Förstainstansrättens beslut (tredje avdelningen) den 19 september 2001. - Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mot Europeiska unionens råd. - Fiske - Bevarande av havets resurser - Utbyte av fiskekvoter - Överlåtelse av fiskekvoter för ansjovis som tilldelats Republiken Portugal - Talan om ogiltigförklaring - Invändning om rättsstridighet - Upptagande till sakprövning. - Förenade målen T-54/00 och T-73/00.



Rättsfallssamling 2001 s. II-02691



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Talan om ogiltigförklaring - Fysiska eller juridiska personer - Rättsakter som berör dem direkt och personligen - Utbyte av fiskekvoter mellan medlemsstaterna - Bestämmelse som tillåter överlåtelse av fiskekvoter för ansjovis som tilldelats Republiken Portugal - Talan väckt av redare och av förbund som företräder kollektiva intressen av sammanslutningar av redare - Avvisning

(Artikel 230 fjärde stycket EG; rådets förordning nr 2742/1999)

2. Invändning om rättsstridighet - Accessorisk natur - Talan kan inte upptas till prövning - Avvisning av invändningen

(Artikel 241 EG)

Sammanfattning

1. Avvisas skall en talan, väckt av redare som är etablerade i Spanien, om ogiltigförklaring av nionde rubriken i bilaga I D till förordning nr 2742/1999, som på grundval av möjligheten att byta ut fiskekvoter mellan Republiken Frankrike och Republiken Portugal för år 2000 godkände att 3 000 ton av den kvot på 5 220 ton ansjovis i ICES-områdena IX och X samt i CECAF-område 34.1.1 som tilldelats sistnämnda stat, kunde utfiskas i vatten i ICES-område VIII, som står under Republiken Frankrikes suveränitet eller jurisdiktion.

Sökandena är inte berörda av den omtvistade bestämmelsen, som har allmän giltighet, på så sätt att bestämmelsen påverkar dem på grund av vissa utmärkande egenskaper som de har eller på grund av omständigheter som med avseende på nämnda bestämmelse särskiljer dem från alla andra personer. Närmare bestämt hade rådet, vid tidpunkten för antagandet av denna bestämmelse, ingen skyldighet att beakta sökandenas särskilda situation.

Likaså skall avvisas en talan om ogiltigförklaring av samma bestämmelse som väckts av tre förbund som omfattar sammanslutningar av redare. En sammanslutning som bildats i syfte att främja en grupp rättssubjekts kollektiva intressen kan inte anses vara personligen berörd i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, och följaktligen kan en sådan sammanslutning inte väcka talan om ogiltigförklaring då dess medlemmar inte var för sig har talerätt.

( se punkterna 50-52 och 78 )

2. Det förhållandet att det är möjligt att med stöd av artikel 241 EG åberopa att en förordning eller en rättsakt som har allmän giltighet inte är tillämplig, utgör inte en självständig rätt att väcka talan, utan kan endast utövas på ett accessoriskt sätt. Nämnda artikel kan inte åberopas då det inte föreligger en grundläggande rätt att föra talan.

( se punkt 82 )

Parter

I målen T-54/00 och T-73/00,

Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa, San Sebastián (Spanien),

Federación de Cofradías de Pescadores de Vizcaya, Bilbao (Spanien),

Federación de Cofradías de Pescadores de Cantabria, Santander (Spanien),

samt

de 59 sökanden vilkas namn finns angivna i bilagan till förevarande beslut,

företrädda av advokaterna R. García-Gallardo Gil-Fournier och D. Domínguez Pérez,

sökande i mål T-54/00,

Nicólas Martínez Rey m.fl., Ares, La Coruña (Spanien),

Porvenir Numero Cuatro, SL, Riviera, La Coruña (Spanien),

Hermanos Deza, SL, Sanxenxo, Pontevedra (Spanien),

företrädda av advokaterna J.R. García-Gallardo Gil-Fournier och D. Domínguez Pérez,

sökande i mål T-73/00,

mot

Europeiska unionens råd, företrätt av J. Carbery, I. Díez Parra och M. Sims-Robertson, båda i egenskap av ombud,

svarande,

med stöd av

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av T. van Rijn och J. Guerra Fernández, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

intervenient,

angående en ansökan, i båda målen, dels om ogiltigförklaring av den nionde rubriken i bilaga I D till rådets förordning (EG) nr 2742/1999 av den 17 december 1999 om fastställande för år 2000 av fiskemöjligheter och därmed förbundna villkor för vissa fiskbestånd och grupper av fiskbestånd i gemenskapens vatten och, för gemenskapens fartyg, i andra vatten där fångstbegränsningar krävs, samt om ändring av förordning (EG) nr 66/98 (EGT L 341, s. 1), dels om fastställelse av att punkt 1.1 i i bilaga IV till rådets förordning (EG) nr 685/95 av den 27 mars 1995 om administreringen av fiskeinsatsen med avseende på vissa fiskezoner och fiskeresurser i gemenskapen (EGT L 71, s. 5) är rättsstridig,

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)

sammansatt av ordföranden J. Azizi samt domarna K. Lenaerts och M. Jaeger,

justitiesekreterare: H. Jung,

följande

Beslut

Domskäl

Tillämpliga bestämmelser

1 Artikel 2.1 i rådets förordning (EEG) nr 3760/92 av den 20 december 1992 om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk (EGT L 389, s. 1; svensk specialutgåva, område 4, volym 4, s. 154) har följande lydelse:

"De allmänna målen för den gemensamma fiskeripolitiken skall i fråga om utnyttjandet vara att skydda och bevara de levande marina akvatiska resurser som är tillgängliga och får utnyttjas och att se till att dessa resurser långsiktigt utnyttjas på ett ändamålsenligt och ansvarsfullt sätt under de ekonomiska och sociala förhållanden som passar sektorn, varvid hänsyn skall tas till följderna för det marina ekosystemet och särskilt till producenternas och konsumenternas behov.

I detta syfte införs därför ett gemenskapssystem för styrning av utnyttjandet som skall göra en varaktig balans mellan resurserna och utnyttjandet av dem möjlig inom de olika fiskeområdena."

2 I detta avseende föreskrivs i artikel 4.1 i förordning nr 3760/92 följande:

"För att säkerställa att fiskeresurserna utnyttjas på ett hållbart, ändamålsenligt och ansvarsfullt sätt skall rådet, om inte annat fastställts, enligt förfarandet i artikel 43 i fördraget införa gemenskapsbestämmelser om villkor för tillträde till farvatten och fiskeresurser och för utnyttjandet av dem. Dessa bestämmelser skall bygga på tillgängliga biologiska, socioekonomiska och tekniska analyser, särskilt de rapporter som utarbetats av den kommitté som anges i artikel 16."

3 Det framgår för övrigt av artikel 8.4 i och ii i samma förordning att rådet på förslag av kommissionen för varje fiske eller grupp av fisken från fall till fall skall besluta om totala tillåtna fångstmängder (nedan kallad TAC) eller högsta tillåtna fiskeansträngning, om så är lämpligt för flera år samt fördela fiskemöjligheterna mellan medlemsstaterna på ett sådant sätt att varje medlemsstat tillförsäkras ett relativt stabilt fiske i fråga om vart och ett av de berörda bestånden. På begäran av de medlemsstater som direkt berörs kan rådet emellertid ta hänsyn till utvecklingen av minimikvoter och reguljära kvotutväxlingar sedan 1983, varvid hänsyn på lämpligt sätt bör tas till den samlade balansen i fråga om andelarna.

4 Slutligen föreskrivs i artikel 9.1 i förordning nr 3760/92 att medlemsstaterna, efter anmälan till kommissionen, sinsemellan kan byta alla eller delar av de fiskemöjligheter som tilldelats dem.

5 Rådets förordning (EG) nr 2742/1999 av den 17 december 1999 om fastställande för år 2000 av fiskemöjligheter och därmed förbundna villkor för vissa fiskbestånd och grupper av fiskbestånd i gemenskapens vatten och, för gemenskapens fartyg, i andra vatten där fångstbegränsningar krävs, samt om ändring av förordning (EG) nr 66/98 (EGT L 341, s. 1) antogs med stöd av artikel 4 och artikel 8.4 i förordning nr 3760/92. I denna förordning fastställs TAC för vissa fiskbestånd för år 2000. Vad gäller ansjovis fastställdes i förordningen för det område som av det Internationella rådet statistiskt kartlagts och definierats för utvinning ur havet (ICES) (nedan kallat ICES-området) som ICES-område VIII, en TAC om 16 000 ton, varvid 14 400 ton tilldelades Konungariket Spanien och 1 600 ton Republiken Frankrike (åttonde rubriken i bilaga I D till förordningen). För ICES-områdena IX och X samt i område 34.1.1, fastställt av Fiskerikommittén för östra Centralatlanten (CECAF) (nedan kallat CECAF-område 34.1.1), fastställdes en TAC om 10 000 ton, varvid 4 780 ton tilldelades Konungariket Spanien och 5 220 ton Republiken Portugal (nionde rubriken i bilaga I D till förordningen).

6 Den TAC som härvid fastställts för ansjovis i ICES-område VIII är, till följd av vetenskapliga yttranden som pekade på att lekbeståndets biomassa år 2000 kunde nå en farligt låg nivå, något lägre jämfört med den TAC som tilldelats tidigare år för detta område. Rådet beslutade emellertid, till följd av en förbättrad vetenskaplig bedömning av lekbeståndets biomassa som gjordes i början av år 2000, att ändra TAC för ansjovis i området och fastställa den nivå som fastställts tidigare år, det vill säga en TAC om 33 000 ton, varvid 29 700 ton tilldelas Konungariket Spanien och 3 300 ton Republiken Frankrike (rådets förordning (EG) nr 1446/2000 av den 16 juni 2000 med ändring av förordning nr 2742/1999 (EGT L 163, s. 3)).

7 Till den TAC för ansjovis som tilldelats Republiken Frankrike i ICES-område VIII skall för övrigt läggas den ansjoviskvot som varje år sedan år 1995 överlåtits till denna stat av Republiken Portugal.

8 Med stöd av artikel 9.1 i förordning nr 3760/92 genomför nämligen Republiken Frankrike och Republiken Portugal varje år utbyten av de fiskemöjligheter som tilldelats dem. Formen och villkoren för utbytena framgår av punkt 1.1 i bilaga IV till rådets förordning (EG) nr 685/95 av den 27 mars 1995 om administreringen av fiskeinsatsen med avseende på vissa fiskezoner och fiskeresurser i gemenskapen (EGT L 71, s. 5), i vilken följande är föreskrivet:

"Utbytena mellan Frankrike och Portugal kan förnyas genom tyst samförstånd för perioden 1995 till 2002 under förbehåll av att varje medlemsstat har möjlighet att ändra villkoren varje år vid det årliga fastställandet av totala tillåtna fångstmängder (TAC) och kvoter.

Utbytena avser följande totala tillåtna fångstmängder:

i) Eftersom en gemensam total tillåten fångstmängd för ansjovis fastställs för ICES-områdena VIII och IX kommer 80 % av Portugals fiskemöjligheter varje år att överlåtas till Frankrike, då dessa fiskemöjligheter får utnyttjas endast i vatten som står under Frankrikes suveränitet eller jurisdiktion ¼ "

9 I enlighet med reglerna om utbyte har rådet, i nionde rubriken i bilaga I D till förordning nr 2742/1999, för år 2000 godkänt att av den kvot på 5 220 ton ansjovis i ICES-områdena IX och X samt i CECAF-område 34.1.1 (se punkt 5 ovan) som tilldelats Republiken Portugal, kan 3 000 ton utfiskas i vatten i ICES-område VIII, som står under Republiken Frankrikes suveränitet eller jurisdiktion (nedan kallad den omtvistade bestämmelsen).

Förfarandet i mål T-54/00

10 Det är mot denna bakgrund som 59 redare (fysiska personer, föreningar och bolag), de spanska provinserna Asturien, La Coruña, Pontevedra och Lugo samt tre förbund som omfattar sammanslutningar av redare i provinserna Guipúzcoa, Kantabrien och Vizcaya genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 11 mars 2000, har väckt förevarande talan.

11 Sökandena har även genom särskild handling, som registrerades vid förstainstansrättens kansli den 14 mars 2000, ansökt om uppskov med verkställigheten av den omtvistade bestämmelsen. Förstainstansrättens ordförande avslog denna ansökan genom beslut av den 10 juli 2000 i mål T-54/00 R, Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mot rådet (REG 2000, s. II-2875). Detta beslut fastställdes efter överklagande av domstolens ordförande genom beslut av den 12 oktober 2000 i mål C-300/00 P(R), Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mot rådet (REG 2000, s. I-8797).

12 Rådet har genom särskild handling, som inkom till förstainstansrättens kansli den 17 maj 2000, gjort en invändning om rättegångshinder i enlighet med artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler. Sökandena inkom med sina yttranden över invändningen den 5 juli 2000.

13 Genom beslut av den 27 juni 2000 tilläts kommissionen intervenera till stöd för rådets yrkanden. Kommissionen inkom med sin interventionsinlaga den 4 oktober 2000. Rådet och sökandena framförde sina synpunkter på interventionsinlagan den 20 december 2000 respektive den 8 januari 2001.

Förfarandet i mål T-73/00

14 Tre redare från de spanska provinserna La Coruña och Pontevedra har genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 27 mars 2000 väckt talan i ett mål där saken som är föremål för prövning är densamma som i mål T-54/00.

15 Rådet har genom särskild handling, som inkom till förstainstansrättens kansli den 26 maj 2000, gjort en invändning om rättegångshinder i enlighet med artikel 114.1 i rättegångsreglerna. Sökandena inkom med sina yttranden över invändningen den 5 juli 2000.

16 Sökandena har i skrivelse av den 29 juni 2000 vid förstainstansrätten ansökt om att detta mål skall förenas med mål T-54/00 med anledning av att saken i båda målen är densamma. Rådet har i skrivelse av den 31 juli 2000 underrättat förstainstansrätten om att rådet motsätter sig en förening av målen.

17 Genom beslut av den 6 november 2000 tilläts kommissionen intervenera till stöd för rådets yrkanden. Kommissionen inkom med sin interventionsinlaga den 14 december 2000. Rådet och sökandena framförde sina synpunkter på interventionsinlagan den 9 februari respektive den 5 mars 2001.

Parternas yrkanden i målen T-54/00 och T-73/00

18 Sökandena har yrkat att förstainstansrätten skall

- förklara att talan i målen kan tas upp till sakprövning,

- ogiltigförklara den omtvistade bestämmelsen,

- fastställa att punkt 1.1 i i bilaga IV till förordning nr 685/95 är rättsstridig,

- förplikta rådet och kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

19 Rådet och kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall

- avvisa talan i de båda målen,

- förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Förening av målen

20 På grund av sambandet mellan målen T-54/00 och T-73/00, skall målen förenas vad gäller förevarande beslut.

Upptagande till sakprövning

21 Enligt artikel 111 i rättegångsreglerna kan rätten fatta ett motiverat beslut utan ytterligare behandling om det är uppenbart att talan inte kan tas upp till prövning eller det är uppenbart att talan saknar rättslig grund. Förstainstansrätten finner att handlingarna i förevarande mål innehåller tillräckliga upplysningar och beslutar i enlighet med nämnda bestämmelse att avgöra målet utan ytterligare behandling.

22 Det skall påpekas att rådet i båda målen, vad gäller invändningen om rättegångshinder, grundat sin argumentation på sökandenas bristande talerätt. I mål T-73/00 har rådet emellertid anfört ytterligare en grund, enligt vilken sökandenas identitet inte har preciserats på ett tydligt sätt.

23 Förstainstansrätten beslutar att först analysera denna andra grund. Därefter övergår förstainstansrätten till prövningen av grunden avseende sökandenas bristande talerätt.

Frågan om sökandenas identitet i mål T-73/00 har preciserats på ett tydligt sätt

Parternas argument

24 Rådet har gjort gällande att talan i mål T-73/00 skall avvisas, eftersom den inte, vad gäller frågan om sökandenas identitet, uppfyller de formella krav som är föreskrivna i artikel 19 första stycket i EG-stadgan för domstolen och i artikel 44.1 i förstainstansrättens rättegångsregler. Enligt rådets uppfattning är det nämligen inte möjligt att klart och tydligt fastställa sökandenas identitet eftersom talan, enligt första sidan i ansökan, har väckts av redarna (fysiska personer, föreningar och bolag) i provinserna La Coruña och Pontevedra, vilket ger vid handen att det rör sig om samtliga redare i dessa två provinser, emedan det endast är namnen på tre fiskeföretag som förekommer i bilagan till ansökan.

25 Rådet har gjort gällande att det i det här avseendet skall hänvisas till fast rättspraxis av vilken framgår att en ansökan skall vara tillräckligt klar och precis för att svaranden skall kunna förbereda sitt försvar och för att förstainstansrätten skall kunna pröva talan, i förekommande fall utan att ha tillgång till andra uppgifter (förstainstansrättens beslut av den 29 november 1993 i mål T-56/92, Koelman mot kommissionen, REG 1993, s. II-1267, punkt 21). Enligt rådet skall denna rättspraxis tillämpas även vad gäller fastställandet av sökandenas identitet, eftersom det inte är möjligt för svaranden att kontrollera om sökandena uppfyller kraven i artikel 230 fjärde stycket EG, om sökandena inte kan identifieras.

26 Enligt sökandena beror det identifikationsproblem som rådet har åberopat huvudsakligen på att sökandena egentligen skulle ha varit part i talan som väckts i mål T-54/00, men att de tvingades att väcka förevarande talan på grund av att nödvändiga intyg inte kunnat erhållas i rätt tid. Vad gäller grunderna för de argument som sökandena har anfört till stöd för förevarande talan, har sökandena hänvisat till de inlagor som ingetts i mål T-54/00.

Förstainstansrättens bedömning

27 Enligt artikel 19 första stycket i stadgan för domstolen som är tillämplig på förfaranden vid förstainstansrätten enligt artikel 46 i nämnda stadga och artikel 44.1 a i förstainstansrättens rättegångsregler, skall en ansökan innehålla uppgift om sökandens namn och adress. Det skall kontrolleras huruvida detta formella krav är uppfyllt i förevarande mål.

28 Det framgår av första sidan i ansökan att talan har väckts av "redarna (fysiska personer, föreningar och bolag) i provinserna La Coruña och Pontevedra, vilkas adressuppgifter finns upptagna i bilaga I". I bilaga I till ansökan finns kopior av officiella handlingar angående tre av redarna, närmare bestämt Nicólas Martínez Rey y otro CB, Porvenir Numero Cuatro, SL och Hermanos Deza, SL. Dessa handlingar styrker i enlighet med artikel 44.5 i rättegångsreglerna redarnas rättsliga existens liksom det faktum att de i vederbörlig ordning har överlämnat fullmakter till advokaterna för att de skall försvara deras intressen inom ramen för förevarande talan. Härav framgår även sökandenas namn och adress.

29 Även om det är beklagligt att sökandenas exakta identitet inte tydligt har angivits på första sidan av ansökan, framgår dessa uppgifter således inte desto mindre med tillräcklig tydlighet av denna handling.

30 Denna grund kan följaktligen inte godtas.

Frågan om sökandenas bristande talerätt

Parternas argument

31 Rådet har gjort gällande att talan i målen inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den omtvistade bestämmelsen är en rättsakt som har allmän giltighet i den mening som avses i artikel 249 EG, i och med att bestämmelsen är tillämplig på objektivt fastställda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets. Enligt artikel 230 fjärde stycket EG har fysiska och juridiska personer i princip inte rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av en sådan rättsakt.

32 Rådet har i andra hand gjort gällande att sökandena inte är direkt och personligen berörda av den omtvistade bestämmelsen.

33 Rådet har nämligen, i motsats till vad sökandena har hävdat, gjort gällande att sökandena inte tillhör en begränsad krets av näringsidkare i det avseendet att de inte nödvändigtvis omfattar samtliga spanska fiskare som kan bedriva fiske av ansjovis i ICES-område VIII samt att den omtvistade bestämmelsen i första hand berör fiskare av ansjovis i Frankrike och Portugal.

34 Rådet har även påpekat att det för att fiska en del av den kvot ansjovis som tilldelats Republiken Frankrike krävs att fiskarna och fiskeföretagen i förväg skall erhålla ett tillstånd som beviljats av de franska myndigheterna. Behovet av ett ingripande från de nationella myndigheterna innebär enligt rådet att sökandena inte är direkt berörda av den omtvistade bestämmelsen.

35 Rådet har slutligen gjort gällande att en talan som väcks av en sammanslutning, enligt fast rättspraxis, kan tas upp till sakprövning i tre olika situationer, nämligen när sammanslutningen enligt en bestämmelse i lag tillerkänns processuella rättigheter, när dess medlemmar har talerätt samt slutligen i de fall där sammanslutningen kan visa att dess egna intressen, i dess egenskap av sammanslutning, berörs. Enligt rådet befinner sig inte sammanslutningarna i förevarande mål i någon av dessa situationer, varför målet inte kan tas upp till sakprövning.

36 Kommissionen har anslutit sig till invändningen om rättegångshinder som gjorts gällande av rådet.

37 Sökandena har inledningsvis gjort gällande att om sökandena inte kan bestrida giltigheten av den omtvistade bestämmelsen vid spansk domstol på grund av att det inte finns några nationella verkställighetsåtgärder, skulle det strida mot artikel 6 i den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (EKMR) att förklara att talan i de förevarande målen inte kan tas upp till sakprövning på grund av sökandenas bristande talerätt. Enligt sökandena ankommer det särskilt på förstainstansrätten att tolka bestämmelserna om talerätt i fördraget på ett flexibelt sätt.

38 Samtidigt som sökandena medger att den omtvistade bestämmelsen har allmän giltighet, har de vidare gjort gällande att denna bestämmelse likväl berör dem direkt och personligen.

39 Sökandena har, till stöd för att de är personligen berörda av den omtvistade bestämmelsen, i första hand gjort gällande att gemenskapens institutioner för att kunna anta den omtvistade bestämmelsen, enligt artikel 161.1 f i akten om anslutningsvillkoren för Konungariket Spanien och Republiken Portugal samt om anpassningarna av fördragen (EGT L 302, 1985, s. 23, nedan kallad anslutningsakten), i vilken Konungariket Spanien tilldelats 90 procent och Republiken Frankrike 10 procent av den TAC som gäller för ansjovis i ICES-område VIII, samt enligt artiklarna 2.1 och 4.1 i förordning nr 3760/92, varit skyldiga att beakta sökandenas särskilda situation (domstolens dom av den 11 februari 1999 i mål C-390/95 P, Antillean Rice Mills m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. I-769, punkterna 25-30).

40 I detta avseende har sökandena ansett att förevarande mål skiljer sig från andra mål på fiskeområdet, i vilka förstainstansrätten har fastställt att artiklarna 2.1 och 4.1 i förordning nr 3760/92, med hänsyn till att de är av mycket allmän giltighet, inte är av sådan karaktär att det kan fastställas att det föreligger någon precis skyldighet att särskilt beakta vissa aktörers situation (förstainstansrättens beslut av den 8 juli 1999 i mål T-194/95, Area Cova m.fl. mot rådet, REG 1999, s. II-2271, punkt 44). Sökandena har nämligen gjort gällande att de berörda personerna i de förevarande målen är identifierade på ett mycket tydligare sätt, eftersom det framgår av motiven till förordning nr 1446/2000 att rådets skyldighet att, i enlighet med förordningens bestämmelser, beakta aktörers intressen skall tillämpas enskilt för varje område på så sätt att rådet, vad gäller ICES-område VIII, enbart har kunnat beakta de spanska och de franska aktörernas intressen. Rådet var dessutom, enligt artikel 161.1 f i anslutningsakten, skyldigt att beakta de spanska aktörernas särskilda situation i deras egenskap av innehavare av rättigheterna att fiska 90 procent av den TAC som gäller för ansjovis i ICES-område VIII.

41 Sökandena har i andra hand gjort gällande att de är personligen berörda av den omtvistade bestämmelsen, eftersom rådet vid tidpunkten för antagandet av bestämmelsen hade kännedom om, eller i vart fall med tillräcklig säkerhet skulle ha kunnat känna till, antalet fartyg som hade rätt att fiska i det aktuella området under år 2000. Enligt sökandena är det antalet nämligen detsamma som föregående år. Sökandena har även gjort gällande att rådets antagande av förordning nr 1446/2000, i vilken rådet godkände att en TAC vad gäller ansjovis i ICES-område VIII fastställdes till samma nivå som tidigare år, styrker att rådet hade kännedom om antalet fartyg som fiskade i detta område.

42 Sökandena har i tredje hand gjort gällande att de särskiljs genom den omtvistade bestämmelsen, eftersom överföringen av ansjoviskvoter, i motsats till vad som gäller för de franska redare som har beviljats tillstånd att fiska i ICES-område VIII, har orsakat sökandena betydande skador, både ekonomiskt och i miljöhänseende. Denna slutsats gör sig än mer gällande med tanke på att de spanska redarna, i mycket större utsträckning än deras franska kolleger, är beroende av fisket av ansjovis i ICES-område VIII och att det skulle vara svårt för dem att ställa om sin verksamhet.

43 Sökandena har i fjärde hand gjort gällande att de utgör en sluten krets av näringsidkare som särskilt påverkas av den omtvistade bestämmelsen. Enligt sökandena finns det i förevarande mål nämligen två tydligt avgränsade grupper, det vill säga en grupp som gynnas av överföringen av kvoter och en som inte gynnas av överföringen. Endast de spanska redarna hör till den senare gruppen.

44 Sökandena har medgivit att denna krets i förevarande mål inte i egentlig mening är absolut avgränsad eftersom tillstånden beviljas kvartalsvis. Sökandena har emellertid ansett att denna krets rent faktiskt är sluten, eftersom det praktiskt taget är omöjligt för nya fiskare att erhålla tillstånd att fiska ansjovis i ICES-område VIII på grund av de administrativa svårigheter som dessa fiskare möter. Denna situation bekräftas genom att förteckningarna över antalet båtar som innehar tillstånd att fiska ansjovis i ICES-område VIII har varit mycket stabilt och inte varierat från år till år, såvida det inte varit fråga om utbyte av fartyg.

45 Sökandena har tillagt att de, med hänsyn till deras skyldighet att inom två månader väcka talan om ogiltigförklaring av den omtvistade bestämmelsen, inte har haft möjlighet att avvakta till dess att samtliga tillstånd för de fyra kvartalen för år 2000 blivit beviljade, för att på grundval av dessa förteckningar kunna styrka att deras påstående att de spanska ansjovisfiskarna utgör en sluten krets är riktigt. Sökandena har emellertid gjort gällande att upprättandet av förteckningarna över tillståndsinnehavarna för fiske av ansjovis år 2000, vid tidpunkten för inlämnandet av sökandenas yttrande avseende kommissionens interventionsinlaga, hade avslutats och att det av dessa förteckningar framgår att antalet tillståndsinnehavare förblivit stabilt. Nästan samtliga av sökandena har ansökt om tillstånd och erhållit tillstånd för fiske av ansjovis under år 2000, med undantag dels av de fall där fiskefartyg har bytts ut mot nya fartyg, dels av de fall där redare beslutat sig för att övergå till ett fiske av en annan art.

46 Sökandena har för övrigt anfört att de är direkt berörda av den omtvistade bestämmelsen därför att den medför direkt skada för sökandena, ekonomiskt och i miljöhänseende, samt att det inte finns någon nationell åtgärd som kan upphäva detta direkta samband, eftersom sökandena inte kan erhålla tillstånd för fiske av ansjovis från de franska myndigheterna.

47 Sökandena har slutligen anfört att även de tre förbunden av sammanslutningar av redare har rätt att väcka talan, eftersom de, genom subrogation, försvarar de intressen som de redare har som personligen och direkt berörs av den omtvistade bestämmelsen.

Förstainstansrättens bedömning

48 Talan i målen har väckts av 62 redare samt av tre förbund, vilka företräder sammanslutningar av redare och deras kollektiva intressen. Förstainstansrätten skall i tur och ordning utreda frågan huruvida talan i målen kan tas upp till sakprövning beträffande båda dessa grupper av sökanden.

- Upptagande till sakprövning av talan som väckts av redarna

49 Sökandena har i förevarande mål inte bestritt att den omtvistade bestämmelsen är ett beslut riktat till medlemsstaterna och att bestämmelsen, vad angår sökandena, har allmän giltighet.

50 Det skall emellertid utredas huruvida sökandena, trots att den omtvistade bestämmelsen har allmän giltighet, likväl kan anses vara direkt och personligen berörda av bestämmelsen. Att en rättsakt har allmän giltighet utesluter nämligen inte att vissa fysiska eller juridiska personer kan vara direkt och personligen berörda av bestämmelsen (se domstolens dom av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, Codorniu mot rådet, REG 1994, s. I-1853, punkt 19, förstainstansrättens dom av den 14 september 1995 i mål T-480/93 och T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2305, punkt 66, och av den 13 december 1995 i målen T-481/93 och T-484/93, Exporteurs in Levende Varkens m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2941, punkt 50).

51 Vad gäller frågan huruvida sökandena är personligen berörda av den omtvistade bestämmelsen, skall det först erinras om att det för att en fysisk eller juridisk person skall anses vara personligen berörd av en bestämmelse som har allmän giltighet krävs att bestämmelsen påverkar dem på grund av vissa utmärkande egenskaper som de har eller på grund av omständigheter som särskiljer dem från alla andra personer (domstolens dom av den 15 juli 1963 i mål 25/62, Plaumann mot kommissionen, REG 1963, s. 197 och s. 223, svensk specialutgåva, volym 1, s. 189, förstainstansrättens beslut av den 30 september 1997 i mål T-122/96, Federolio mot kommissionen, REG 1997, s. II-1559, punkt 59, och av den 29 april 1999 i mål T-120/98, Alce mot kommissionen, REG 1999, s. II-1395, punkt 19).

52 Sökandena har i det avseendet i första hand gjort gällande att de är personligen berörda av den omtvistade bestämmelsen eftersom rådet, vid tidpunkten för antagandet av bestämmelsen, enligt artiklarna 2.1 och 4.1 i förordning nr 3760/92 samt enligt artikel 161.1 f i anslutningsakten, hade en skyldighet att beakta sökandenas särskilda situation.

53 Domstolen och förstainstansrätten har visserligen tagit upp talan om ogiltigförklaring till sakprövning, när de har väckts avseende rättsakter som har allmän giltighet, om det har funnits en bestämmelse av överordnad betydelse som innebär en skyldighet för den som ligger bakom rättsakten att beakta sökandens särskilda situation (domstolens dom av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, REG 1985, s. 207, punkterna 21-31, av den 26 juni 1990 i mål C-152/88, Sofrimport mot kommissionen, REG 1990, s. I-2477, punkt 11, förstainstansrättens dom i det ovan i punkt 50 nämnda målet Antillean Rice Mills m.fl. mot kommissionen, punkterna 67-78, och av den 17 juni 1998 i mål T-135/96, UEAPME mot rådet, REG 1998, s. II-2335, punkt 90).

54 Det skall emellertid påpekas att artikel 161.1 f i anslutningsakten, enligt vilken Konungariket Spanien tilldelats 90 procent av den TAC som gäller för ansjovis i ICES-område VIII och återstående 10 procent tilldelats Republiken Frankrike, endast har till syfte att föreskriva fördelningen av kvoter för ansjovis i detta område. Denna bestämmelse innehåller inga uppgifter om situationen för fiskarna av ansjovis från de två länder som kan bedriva fiske i detta område och a fortiori föreskrivs i bestämmelsen inte heller någon skyldighet för rådet att beakta dessa fiskares särskilda situation vid godkännandet av en överlåtelse av ansjoviskvoter för ett område som gränsar till detta område.

55 Vad gäller artiklarna 2.1 och 4.1 i förordning nr 3760/92, har de endast till syfte att fastställa ramen inom vilken rådet, efter förslag från kommissionen, kan införa gemenskapsbestämmelser om villkoren för tillträde till farvatten liksom om villkoren för utnyttjande av fiskeresurser. Dessa bestämmelser avser således aktiva näringsidkare i fiskebranschen rent allmänt (se härvid beslutet i det ovan i punkt 11 nämnda målet Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mot rådet, punkt 38. Vad gäller artikel 2.1 i förordning nr 3760/92 se även beslutet i det ovan i punkt 40 nämnda målet Area Cova m.fl. mot rådet, punkt 44.) Bestämmelserna kan under inga omständigheter tolkas på så sätt att det skulle åvila rådet att beakta sökandenas särskilda situation.

56 Denna slutsats motsägs inte av det faktum att det, såsom sökandena har gjort gällande, av fjärde övervägandet i förordning nr 1446/2000 framgår att rådet är skyldigt att tillämpa de kriterier som anges i artiklarna 2.1 och 4.1 i förordning nr 3760/92 för varje enskilt fiskeområde. Även om en sådan skyldighet ansågs föreligga, skulle denna nämligen inte kunna begränsas på så sätt att endast situationen för de spanska fiskare som kan bedriva fiske av ansjovis i ICES-område VIII beaktades, utan en sådan skyldighet skulle innebära att situationen för samtliga näringsidkare som bedriver fiskeverksamhet i detta område beaktades. Det skall vidare uppmärksammas att även om en sådan skyldighet ansågs föreligga, så var denna skyldighet inte tillämplig vid tidpunkten för antagandet av den omtvistade bestämmelsen, eftersom förordning nr 1446/2000 antagits efter denna bestämmelse.

57 Det första argumentet kan följaktligen inte godtas.

58 Sökandena har i andra hand ansett att de är personligen berörda av den omtvistade bestämmelsen, eftersom rådet hade kännedom om eller skulle ha kunnat känna till sökandenas identitet vid antagandet av den omtvistade bestämmelsen.

59 Detta påstående saknar grund. Vid tidpunkten för antagandet av den omtvistade bestämmelsen hade rådet nämligen inte några närmare uppgifter om vilka fartyg som seglade under spansk flagg och vilka som beviljats tillstånd för fiske av ansjovis under första kvartalet år 2000. Rådet hade naturligtvis inte heller några närmare uppgifter om vilka fartyg som skulle kunna erhålla ett sådant tillstånd de kommande kvartalen år 2000, eftersom tillstånden för denna kommande period vid denna tidpunkt ännu inte hade beviljats.

60 I detta avseende saknar det betydelse att antalet spanska fiskare som hade tillstånd att fiska ansjovis i ICES-område VIII under tidigare år varit stabilt. Det framgår nämligen av rättspraxis att möjligheten att mer eller mindre exakt fastställa antalet rättssubjekt som berörs av en rättsakt inte innebär att dessa rättssubjekt skall anses personligen berörda av rättsakten, om det framgår att den är tillämplig i objektiva rättsliga och faktiska situationer som anges i rättsakten i fråga (domstolens beslut av den 24 maj 1993 i mål C-131/92, Arnaud m.fl. mot rådet, REG 1993, s. I-2573, punkt 13. Se även domstolens dom av den 15 juni 1993 i mål C-213/91, Abertal m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. I-3177, punkt 22, samt förstainstansrättens dom av den 22 februari 2000 i mål T-138/98, ACAV m.fl. mot rådet, REG 2000, s. II-341, punkt 64.) I förevarande mål är sökandena emellertid berörda av den omtvistade bestämmelsen på grund av en i denna bestämmelse objektivt fastställd situation, det vill säga i deras egenskap av yrkesfiskare som för en medlemsstats flagg, och som kan komma att bli tilldelad möjligheter att fiska ansjovis i ICES-område VIII.

61 Det finns likaså skäl att förkasta sökandenas påstående, enligt vilket det förhållandet att rådet, genom antagandet av förordning nr 1446/2000, fastställt en TAC på samma nivå som föregående år är ett tecken på att rådet hade kännedom om det antal fartyg som skulle kunna komma att fiska ansjovis i ICES-område VIII. Det skall nämligen betonas att den TAC som fastställs av rådet inte kan bestämmas med hänsyn till antalet fiskefartyg i ett bestämt område, utan skall fastställas i enlighet med artikel 8.4 i förordning nr 3760/92 på grundval av "målen och strategierna för förvaltningen" som rådet har bestämt för att säkra en rationell och ansvarsfull utvinning av havets resurser. Även om sökandenas påstående anses riktigt, saknar det relevans för förevarande argument, eftersom det hänför sig till samtliga fartyg som kan bedriva fiske i ICES-område VIII, det vill säga till såväl fartyg som seglar under spansk flagg som fartyg som seglar under fransk flagg. Detta påstående visar följaktligen inte att rådet har haft kännedom om sökandenas särskilda situation.

62 Det andra argumentet kan följaktligen inte godtas.

63 Sökandena har i tredje hand gjort gällande att de är personligen berörda av den omtvistade bestämmelsen med hänsyn till den särskilda inverkan som bestämmelsen har haft på deras situation, både ekonomiskt och i miljöhänseende.

64 Det skall emellertid erinras om det faktum att en rättsakt som har allmän giltighet som kan få olika konkreta verkningar för de olika rättssubjekt som den är tillämplig på, inte medför att dessa rättssubjekt särskiljs från andra berörda personer, när rättsakten är tillämplig i en objektivt bestämd situation (se domstolens beslut av den 18 december 1997 i mål C-409/96 P, Sveriges Betodlares och Henrikson mot kommissionen, REG 1997, s. I-7531, punkt 37, och förstainstansrättens beslut av den 8 december 1998 i mål T-39/98, Sadam Zuccherifici m.fl mot rådet, REG 1998, s. II-4207, punkt 22). Detta är, vilket framhållits i punkt 60 ovan, fallet i förevarande mål.

65 Det kan konstateras att även om verkningarna av den omtvistade bestämmelsen skulle kunna beaktas för att avgöra huruvida denna bestämmelse särskiljer sökandena från andra näringsidkare, har sökandena inte åberopat någon omständighet med bevisvärde för att riktigheten av deras påstående beträffande den allvarliga ekonomiska och miljömässiga inverkan som de spanska ansjovisfiskarna påverkas av till följd av antagandet av den omtvistade bestämmelsen skall kunna avgöras.

66 Det förefaller för övrigt vara tveksamt att sådan inverkan endast skulle påverka de spanska ansjovisfiskarna.

67 Om försäljningspriset på ansjovis, såsom sökandena har hävdat, sjönk på grund av att ytterligare fångster tas upp av de franska fiskarna, skulle en sådan nedgång nämligen med stor sannolikhet påverka de senare lika mycket som de spanska ansjovisfiskarna.

68 Vad gäller de miljöskador som sökandena åberopat, skall det påpekas att om överföringen av kvoterna medförde en försämring för ansjovisbeståndet i ICES-område VIII, skulle dessa skador påverka samtliga ansjovisfiskare och således också de franska fiskare som fiskar i detta område.

69 Det är dessutom obestridligen så att den omtvistade bestämmelsen även på ett negativt sätt har påverkat de portugisiska ansjovisfiskarnas intressen, eftersom deras fiskemöjligheter har begränsats med anledning av antagandet av denna rättsakt. Överföringen av kvoter från Republiken Portugal till Republiken Frankrike, som var följden av denna bestämmelse, har nämligen lett till att de portugisiska fiskarna förlorat möjligheten att fiska hela 5 220 ton ansjovis i ICES-områdena IX och X samt i CECAF-område 34.1.1.

70 Det tredje argumentet kan följaktligen inte godtas.

71 Sökandena har i fjärde hand ansett att de, i sin egenskap av spanska fiskare som inte har haft någon förmån av överföringen av ansjoviskvoter i ICES-område VIII, tillhör en begränsad krets av näringsidkare som är särskilt berörda av den omtvistade bestämmelsen.

72 Det skall emellertid påpekas att de faktiska omständigheter som åberopats av sökandena inte kan anses vara faktorer som på ett absolut och definitivt sätt begränsar tillämpningen av den omtvistade bestämmelsen till att enbart gälla i förhållande till de spanska redare som redan bedrev fiske av ansjovis i ICES-område VIII.

73 De tekniska kraven och de administrativa formaliteterna som uppställs gör det inte möjligt att utesluta att redare, som ännu inte bedrev verksamheten i fråga, hade kunnat avse att börja göra det under fiskeåret 2000 och således påverkas av den omtvistade bestämmelsen (se härvid även, vad gäller förekomsten av en begränsad krets av fartyg med tillstånd att fiska hälleflundra i delområdena 2 och 3 inom Organisationen för fisket i nordvästra Atlanten (NAFO), beslutet i det ovan i punkt 40 nämnda målet Area Cova m.fl. mot rådet, punkt 29).

74 Uppgiften om att antalet fiskare, enligt förteckningarna över de spanska innehavarna som har tillstånd att fiska ansjovis i ICES-område VIII, har förblivit detsamma under tidigare år stöder inte heller påståendet att det är fråga om en sluten krets av näringsidkare. Antalet tillstånd som beviljas varje år kan nämligen variera, eftersom vissa fiskare som har varit innehavare av ett tillstånd att fiska ansjovis under tidigare år kan besluta sig för att fiska i ett annat området under år 2000, medan andra fiskare, som vid antagandet av den omtvistade bestämmelsen ännu inte fiskat ansjovis i ICES-område VIII, kan komma att göra det under detta år.

75 Det fjärde argumentet kan följaktligen inte godtas.

76 Av det ovan anförda följer att de 62 redarna som väckt talan i de förevarande målen inte kan anses vara personligen berörda av den omtvistade bestämmelsen.

- Upptagande till sakprövning av talan som väckts av förbunden av redarsammanslutningar

77 Det skall uppmärksammas att förbunden av redarsammanslutningar särskilt har gjort gällande att de skall anses ha talerätt, eftersom medlemmarna i de sammanslutningar som de representerar har talerätt. Förbunden har inte hävdat att deras egna intressen, i deras egenskap av sammanslutning, har påverkats (domstolens dom av den 24 mars 1993 i mål C-313/90, CIRFS m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. I-1125, punkterna 29 och 30, förstainstansrättens dom av den 12 december 1996 i mål T-380/94, AIUFFASS och AKT mot kommissionen, REG 1996, s. II-2169, punkt 50, och av den 29 september 2000 i mål T-55/99, CETM mot kommissionen, REG 2000, s. II-3207, punkt 23).

78 Det skall emellertid erinras om att det av rättspraxis följer att en sammanslutning som bildats i syfte att främja en grupp rättssubjekts kollektiva intressen inte kan anses vara personligen berörd i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, och följaktligen kan en sådan sammanslutning inte väcka talan om ogiltigförklaring då dess medlemmar inte var för sig har talerätt (domstolens dom av den 14 december 1962 i målen 19/62-22/62, Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes m.fl. mot rådet, REG 1962, s. 943, s. 960 och s. 961, av den 2 april 1998 i mål C-321/95 P, Greenpeace Council m.fl. mot kommissionen, REG 1998, s. I-1651, punkterna 14 och 29). Som konstateras ovan, kan redarna emellertid inte anses vara personligen berörda av den omtvistade bestämmelsen.

79 Härav följer att förbunden i förevarande mål inte kan anses vara personligen berörda av den omtvistade bestämmelsen.

- Slutsatser

80 Mot bakgrund av vad som ovan anförts följer att det inte är nödvändigt att pröva frågan huruvida de två grupperna av sökanden direkt är berörda av den omtvistade bestämmelsen, eftersom de inte uppfyller en av förutsättningarna för sakprövning som uppställs i artikel 230 fjärde stycket EG.

81 Att talan i målen inte kan tas upp till sakprövning får till följd att den invändning som åberopats av sökandena om att punkt 1.1 i i bilaga IV till förordning nr 685/95 skulle vara rättsstridig, inte heller kan tas upp till sakprövning.

82 Det skall nämligen erinras om att det förhållandet att det är möjligt att med stöd av artikel 241 EG åberopa att en förordning eller en rättsakt som har allmän giltighet inte är tillämplig, inte utgör en självständig rätt att väcka talan, utan endast kan utövas på ett accessoriskt sätt. Ovannämnda artikel 241 EG kan inte åberopas då det inte föreligger en grundläggande rätt att föra talan (domstolens dom av den 16 juli 1981 i mål 33/80, Albini mot rådet och kommissionen, REG 1981, s. 2141, punkt 17, av den 11 juli 1985 i målen 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 och 10/84, Salerno m.fl. mot kommissionen och rådet, REG 1985, s. 2523, punkt 36, och förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1996 i mål T-154/94, CSF och CSME mot kommissionen, REG 1996, s. II-1377, punkt 16).

83 Sökandenas argument, enligt vilket förstainstansrättens beslut att avvisa talan i målen på grund av sökandenas bristande talerätt skulle stå i strid med artikel 6 i EKMR i det avseendet att sökandena, på grund av att det i den omtvistade bestämmelsen inte finns några föreskrifter om medlemsstaternas antagande av verkställighetsåtgärder, inte förfogar över några nationella rättsmedel för att bestrida lagligheten av bestämmelsen, kan för övrigt inte godtas.

84 Förstainstansrätten har nämligen i domen i det ovan i punkt 60 nämnda målet ACAV m.fl. mot rådet (punkt 68) konstaterat att även om sådana omständigheter kunde fastställas, skulle de inte kunna motivera en ändring genom domstolstolkning av de rättsmedel och de förfaranden som föreskrivs i fördraget. I vart fall medger inte dessa omständigheter att en talan om ogiltigförklaring som väckts av en fysisk eller juridisk person som inte uppfyller villkoren i artikel 230 fjärde stycket EG tas upp till sakprövning (se även domstolens beslut av den 23 november 1995 i mål C-10/95 P, Asocarne mot rådet, REG 1995, s. I-4149, punkt 26, och av den 24 april 1996 i mål C-87/95 P, CNPAAP mot rådet, REG 1996, s. I-2003, punkt 38).

85 För övrigt framgår det inte att sökandena skulle ha fråntagits all rätt att väcka talan i fråga om de eventuella konsekvenserna av den omtvistade bestämmelsen. De berörda kan nämligen under alla omständigheter, i den mån de anser sig ha orsakats skada direkt till följd av den, angripa rättsakten inom ramen för ett förfarande avseende utomobligatoriskt skadeståndsansvar enligt artikel 235 EG och artikel 288 EG (beslutet i det ovan i punkt 64 nämnda målet Sveriges Betodlares och Henrikson mot kommissionen, punkt 52).

86 Den allmänna gemenskapsrättsliga principen om att varje person vars rättigheter och friheter har åsidosatts har rätt till en effektiv möjlighet att väcka talan, en princip som har inspirerats av artikel 13 i EKMR, har således respekterats i detta fall.

87 Av det som ovan anförts framgår att talan i målen uppenbart skall avvisas.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

88 Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Dessutom skall de institutioner som intervenerat i tvisten i enlighet med artikel 87.4 i rättegångsreglerna bära sina rättegångskostnader. Rådet har yrkat att sökandena skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökandena har tappat målet, skall rådets yrkande bifallas och sökandena därutöver bära sin rättegångskostnad. Kommissionen skall bära sin rättegångskostnad.

Domslut

På dessa grunder fattar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)

följande beslut:

1) Målen T-54/00 och T-73/00 förenas vad gäller beslutet.

2) Talan i båda målen avvisas, eftersom det är uppenbart att de inte kan prövas i sak.

3) Sökandena skall bära sin rättegångskostnad och därutöver ersätta rådets rättegångskostnad.

4) Kommissionen skall bära sin egen rättegångskostnad.