EG följer, såsom framgår ovan, exempelvis uttryckligen att en webbplats kan anses utgöra ett varaktigt medium. Detta gäller trots att en webbplats inte förutsätts uppfylla kriterierna i bestämmelsen, till skillnad från vad som till exempel är fallet med CD-rom och e-meddelanden. Följaktligen ska det i varje enskilt fall göras en bedömning av huruvida en webbplats uppfyller de nödvändiga villkoren.

42. Nämnda villkor avser, såsom jag nämnt ovan, att kunden ska ges kontroll över informationen och att den som lämnat informationen inte längre ska ha sådan kontroll. Efta-domstolen gjorde rätt när den påpekade att detta innebär att kunden ska kunna bevara informationen under tillräckligt lång tid för att kunna tillvarata sina rättigheter och att den som lämnat informationen inte ska kunna ändra informationen.

43. Det ankommer inte på domstolen att ange de tekniska lösningarna för detta, utan det ska ske en bedömning i varje enskilt fall. Faktum kvarstår emellertid att en vanlig webbsida, såsom den på vilken Content Services lämnar information till sina kunder, inte uppfyller de angivna villkoren. En vanlig webbsida är nämligen till sin natur inte sådan att den som använder sidan ges kontroll över den. I stället innehar den som publicerar sidan kontrollen och denne har rätt att efter eget skön när som helst ändra eller ta bort sidan. Den omständigheten att konsumenten eventuellt kan skriva ut eller spara sidan föranleder inte någon annan bedömning. I ett sådant fall har nämligen konsumenten och inte säljaren, såsom föreskrivs i direktivet, skapat det varaktiga mediet (den utskrivna eller sparade versionen).

44. Bolaget Content Services webbplats uppfyller således inte heller villkoren i artikel 5 i direktivet med avseende på egenskaperna hos det medium via vilket informationen lämnas till konsumenten.

45. Innan jag avslutar vill jag för övrigt påpeka att även om det i princip inte kan uteslutas att en webbsida kan anses utgöra ett varaktigt medium i den mening som avses i direktivet, kan det vara svårt att närmare ange vilka kriterier som ska vara uppfyllda för att konsumenten ska anses ”få” information på en webbsida, såsom föreskrivs i artikel 5. Såsom har angetts ovan, innebär den bestämmelsen att informationen ska lämnas till kunden utan att denne behöver vidta några åtgärder. Det bör noggrant undersökas huruvida det är förenligt med direktivet att en säljare, efter det att avtal ingåtts, skickar ett e-brev till kunden som innehåller en länk till en webbsida där informationen återfinns. I ett sådant fall och även om en webbsida anses utgöra ett varaktigt medium, krävs det nämligen att konsumenten aktivt vidtar en åtgärd (genom att klicka på en länk som den tillskickats) för att få tillgång till informationen. Bortsett från den rättsliga bedömningen av en sådan situation, kvarstår att det är mycket enklare att låta informationen framgå direkt av texten i e-brevet, vilket dessutom med säkerhet är förenligt med direktivet. ( 15 ) Detta gäller, såsom nämnts ovan, även om det inte på förhand kan uteslutas att det kan förekomma sätt genom vilka information som lämnas på en webbplats kan anses uppfylla båda villkoren i artikel 5 i direktivet.

E – Sammanfattning

46. Sammanfattningsvis kan konstateras att sättet på vilket informationen visas för kunden, med avseende på de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, inte är förenligt med de villkor som uppställs i artikel 5 i direktivet. Den omständigheten att kunden uteslutande lämnas information på en webbsida, som kunden kan få tillgång till genom att klicka på en länk som den förevisats i samband med att avtal ingicks, innebär att kunden inte kan anses ha ”fått” informationen och att informationen inte har lämnats via ett ”varaktigt medium”.

V – Förslag till avgörande

47. Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara tolkningsfrågan från Oberlandesgericht Wien på följande sätt: Villkoren i artikel 5.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG av den 20 maj 1997 om konsumentskydd vid distansavtal är inte uppfyllda, om den information som föreskrivs i nämnda bestämmelse hålls tillgänglig på en webbsida som kunden kan få tillgång till genom att klicka på en hyperlänk som kunden visats i samband med att avtalet ingicks.

( 1 ) Originalspråk: italienska.

( 2 ) Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG av den 20 maj 1997 om konsumentskydd vid distansavtal (EGT L 144, s. 19).

( 3 ) Enligt artikel 14 i direktivet får medlemsstaterna, för att säkerställa en högre skyddsnivå för konsumenten, anta eller behålla strängare bestämmelser.

( 4 ) I den italienska språkversionen av direktivet används med avseende på den information som avses i artikel 4 och artikel 5 verbet ”få” (”ricevere”). I de flesta andra språkversioner ska sådan information som avses i artikel 4 emellertid endast ”hållas tillgänglig”(”messe a disposizione”) för konsumenten, och endast med avseende på sådan information som avses i artikel 5 används verbet ”få”(”ricevere”). Se, exempelvis, den franska, den engelska, den tyska, den spanska och den nederländska versionen av direktivet. Se även nedan punkt 24 i förevarande förslag till avgörande.

( 5 ) Det begrepp som återfinns i artikel 5.1 i direktiv 97/7/EG har inte i alla språkversioner definierats på samma sätt som i andra direktiv där samma begrepp definieras. I till exempel den italienska språkversionen av de bestämmelser där begreppet definieras används inte uttrycket ”supporto duraturo” utan i stället uttrycket ”supporto durevole”. Det står emellertid klart att lagstiftaren avsåg samma begrepp, vilket även följer av en jämförelse av de olika språkversionerna av direktiven. I den övervägande delen av direktiven används vid definitionen samma terminologi som den som används i direktiv 97/7/EG. Se till exempel de engelska (”durable medium”), franska (”support durable”), tyska (”dauerhafter Datenträger”) och spanska (”soporte duradero”) språkversionerna av nämnda bestämmelser.

( 6 ) Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/65/EG av den 23 september 2002 om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter och om ändring av rådets direktiv 90/619/EEG samt direktiven 97/7/EG och 98/27/EG (EGT L 271, s. 16).

( 7 ) Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/92/EG av den 9 december 2002 om försäkringsförmedling (EGT L 9, s. 3).

( 8 ) Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 om konsumenträttigheter och om ändring av rådets direktiv 93/13/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG och om upphävande av rådets direktiv 85/577/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG (EUT L 304, s. 64). Direktiv 97/7/EG ska upphöra att gälla från och med den 13 juni 2014 (se artikel 31 i direktiv 2011/83/EG).

( 9 ) Det är exempelvis oklart huruvida Content Services krav på att kunderna ska avsäga sig sin ångerrätt är lagenligt. Mot bakgrund av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat, framgår det inte helt klart hur Content Services ställer sig till detta. Bolaget har å ena sidan hänvisat till att konsumenten avsagt sig sin ångerrätt och å andra sidan i stället gjort gällande att ångerrätten inte existerar med avseende på bolagets tjänster i enlighet med artikel 6.3 första strecksatsen i direktivet.

( 10 ) Se, till exempel, den franska språkversionen (”le consommateur doit bénéficier des informations suivantes”), den engelska språkversionen (”the consumer shall be provided with the following information”), den tyska språkversionen (”der Verbraucher muß (…) über folgende Informationen verfügen”), den spanska språkversionen (”el consumidor deberá disponer de la información siguiente”) och den nederländska språkversionen (”moet de consument (…) beschikken over de volgende informatie”).

( 11 ) Såsom kommissionen har påpekat ska den omständigheten att information ”lämnas” i artikel 5.1 i direktivet likställas med uttrycket ”få” i den första delen av samma artikel. Det är endast utgångspunkten som förändras. Lagstiftaren utgår från konsumentens synvinkel när den använder sig av ”få” och från säljarens/tjänsteleverantörens synvinkel när den använder sig av ”lämna”.

( 12 ) Se, till exempel, dom av den 3 september 2009 i mål C-489/07, Messner (REG 2009, s. I-7315), punkt 19, och av den 15 april 2010 i mål C-511/08, Handelsgesellschaft Heinrich Heine (REU 2010, s. I-3047), punkt 54.

( 13 ) Se ovan fotnot 5.

( 14 ) Efta-domstolens dom av den 27 januari 2010 i mål E-4/09, Inconsult Anstalt. Domen avser närmare bestämt direktiv 2002/92/EG. Såsom angetts ovan, saknas det dock skäl att anta att begreppet ”varaktigt medium” i det direktivet skulle ha en annan innebörd än begreppet i direktiv 97/7/EG.

( 15 ) Det skulle kunna göras gällande att, beroende på vilket slags e-post-tjänst som konsumenten använder och sättet på vilket konsumenten har tillgång till sin e-post, även ett meddelande som skickas via e-post kan vara sådant att kunden inte ges kontroll över den information som den får. Härvid avses en sådan tjänst där kunden endast erbjuds möjligheten att se sina e-meddelanden via en e-post-server, utan att kunna använda protokoll (IMAP, POP, etcetera) som gör det möjligt för användaren att överföra en eller flera kopior av meddelandena till egna elektroniska apparater (dator, smartphone, etcetera). Ett sådant argument kan emellertid inte godtas. E-post-tjänster är till sin natur sådana att syftet är att privata meddelanden ska överföras till användarna. Vid ett sådant förhållande att en användare förlorar kontrollen över sina meddelanden ska detta tillskrivas en obetänksam handling från användarens sida eller den som tillhandahåller e-post-tjänsten, och inte den säljare som har lämnat information via e-post till sin egen kund. Det kan inte krävas att säljaren ska undvika ett kommunikationsmedel endast av det skälet att kunden eventuellt inte använder det på rätt sätt, eller att säljaren inte ska vända sig till en tillförlitlig tjänsteleverantör.