146.

Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen ska besvara tolkningsfrågorna från Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (Förvaltningsdomstolen i Baden-Württemberg, Tyskland) på följande sätt: 1) Artikel 27.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ska tolkas så, att en sökande av internationellt skydd måste ha tillgång till ett effektivt och skyndsamt rättsmedel som gör det möjligt för vederbörande att åberopa att sexmånadersfristen i artikel 29.1 och 29.2 i förordningen har löpt efter antagandet av överföringsbeslutet och, i förekommande fall, att göra gällande att han eller hon inte har hållit sig undan och att denna frist därför inte kan förlängas. 2) Artikel 29.2 i förordning nr 604/2013 ska tolkas så, att under förutsättning att sökanden av internationellt skydd har informerats om begränsningarna av hans eller hennes rätt att röra sig fritt och om sina skyldigheter att infinna sig hos behöriga nationella myndigheter i enlighet med de nationella bestämmelser som införlivar artikel 5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/33/EU av den 26 juni 2013 om normer för mottagande av personer som ansöker om internationellt skydd och artikel 13.2 a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32/EU av den 26 juni 2013 om gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd, räcker den omständigheten att sökanden, under en relativt lång period, inte vistats i den bostad som han eller hon tilldelats varför dessa myndigheter inte var informerade om var vederbörande befann sig och att en planerad överföring följaktligen inte kunde genomföras, enligt min mening för att förlänga fristen för överföring till 18 månader. 3) Artikel 29.2 i förordning nr 604/2013 och artikel 9 i kommissionens förordning (EG) nr 1560/2003 av den 2 september 2003 om tillämpningsföreskrifter till förordning nr 343/2003, i dess lydelse enligt kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 118/2014 av den 30 januari 2014, ska tolkas så, att när det har fastställts att den berörda personen håller sig undan får den sexmånadersfrist som föreskrivs i artikel 29 i förordning nr 604/2013 ensidigt förlängas av den anmodande medlemsstaten till högst 18 månader under förutsättning att den staten utan dröjsmål underrättar den ansvariga medlemsstaten om den uppskjutna överföringen i enlighet med artikel 9 i förordning nr 1560/2003. Enligt artikel 9.2 i den förordningen ska den anmodande medlemsstaten göra detta före utgången av den sexmånadersfrist som fastställs i artikel 29.1 och 29.2 i förordning nr 604/2013. Den berörda personen måste hålla sig undan vid tidpunkten då försöket att överföra vederbörande genomförs och vid tidpunkten då den anmodande medlemsstaten underrättar den ansvariga medlemsstaten. 4) Artikel 29.2 andra meningen i förordning nr 604/2013 och artikel 9.2 i förordning nr 1560/2003 ska tolkas så, att den omständigheten att den anmodande medlemsstaten, före utgången av sexmånadersfristen, underrättar den ansvariga medlemsstaten om att den berörda personen håller sig undan och, samtidigt, anger en konkret frist, som inte får överstiga 18 månader, före utgången av vilken överföringen ska genomföras, räcker för att förlängningen av överföringsfristen ska komma till stånd. 5) Unionsrättens tillämpningsområde omfattar frågan huruvida överföringen av en sökande av internationellt skydd till den ansvariga medlemsstaten, i enlighet med artikel 29 i förordning 604/2013, är otillåten när sökanden, för det fall vederbörande beviljades internationellt skydd i den staten, skulle löpa en verklig och konstaterad risk att utsättas för en sådan behandling som avses i artikel 4 i stadgan om de grundläggande rättigheterna med hänsyn till de levnadsvillkor som då kan förväntas råda där. 6) En överföring av en sökande av internationellt skydd till den ansvariga medlemsstaten i enlighet med artikel 29 i förordning nr 604/2013 är otillåten när sökanden, för det fall vederbörande beviljades internationellt skydd i den staten, skulle vara utsatt för en allvarlig risk att utsättas för en sådan behandling som anges i artikel 4 i stadgan om de grundläggande rättigheterna med hänsyn till de levnadsvillkor som då kan förväntas råda där. Följaktligen får en överföring av en sökande av internationellt skydd inom ramen för förordning nr 604/2013 endast genomföras under omständigheter som innebär att det är uteslutet att överföringen medför en verklig och konstaterad risk för att den berörda personen, efter att ha beviljats internationellt skydd, utsätts för omänsklig eller förnedrande behandling i den mening som avses i artikel 4 i stadgan om de grundläggande rättigheterna. 7) Enligt principen om ömsesidigt förtroende ska det presumeras att den behandling som personer som beviljats internationellt skydd erhåller i varje medlemsstat överensstämmer med kraven i stadgan om de grundläggande rättigheterna, konventionen angående flyktingars rättsliga ställning som undertecknades den 28 juli 1951 i Genève, vilken trädde i kraft den 22 april 1954, i dess lydelse enligt protokollet angående flyktingars rättsliga ställning, som antogs i New York den 31 januari 1967 och som trädde i kraft den 4 oktober 1967 samt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950. Denna presumtion om överensstämmelse stärks om medlemsstaten de jure men också de facto införlivar bestämmelserna i kapitel VII i Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/95/EU av den 13 december 2011 om normer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska anses berättigade till internationellt skydd, för en enhetlig status för flyktingar eller personer som uppfyller kraven för att betecknas som subsidiärt skyddsbehövande, och för innehållet i det beviljade skyddet, vilket har rubriken ”Innebörden av internationellt skydd”, som föreskriver en nivå av social trygghet för de aktuella personerna som är likvärdigt med, eller högre än det som förskrivs i Genèvekonventionen. Denna presumtion om överensstämmelse med bland annat artikel 4 i stadgan kan emellertid motbevisas. För att det ska anses att det föreligger allvarliga och konstaterade skäl att anta att personer som beviljats internationellt skydd skulle löpa en verklig risk att utsättas för omänsklig eller förnedrande behandling i den mening som avses i artikel 4 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, på grund av deras levnadsvillkor i den medlemsstat som är ansvarig enligt förordning nr 604/2013, ska de befinna sig i en synnerligen allvarlig situation som är följden av systematiska brister som drabbar dem i denna medlemsstat. 8) Kontrollen av huruvida en sådan situation föreligger i den ansvariga medlemsstaten grundar sig enbart på en konkret bedömning av de faktiska omständigheterna. Den hänskjutande domstolen ska beakta alla bevis som den berörda personen har lagt fram avseende alla relevanta omständigheter som rör levnadsvillkoren för personer som beviljats internationellt skydd i den ansvariga medlemsstaten, inbegripet lagar och förordningar och det sätt på vilket de faktiskt genomförs. Förekomsten av en enda rapport från en icke-statlig organisation avseende levnadsvillkoren i den ansvariga medlemsstaten skulle inte kunna utgöra tillräcklig bevisning. I ett sådant fall måste den hänskjutande domstolen stödja sig på annan bevisning och, i förekommande fall, utse en sakkunnig.