Mål T-279/02

Degussa AG

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Konkurrens – Artikel 81 EG – Konkurrensbegränsande samverkan – Metioninmarknaden – En enda och fortlöpande överträdelse – Böter – Riktlinjer för beräkning av böter – Överträdelsens allvar och varaktighet – Samarbete under det administrativa förfarandet – Artikel 15.2 i förordning nr 17/62 – Presumtion om att någon är oskyldig”

Förstainstansrättens dom (tredje avdelningen) av den 5 april 2006

Sammanfattning av domen

1. Gemenskapsrätt – Allmänna rättsprinciper – Rättssäkerhet – Den straffrättsliga legalitetsprincipen

2. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

3. Konkurrens – Böter

(Artiklarna 81 EG, 82 EG, 83.1 och 83.2 a och d EG, 202 tredje strecksatsen EG och 211 första strecksatsen EG; rådets förordning nr 17)

4. Konkurrens – Administrativt förfarande – Beslut av kommissionen i vilket en överträdelse konstateras

5. Gemenskapsrätt – Principer – Grundläggande rättigheter – Presumtion om att någon är oskyldig

(Europeiska enhetsakten, ingressen; Fördraget om Europeiska unionen, artikel 6.2; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47)

6. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Samordnat förfarande – Begrepp

(Artikel 81.1 EG)

7. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Förbud – Överträdelser

(Artikel 81.1 EG)

8. Konkurrens – Böter – Beslut att ålägga böter

(Artikel 253 EG; rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

9. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

10. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

11. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Böternas avskräckande verkan

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A fjärde–sjätte styckena

12. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A sjätte stycket)

13. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar – Förmildrande omständigheter

(Rådets förordning nr 17, artikel 15)

14. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande

(Artikel 18.1 EG; rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

15. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Befrielse från eller nedsättning av böter i utbyte mot samarbete från det anklagade företagets sida

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 96/C 207/04, avsnitt D punkt 1)

16. Gemenskapsrätt – Allmänna rättsprinciper – Förbud mot retroaktiv bestraffning

(Rådets förordning nr 17, artikel 15; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

17. Konkurrens – Administrativt förfarande – Tystnadsplikt

(Artikel 287 EG)

1. Den straffrättsliga legalitetsprincipen följer av rättssäkerhetsprincipen, vilken utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip. Den förstnämnda principen kräver bland annat att alla gemenskapsbestämmelser, i synnerhet de som föreskriver eller gör det möjligt att föreskriva sanktioner, är tydliga och precisa, så att det inte föreligger några oklarheter för de berörda med avseende på vilka rättigheter och skyldigheter som följer av bestämmelserna och så att dessa personer kan fatta beslut i enlighet med detta. Denna princip, vilken utgör en del av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och behandlas i olika internationella fördrag, bland annat i artikel 7 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, gäller både för regler av straffrättslig karaktär och för specifika administrativa bestämmelser som föreskriver eller gör det möjligt att föreskriva administrativa sanktioner. Principen är inte bara tillämplig på bestämmelser i vilka det anges vad som utgör en överträdelse, utan även på bestämmelser i vilka konsekvenserna av en överträdelse av de förstnämnda bestämmelserna föreskrivs. Artikel 7.1 i nämnda konvention innebär att överträdelser och de straff som de ger upphov till tydligt måste definieras i lagen. Detta villkor är uppfyllt när den enskilda personen av den relevanta bestämmelsens lydelse och, vid behov, med hjälp av domstolarnas tolkning av lydelsen, kan utläsa vilka handlingar och försummelser som leder till straffrättsligt ansvar.

Av Europadomstolens rättspraxis följer att det inte krävs att lydelsen av de bestämmelser med stöd av vilka sanktionerna åläggs är så precis att det är möjligt att med absolut säkerhet förutse konsekvenser av att bestämmelserna överträds. Enligt denna rättspraxis innebär nämligen inte vagheter i bestämmelsen alltid att den strider mot artikel 7 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Det faktum att en lag lämnar utrymme för skönsmässig bedömning strider inte heller i sig mot kravet på förutsägbarhet, under förutsättning att omfattningen av denna befogenhet och sättet för dess användande är tillräckligt klart reglerade med beaktande av det legitima mål som står på spel. Syftet är härvid att ge enskilda ett adekvat skydd mot godtycke. I sådana fall tar Europadomstolen inte bara hänsyn till själva lydelsen av lagen, utan även till om de använda oklara begreppen har preciserats i fast och publicerad rättspraxis. Beaktandet av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner leder inte heller till att den straffrättsliga legalitetsprincipen, vilken utgör en allmän gemenskapsrättslig princip, skall tolkas annorlunda.

(se punkterna 66–69 och 71–73)

2. Även om artikel 7.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna antas vara tillämplig på sanktioner som åläggs av kommissionen vid överträdelser av gemenskapens konkurrensregler, så strider artikel 15.2 i förordning nr 17 om åläggande av böter när företag har överträtt gemenskapens konkurrensregler inte mot den straffrättsliga legalitetsprincipen av följande skäl:

- Kommissionen förfogar inte över ett oinskränkt utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställandet av böter eftersom den måste ta hänsyn till den övre gräns för böterna som har fastställts i förhållande till de berörda företagens omsättning och till överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet.

- Kommissionen är vid fastställandet av böterna skyldig att respektera allmänna rättsprinciper och särskilt principen om likabehandling och proportionalitetsprincipen.

- Samma begränsningar gäller med avseende på kommissionens befogenhet att avgöra huruvida böter skall åläggas eller ej.

- Gemenskapsdomstolarnas prövningsrätt har gjort det möjligt att, genom fast och publicerad rättspraxis, precisera de vaga begrepp som kan förekomma i artikel 15.2 i förordning nr 17.

- Kommissionen har utvecklat en känd och tillgänglig beslutspraxis som, utan att utgöra en rättslig ram för åläggande av böter, kan användas som referens vad avser iakttagandet av principen om likabehandling, varvid det skall beaktas att det alltid är möjligt att höja nivån på böterna inom de ramar som fastställts i ovannämnda artikel 15.2 om en effektiv tillämpning av konkurrensreglerna kräver det.

- Kommissionen har antagit riktlinjer för fastställandet av böter och har på så sätt själv begränsat sitt utrymme för skönsmässig bedömning, vilket bidrar till att garantera rättssäkerheten, och den måste iaktta principen om likabehandling och principen om skydd för berättigade förväntningar.

- Kommissionen är enligt artikel 253 EG skyldig att motivera beslut om åläggande av böter.

(se punkterna 71 och 74–84)

3. Befogenheten att ålägga böter vid överträdelser av artiklarna 81 EG och 82 EG kan inte ursprungligen anses ha tillhört rådet, vilken skulle ha överfört eller delegerat denna befogenhet till kommissionen, i den mening som avses i artikel 202 tredje strecksatsen EG. I enlighet med artikel 83.1 och 83.2 a och d EG samt artikel 211 första strecksatsen EG hör denna befogenhet nämligen till kommissionens speciella uppgift att övervaka tillämpningen av gemenskapsrätten, en uppgift som, med avseende på tillämpningen av artiklarna 81 EG och 82 EG, har preciserats, begränsats och formaliserats genom förordning nr 17. Den befogenhet att ålägga böter som kommissionen ges i förordningen följer således redan av bestämmelserna i fördraget och syftar till en effektiv tillämpning av förbuden i de nämnda artiklarna.

(se punkterna 86 och 87)

4. Det krav på rättssäkerhet som de ekonomiska aktörerna enligt fast rättspraxis kan åberopa till sin fördel förutsätter att kommissionen, vilken har bevisbördan för överträdelser som den fastställer har ägt rum, lägger fram tillfredsställande bevisning för de faktiska omständigheter som utgör överträdelsen när parterna är oense om huruvida konkurrensreglerna har åsidosatts. I fråga om en påstådd överträdelses varaktighet kräver samma rättssäkerhetsprincip att kommissionen, i brist på bevisning som gör det möjligt att direkt styrka överträdelsens varaktighet, åtminstone åberopar bevisning som avser omständigheter som ligger tillräckligt nära i tiden, så att det skäligen kan anses att överträdelsen fortlöpt oavbrutet mellan två exakta dagar.

(se punkterna 114 och 153)

5. Principen om presumtion om att någon är oskyldig, såsom den följer av bland annat artikel 6.2 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, utgör en del av de grundläggande rättigheter som enligt domstolens fasta rättspraxis erkänns i gemenskapens rättsordning, vilket för övrigt bekräftas i ingressen till Europeiska enhetsakten, artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen och artikel 47 i rättighetsstadgan. Med hänsyn till de aktuella överträdelsernas art samt arten och svårighetsgraden av de därtill knutna sanktionsåtgärderna skall principen om presumtion om att någon är oskyldig bland annat tillämpas i förfaranden som rör företags åsidosättande av konkurrensregler och som kan leda till ålägganden av böter eller viten.

(se punkt 115)

6. Begreppet ”samordnat förfarande” avser en form av samordning mellan företag som, utan att det har lett fram till att ett egentligt avtal har ingåtts, medvetet ersätter den fria konkurrensens risker med ett praktiskt inbördes samarbete. De aktuella kriterierna för samordning och samarbete innebär inte alls ett krav på att en verklig ”plan” utarbetas, utan skall förstås mot bakgrund av den egentliga grundtanken bakom fördragets konkurrensregler. Denna grundtanke är att samtliga ekonomiska aktörer självständigt skall bestämma den affärspolicy de har för avsikt att följa på den gemensamma marknaden. Även om det är riktigt att detta självständighetskrav inte utesluter att de ekonomiska aktörerna har rätt att på ett förståndigt sätt anpassa sig till konkurrenternas konstaterade eller förväntade beteende, utgör det emellertid ett klart hinder för direkta eller indirekta kontakter mellan sådana aktörer, som har till syfte eller resultat antingen att påverka en aktuell eller potentiell konkurrents marknadsbeteende eller att för en sådan konkurrent avslöja hur den berörde aktören själv har beslutat att agera eller planerar att agera på marknaden.

För att fastslå att det föreligger ett samordnat förfarande är det således inte nödvändigt att visa att en viss konkurrent formellt har åtagit sig, gentemot en eller flera andra konkurrenter, att agera på ett visst sätt, eller att konkurrenterna gemensamt har fastlagt sitt framtida beteende på marknaden. Det är tillräckligt att konkurrenten genom sin viljeförklaring undanröjer, eller i vart fall väsentligt minskar, ovissheten om hur den kan förväntas agera på marknaden. Även om ett ömsesidigt underrättande från deltagarna i ett fall av konkurrensbegränsande samverkan om att de har för avsikt att avsluta samarbetet inte är ett villkor för upphörandet av detsamma är det icke desto mindre så att ett företag som, om än på ett passivt sätt, deltar i möten med konkurrensbegränsande syften, och som inte offentligt tar avstånd från vad som diskuteras vid mötena och som därigenom låter övriga mötesdeltagare förstå att det samtycker till de resultat som mötena leder fram till och att det kommer att följa dessa resultat, enligt fast rättspraxis skall anses ha deltagit i den konkurrensbegränsande samverkan som följer av dessa möten.

Det följer dessutom av ordalydelsen av artikel 81.1 EG att ett samordnat förfarande, förutom samordningen mellan företagen, även förutsätter ett beteende på marknaden som svarar mot denna samordning och ett orsakssamband mellan dessa båda rekvisit. Såvida motsatsen inte bevisas, vilket åvilar de berörda aktörerna att göra, måste det antas att de företag som deltar i det samordnade förfarandet och som fortsätter att vara aktiva på marknaden tar hänsyn till de uppgifter som de har lämnat till varandra när de bestämmer sitt beteende på marknaden. Detta gäller i ännu högre grad när samordningen äger rum regelbundet under en lång period.

(se punkterna 132–134 och 136)

7. Ett åsidosättande av artikel 81.1 EG kan följa inte bara genom ett enstaka handlande, utan även genom en serie handlanden eller genom ett fortlöpande beteende. Denna tolkning kan inte ifrågasättas med motiveringen att ett eller flera led i denna serie handlanden eller i detta fortlöpande beteende även i sig och helt isolerat kan utgöra ett åsidosättande av nämnda bestämmelse. När olika handlanden ingår i en ”samlad plan” på grund av deras identiska syfte att snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden får kommissionen tillskriva företag ansvar för dessa handlanden i förhållande till deras deltagande i överträdelsen bedömd i sin helhet.

(se punkt 155)

8. Vad avser beräkningen av de böter som kommissionen ålägger vid överträdelser av gemenskapens konkurrensregler är de väsentliga formkrav som motiveringsskyldigheten utgör uppfyllda om kommissionen i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet. Vidare skall omfattningen av motiveringsskyldigheten fastställas med hänsyn till att överträdelsens svårighetsgrad skall fastställas utifrån ett stort antal omständigheter, utan att det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut skall tas i beaktande. Kommissionen är enligt motiveringsskyldigheten inte skyldig att i beslutet redovisa sifferuppgifter avseende det sätt på vilket böterna har beräknats, utan endast de uppgifter som legat till grund för bedömningen av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet.

(se punkterna 193 och 194)

9. Det rättsliga och ekonomiska sammanhanget för det kritiserade uppträdandet skall särskilt beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är. Vid bedömningen av en överträdelses faktiska påverkan på marknaden skall kommissionen, såsom alltid när det är möjligt, jämföra med den konkurrenssituation som normalt skulle ha förelegat om överträdelsen inte hade inträffat. Av detta följer att kommissionen, när den i ett fall av konkurrensbegränsande samverkan avseende priser konstaterar att de berörda företagen faktiskt har uppnått ett högre transaktionspris genom avtalet än vad som skulle ha varit fallet utan den konkurrensbegränsande samverkan, vid fastställandet av böternas storlek har rätt att beakta omfattningen av överträdelsens skadliga påverkan på marknaden och med hänsyn till överträdelsens svårighetsgrad fastställa högre böter än vad den skulle ha gjort om ett sådant konstaterande inte hade förelegat. Inom ramen för denna bedömning skall kommissionen beakta alla objektiva villkor på den berörda marknaden, samt dess ekonomiska och eventuella rättsliga sammanhang. Det skall tas hänsyn till huruvida det av förekommande ”objektiva ekonomiska faktorer” följer att prisnivån inom ramen för ”fri konkurrens” inte skulle ha utvecklats på samma sätt som nivån på de priser som tillämpats.

(se punkterna 216 och 222–224)

10. En överträdelses svårighetsgrad kan fastställas med hänvisning till karaktären på och syftet med de ageranden som betecknades som missbruk, och omständigheter som hör samman med syftet med agerandet kan ha större betydelse för fastställandet av bötesbeloppet än omständigheter rörande resultatet av det. Verkan av ett konkurrensbegränsande förfarande är nämligen inte ett avgörande kriterium vid bedömningen av om bötesbeloppet är skäligt. Omständigheter som rör avsikten kan vara viktigare än nämnda verkan, framför allt när det rör sig om överträdelser som i sig är allvarliga, såsom fastställelse av priser och uppdelning av marknaden. Horisontella prisuppgörelser har dessutom alltid ansetts tillhöra de allvarligaste överträdelserna av de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna.

(se punkterna 250–252)

11. Vid fastställande av böter för överträdelser av konkurrensrätten skall kommissionen inte bara ta hänsyn till överträdelsens svårighetsgrad och de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet, utan även till det sammanhang i vilket överträdelsen har ägt rum och säkerställa att dess åtgärder har en avskräckande effekt, framför allt vad beträffar sådana överträdelser som särskilt försvårar förverkligandet av gemenskapens mål.

Det anges för övrigt i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget att det, förutom överträdelsens art, dess faktiska påverkan på marknaden och dess geografiska omfattning, också är nödvändigt att beakta de överträdande företagens ekonomiska kapacitet att vålla andra aktörer, särskilt konsumenterna, betydande skada och att fastställa bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna är tillräckligt avskräckande (punkt 1 A fjärde stycket). Det faktum att stora företag är bättre skickade att själva bedöma den olagliga karaktären av sitt beteende och de konsekvenser som dessa får kan också beaktas (punkt 1 A femte stycket).

Vad avser den första omständigheten syftar kommissionens rätt att fastställa böterna på ett sådant sätt att de är tillräckligt avskräckande för att säkerställa företagens efterlevnad av fördragets konkurrensregler inom gemenskapen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Det är emellertid endast möjligt att uppnå detta syfte på ett tillfredsställande sätt om företagets situation vid tidpunkten för utfärdandet av böterna beaktas. Åtskillnad skall nämligen göras mellan överträdelsens omfattning på marknaden och det ansvar som varje deltagare i den konkurrensbegränsande samverkan har (vilket täcks av punkt 1 A fjärde och sjätte styckena i riktlinjerna), å ena sidan, och den avskräckande effekt som åläggande av böter är avsett att ha, å andra sidan.

Vad avser överträdelsens omfattning på marknaden och det ansvar som åligger varje deltagare i den konkurrensbegränsande samverkan kan den del av företagets omsättning som härrör från de varor som är föremål för överträdelsen ge en god anvisning om en överträdelses omfattning på den berörda marknaden. Omsättningen av de produkter som omfattas av ett konkurrensbegränsande förfarande utgör ett objektivt kriterium som gör det möjligt att uppskatta hur skadligt detta förfarande är för den normala konkurrensen.

Behovet att säkerställa att böterna får en tillräckligt avskräckande effekt kräver emellertid, när det inte motiverar en höjning av den allmänna bötesnivån inom ramen för genomförandet av en konkurrenspolitik, att bötesbeloppet anpassas för att ta hänsyn till den eftersträvade inverkan på det företag som åläggs böterna. Detta för att böterna inte skall bli försumbara eller, tvärtom, orimligt höga, bland annat med hänsyn till det berörda företagets ekonomiska kapacitet, i enlighet med kravet på att böternas effektivitet skall säkerställas, å ena sidan, och kravet på att proportionalitetsprincipen skall beaktas, å andra sidan. Ett företags sammanlagda resurser kan emellertid variera, bland annat till följd av överlåtelser och sammanslagningar, genom att kraftigt minska eller öka under en relativt kort tidsrymd, särskilt under den tid som förflyter mellan överträdelsens upphörande och antagandet av beslutet om åläggande av böter.

Av detta följer att de nämnda tillgångarna skall uppskattas vid den tidpunkt då böterna utfärdas, så att det avskräckande syftet uppnås på ett korrekt sätt, med beaktande av proportionalitetsprincipen. Av samma skäl skall det i detta hänseende noteras att den övre gränsen för böterna på 10 procent av det berörda företagets omsättning inom ramen för artikel 15.2 i förordning nr 17 skall fastställas med beaktande av den totala omsättning i hela världen under det räkenskapsår som föregår antagandet av beslutet. Inom ramen för fastställandet av en eventuell höjning av böterna i syfte att säkerställa att dessa får en avskräckande effekt är det på samma sätt viktigt att beakta företagets verkliga ekonomiska förmåga och tillgångar vid tidpunkten för böternas utfärdande och inte den beräkning pro forma som anges i balansräkningen, vilken till sin natur är fiktiv och följer av tillämpningen av de revisionsregler som gäller för det berörda företaget.

Vad avser den andra omständigheten, det vill säga de rättsliga och ekonomiska infrastrukturer som företagen förfogade över och med hjälp av vilka de kunde avgöra huruvida deras uppförande utgjorde en överträdelse, så syftar denna omständighet i första hand till att bestraffa stora företag som antas ha den kunskap och förfoga över de strukturmedel som krävs för att förstå att deras uppförande utgör en överträdelse och uppskatta de eventuella fördelar som följer av detta. Den omsättning på grundval av vilken kommissionen fastställer de berörda företagens storlek och följaktligen deras förmåga att uppskatta karaktären och konsekvenserna av deras uppförande skall i detta syfte hänföras till företagens situation vid tidpunkten för överträdelsen.

(se punkterna 95, 96, 272–274, 278–280, 283, 285, 289, 290 och 302)

12. Vad avser fastställandet av storleken på de böter som de olika deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan skall betala skall tillvägagångssättet som består i att dela in medlemmarna i flera kategorier, vilket har medfört att utgångsbeloppet för företag i samma kategori har fastställts till ett schablonbelopp, i princip inte underkännas trots att det medför att hänsyn inte tas till storleksskillnader mellan företag i samma kategori. När kommissionen fastställer bötesbelopp är den nämligen inte, för det fall kommissionen ålägger flera företag som är inblandade i samma överträdelse böter, skyldig att säkerställa att de slutliga bötesbeloppen för de berörda företagen återspeglar de skillnader som finns beträffande företagens totala omsättning.

Uppdelningen i kategorier måste icke desto mindre vara förenlig med principen om likabehandling, enligt vilken lika situationer inte får behandlas olika eller olika situationer behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. Enligt samma synsätt stadgas det i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG‑fördraget, i punkt 1 A sjätte strecksatsen, att en ”stor” skillnad i storlek hos de företag som begått en överträdelse av samma slag kan motivera en åtskillnad vid bedömningen av överträdelsens svårighetsgrad. Bötesbeloppet skall vidare enligt rättspraxis i varje fall stå i proportion till de omständigheter som har beaktats vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är. När kommissionen delar in företagen i kategorier för att fastställa bötesbeloppet skall gränsvärdena följaktligen fastställas på ett sammanhängande och sakligt motiverat sätt för var och en av de angivna kategorierna.

Med beaktande av syftet med höjningen, nämligen att anpassa bötesbeloppet till företagets totala tillgångar och förmåga att uppbringa det kapital som krävs för att betala nämnda böter, syftar fastställandet av omfattningen av höjningen av grundbeloppet för att säkerställa att böterna får en tillräckligt avskräckande effekt snarare till att säkerställa böternas effektivitet än till att ta hänsyn till den skada som överträdelsen har medfört för den normala konkurrensen och därmed den nämnda överträdelsens svårighetsgrad. Av detta följer att kravet på att det skall finnas sakliga skäl för metoden att klassificera företagen i kategorier skall tolkas strängare när klassificering inte sker i syfte att fastställa bötesbeloppet med beaktande av överträdelsens svårighetsgrad utan för att fastställa höjningen av grundbelopp i syfte att säkerställa att de ålagda böterna får en tillräckligt avskräckande effekt.

Även om ett lika stort grundbelopp tillämpas på vissa företag på grund av deras uppdelning i grupper trots att de har olika storlek så finns det nämligen inom ramen för fastställandet av bötesbeloppet med beaktande av överträdelsens svårighetsgrad enligt rättspraxis likväl saklig grund för denna skillnad i behandling genom att överträdelsens art har företräde framför företagens storlek vid fastställandet av överträdelsens svårighetsgrad. Detta rättfärdigande kan emellertid inte tillämpas på fastställandet av omfattningen av höjningen av grundbeloppet för att säkerställa att böterna får en tillräckligt avskräckande effekt eftersom höjningen i huvudsak och objektivt grundar sig på företagens storlek och tillgångar, och inte på överträdelsens art.

(se punkterna 323–325 och 328–331)

13. Även om det, inom ramen för fastställandet av storleken på de böter som åläggs med anledning av att konkurrensreglerna har åsidosatts, är viktigt att ett företag har vidtagit åtgärder för att förhindra att dess personal på nytt överträder gemenskapens konkurrensrätt i framtiden, så ändrar denna omständighet inte på något sätt det faktum att den överträdelse som har konstaterats verkligen har begåtts. Enbart den omständigheten att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis i vissa fall har beaktat införandet av ett anpassningsprogram som en förmildrande omständighet medför således inte en skyldighet för denna att även göra så i andra fall. Kommissionen är således inte skyldig att beakta denna omständighet som förmildrande, under förutsättning att den iakttar likabehandlingsprincipen, vilken innebär att kommissionen inte får behandla de olika företagen i samma beslut på olika sätt.

Det råder inte heller något tvivel om att enbart den omständigheten att ett företag antar ett program för anpassning till gemenskapens konkurrensregler inte utgör en godtagbar och säker garanti för att företaget varaktigt kommer att iaktta nämnda regler. Ett sådant program tvingar således inte kommissionen att sätta ner böterna på grund av att syftet att förebygga överträdelser redan till viss del är uppfyllt.

(se punkterna 350, 351 och 361)

14. Även om förbudet mot att grunda besluten på allmänpreventiva syften är tillämpligt när det rör sig om åtgärder som avviker från principen om fri rörlighet för unionsmedborgare i artikel 18.1 EG, och som medlemsstater vidtar med hänsyn till allmän ordning, så utgör det långt ifrån en allmän princip och kan uppenbarligen inte utan vidare tillämpas i sin helhet med avseende på böter som företag åläggs av kommissionen vid överträdelser av gemenskapens konkurrensregler. Tvärtom kan kommissionen ta hänsyn till att konkurrensbegränsande förfaranden, trots att deras rättsstridighet redan fastställts i inledningen av gemenskapens konkurrenspolitik, fortfarande är relativt vanliga till följd av den vinst som vissa av de berörda företagen kan uppnå genom dem, och följaktligen bedöma att det är nödvändigt att höja nivån på böterna för att på så sätt förstärka deras avskräckande verkan. Detta svarar åtminstone till viss del mot behovet av att säkerställa att böterna får en avskräckande effekt på andra företag än dem som har ålagts böterna.

(se punkterna 359 och 360)

15. Nedsättning av böter på grund av att de företag som deltagit i överträdelsen av gemenskapens konkurrensregler samarbetar har sin grund i uppfattningen att sådant samarbete underlättar kommissionens uppgift.

Ett företag som under det administrativa förfarandet har låtit bli att ta ställning till kommissionens påståenden om de faktiska omständigheterna och som därmed underlåtit att medge sanningshalten däri bidrar inte på ett effektivt sätt till att underlätta kommissionens uppgift. På samma sätt är det enligt meddelandet om samarbete i ärenden som rör konkurrensbegränsande samverkan inte tillräckligt att ett företag allmänt påstår att det inte bestrider de anförda omständigheterna, om detta påstående med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet inte är till någon som helst nytta för kommissionen. Slutligen är en nedsättning på grundval av meddelandet om samarbete endast motiverad när de uppgifter som lämnats och mer allmänt det berörda företagets beteende visar att företaget verkligen samarbetat. Det följer nämligen av själva begreppet samarbete, såsom det framställts i meddelandet om samarbete, särskilt i inledningen och i avsnitt D.1, att en nedsättning endast kan beviljas på grundval av nämnda meddelande när det berörda företagets beteende visar på sådan samarbetsvilja.

(se punkterna 380–383)

16. Vad avser ändringen av kommissionens allmänna konkurrenspolitik avseende böter, särskilt som den föranletts av riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, skall det, i syfte att kontrollera att principen om förbud mot retroaktiv tillämpning efterlevts, kontrolleras huruvida ändringen i rimlig grad var förutsebar då de berörda överträdelserna begicks.

Den största förändringen som införts i och med riktlinjerna består i att man vid beräkningen utgår från ett grundbelopp, som fastställts inom vissa ramar. Dessa ramar återspeglar hur allvarliga överträdelserna är men har i sig inte något samband med den relevanta omsättningen. Grunden för denna metod är således huvudsakligen en tariffering, om än relativ och anpassningsbar, av bötesbeloppen. Det skall således prövas huruvida denna nya metod för beräkning av böter, vid antagandet av att den har medfört att nivån för de böter som ålagts har höjts, i rimlig grad hade kunnat förutses vid den tidpunkt då de berörda överträdelserna begicks. Den omständigheten att kommissionen tidigare har tillämpat en viss bötesnivå för vissa överträdelser innebär emellertid inte att den kan fråntas möjligheten att höja denna nivå inom de gränser som anges i förordning nr 17, om detta är nödvändigt för att säkerställa genomförandet av gemenskapens konkurrenspolitik. En effektiv tillämpning av gemenskapens konkurrensregler kräver tvärtom att kommissionen vid varje tillfälle kan anpassa bötesnivån efter vad denna politik kräver.

Av detta följer att de företag som är föremål för ett administrativt förfarande som kan utmynna i böter inte kan ha berättigade förväntningar på att kommissionen inte skall överskrida den tidigare tillämpade bötesnivån eller tillämpa en viss metod för beräkning av dessa böter. Nämnda företag skall följaktligen beakta att kommissionen, med hänsyn till de regler som gäller för dess agerande, när som helst kan besluta att höja bötesnivån i förhållande till den nivå som tillämpats tidigare. Detta gäller inte endast när kommissionen höjer bötesnivån vid åläggandet av böter genom individuella beslut, utan även när denna höjning sker genom tillämpning på enskilda fall av förhållningsregler med allmän räckvidd såsom riktlinjerna. Det framgår för övrigt av Europadomstolens rättspraxis att lagen kan vara förutsebar trots att den berörda personen ser sig nödsakad att anlita en kvalificerad rådgivare för att bedöma, i rimlig grad under omständigheterna i fallet, vilka konsekvenser ett visst agerande kan få. Detta gäller särskilt yrkesmän som är vana vid att vara tvungna att vara mycket försiktiga vid utövandet av sitt yrke. Man kan förvänta sig att de låter bedöma riskerna med yrkesutövningen extra noga.

Av detta kan slutsatsen dras att riktlinjerna, och särskilt den nya metoden för beräkning av bötesbelopp som anges däri, om det antas att denna nya metod medförde en höjning av nivån på böterna, i rimlig grad var förutsebara för sådana företag som sökanden då den aktuella överträdelsen begicks.

(se punkterna 388–396)

17. I artikel 287 EG föreskrivs att medlemmar, tjänstemän och övriga anställda vid gemenskapens institutioner skall ”vara förpliktade att inte lämna ut upplysningar som omfattas av tystnadsplikt, särskilt uppgifter om företag, deras affärsförbindelser eller deras kostnadsförhållanden”. Även om denna bestämmelse främst åsyftar de uppgifter som inhämtas hos företagen, innebär uttrycket ”särskilt” att det är fråga om en allmän princip som även är tillämplig på andra förtroliga uppgifter. Arten och omfattningen av den föreslagna sanktionen vid kontradiktoriska förfaranden som kan leda till en sanktion i sig omfattas emellertid av tystnadsplikt så länge som sanktionen inte slutgiltigt har godkänts och meddelats. Denna princip följer särskilt av behovet att respektera den berördes anseende och värdighet så länge som han inte har fällts till ansvar.

Kommissionens skyldighet att inte avslöja uppgifter om den exakt planerade sanktionen för pressen sammanfaller sålunda inte enbart med dess skyldighet att iaktta tystnadsplikten utan även med dess skyldighet avseende god förvaltningssed. Slutligen skall principen om presumtion om att någon är oskyldig till dess att motsatsen har bevisats tillämpas i förfaranden rörande överträdelse av konkurrensregler som gäller företag och som kan leda till ålägganden av böter eller viten. Det är uppenbart att kommissionen inte följer denna princip om den, innan den formellt ålägger det klandrade företaget en sanktion, har meddelat pressen det utslag som förelagts den rådgivande kommittén och kommissionsledamöternas kollegium för överläggning.

Det går emellertid inte att ifrågasätta att en överträdelse, som har bevisats under det administrativa förfarandet, faktiskt föreligger med hänvisning till att kommissionen under detta förfarande för tidigt uppgav att den trodde att nämnda överträdelse förelåg och avslöjade den bötessumma som den planerade att ålägga ett företag med anledning av detta. Enbart det faktum att kommissionen avslöjar innehållet i ett beslut vid slutet av det administrativa förfarandet och dagen före det formella antagandet kan inte heller anses visa att kommissionen föregriper ärendet eller genomför undersökningen med en förutfattad mening.

En rättsstridighet av detta slag kan endast medföra att det aktuella beslutet ogiltigförklaras om det har visats att beslutet utan denna oegentlighet skulle ha fått ett annat innehåll.

Det sistnämnda villkoret kan inte anses utgöra ett åsidosättande av den rätt till ett verksamt rättsligt skydd som enskilda har enligt gemenskapsrätten. Denna rättighet ingår bland gemenskapens allmänna rättsprinciper, som har sitt ursprung i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och har stadfästs i artiklarna 6 och 13 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Detta skydd måste nämligen vara förenligt med rättssäkerhetsprincipen och den presumtion om lagenlighet som gemenskapsinstitutionernas rättsakter åtnjuter.

(se punkterna 409–411, 414–416 och 421–423)

FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (tredje avdelningen)

den 5 april 2006 ( )

”Konkurrens – Artikel 81 EG – Konkurrensbegränsande samverkan – Metioninmarknaden – En enda och fortlöpande överträdelse – Böter – Riktlinjer för beräkning av böter – Överträdelsens allvar och varaktighet – Samarbete under det administrativa förfarandet – Artikel 15.2 i förordning nr 17/62 – Presumtion om att någon är oskyldig”

I mål T-279/02,

Degussa AG, Düsseldorf (Tyskland), företrätt av advokaterna R. Bechtold, M. Karl och C. Steinle,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av A. Bouquet och W. Mölls, båda i egenskap av ombud, biträdda av advokaten H.–J. Freund, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande,

med stöd av

Europeiska unionens råd, företrätt av E. Karlsson och S. Marquardt, båda i egenskap av ombud,

intervenient,

angående en talan om i första hand ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2003/674/EG av den 2 juli 2002 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende nr K.37.519 – metionin) (EUT L 255, 2002, s. 1) och i andra hand nedsättning av de böter som sökanden ålades genom detta beslut,

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN



(tredje avdelningen)

sammansatt av ordföranden M. Jaeger samt domarna V. Tiili och O. Czúcz,

justitiesekreterare: handläggaren K. Andová,

med beaktande av det skriftliga förfarandet och efter att förhandling hållits den 27 april 2005,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

1 Det tyska bolaget Degussa AG (Düsseldorf) (nedan kallat Degussa eller sökanden) bildades år 2000 genom en sammanslagning av SKW Trostberg och Degussa‑Hüls. Det sistnämnda bolaget bildades i sin tur genom en sammanslagning år 1998 av de tyska kemiföretagen Degussa AG (Frankfurt) och Hüls AG (Marl). Degussa är framför allt verksamt inom sektorn för djurfoder och är ensamt om att tillverka samtliga av de tre viktigaste essentiella aminosyrorna, det vill säga metionin, lysin och treonin.

2 Essentiella aminosyror är aminosyror som inte produceras av kroppen själv och som därför måste tillföras via fodret. Den första aminosyran, som om den saknas gör att proteinsyntesen av övriga aminosyror avbryts, kallas ”den först begränsande aminosyran”. Metionin är en essentiell aminosyra som tillsätts foderblandningar och förblandningar till samtliga djurarter. Den används främst i foder till fjäderfän (för vilka den utgör den först begränsande aminosyran) samt i allt större utsträckning i svinfoder och specialtillverkat djurfoder.

3 Metionin förekommer huvudsakligen i två former: DL-metionin (nedan kallat DLM) och analogt hydroxymetionin (nedan kallat MHA). DLM tillverkas i kristalliserad form och har ett nästan hundraprocentigt aktivt innehåll. MHA, som infördes av tillverkaren Monsanto, vilken efterträdde Novus International Inc. på 1980-talet, har ett nominellt aktivt innehåll på 88 procent. År 2002 representerade MHA cirka 50 procent av världens metioninförbrukning.

4 Vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet var Rhône-Poulenc (nu Aventis SA) – vars dotterbolag Rhône‑Poulenc Animal Nutrition (nu Aventis Animal Nutrition SA) ansvarade för tillverkningen av metionin – Degussa och Novus världens tre största tillverkare av metionin. Rhône-Poulenc tillverkade båda formerna av metionin, medan Degussa enbart tillverkade DLM och Novus enbart MHA.

5 Den 26 maj 1999 anmälde Rhône-Poulenc till kommissionen att det hade deltagit i konkurrensbegränsande samverkan som gick ut på att fastställa priser och fördela metioninkvoter. Bolaget ansökte om att kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden skulle tillämpas (EGT C 207, 1996, s. 4) (nedan kallat meddelandet om samarbete).

6 Den 16 juni 1999 genomförde kommissionens tjänstemän och tjänstemän från Tysklands Bundeskartellamt (federal konkurrensmyndighet i Tyskland) en undersökning i Degussa-Hüls lokaler i Frankfurt med stöd av artikel 14.3 i rådets förordning nr 17 Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), som var i kraft vid denna tidpunkt.

7 Efter undersökningen riktade kommissionen den 27 juli 1999 en begäran om upplysningar till Degussa-Hüls, i enlighet med artikel 11 i förordning nr 17, beträffande de dokument som institutionen hade fått tillgång till. Deguss-Hüls tillmötesgick begäran den 9 september 1999.

8 Kommissionen riktade även en begäran om upplysningar till Nippon Soda Co. Ltd (nedan kallat Nippon Soda), Novus International Inc. (nedan kallat Novus) och Sumitomo Chemical Co. Ltd (nedan kallat Sumitomo) den 7 december 1999, samt till Mitsui & Co. Ltd den 10 december 1999. Bolagen besvarade kommissionens begäran under februari år 2000. Nippon Soda kompletterade sitt svar den 16 maj 2000.

9 Den 1 oktober 2001 antog kommissionen ett meddelande om anmärkningar mot fem tillverkare av metionin. En av dessa tillverkare var sökanden. Samma meddelande om anmärkningar skickades till Aventis helägda dotterbolag Aventis Animal Nutrition (nedan kallat AAN).

10 I meddelandet om anmärkningar konstaterade kommissionen att dessa företag från år 1986 till, i de flesta fall, början av år 1999 hade deltagit i ett fortlöpande avtal i strid med artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (nedan kallat EES-avtalet), vilket omfattade hela EES-området. Enligt kommissionen innebar avtalet i fråga att priset på metionin fastställdes, att en mekanism för genomförande av prishöjningar användes, att de nationella marknaderna delades upp och att marknadsandelskvoter fördelades samt att ett system för att kontrollera och genomdriva dessa överenskommelser användes.

11 Alla parter inkom med skriftliga redogörelser som svar på kommissionens meddelande om anmärkningar. Aventis och AAN informerade kommissionen om att företagen tänkte lämna ett gemensamt svar på kommissionens meddelande.

12 Svaren på meddelandet om anmärkningar inkom mellan den 10 januari och den 18 januari 2002. Aventis, AAN (nedan kallade Aventis/AAN) och Nippon Soda medgav överträdelsen och bekräftade samtliga faktiska omständigheter. Även Degussa medgav överträdelsen men enbart med avseende på perioden 1992–1997. Den 25 januari 2002 hölls ett möte med de berörda företagen.

13 Kommissionen bedömde att Aventis/AAN, Degussa och Nippon Soda hade deltagit i ett fortlöpande avtal och/eller ett samordnat förfarande som omfattande hela EES‑området. Inom ramen för dessa hade företagen enats om målpriser för produkten, infört och använt en mekanism för genomförande av prishöjningar, utbytt information om försäljningsvolymer och marknadsandelar samt kontrollerat och genomdrivit dessa överenskommelser. I enlighet med detta avslutade kommissionen förfarandet med att anta beslut 2003/674/EG av den 2 juli 2002 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende nr K.37.519 – metionin) (EUT L 255, 2003, s. 1) (nedan kallat beslutet).

14 I skälen 63–81 i beslutet angav kommissionen att syftet med den konkurrensbegränsande samverkan var att fastställa prisklasser och absoluta ”bottenpriser”. Deltagarna hade kommit överens om att de behövde höja sina priser och hade undersökt vad marknaden kunde acceptera. Prishöjningarna hade därefter genomförts med hjälp av flera ”kampanjer” som följde på varandra. Genomförandet av dessa undersöktes på senare möten mellan deltagarna i kartellen. Dessutom utbytte deltagarna information om försäljningsvolymer och produktionskapacitet. Företagen underrättade även varandra om sina uppskattningar av marknadens totala volym.

15 I fråga om uppställandet av målpriser konstaterade kommissionen att deltagarna kontrollerade försäljningen och att försäljningsvolymer sammanställdes och diskuterades på möten som hölls med jämna mellanrum, dock utan att ett system för volymkontroll med en kompensationsordning för den skull hade upprättats. Detta trots att Degussa hade lagt fram ett förslag härom. Ett utmärkande drag hos organisationen av kartellen var de multilaterala (mer än 25 stycken mellan åren 1986 och 1999) och bilaterala möten som hölls regelbundet. Mötena bestod av ”toppmöten” och mer tekniskt inriktade möten på tjänstemannanivå.

16 Den konkurrensbegränsande samverkan kunde slutligen delas upp i tre olika perioder. Den första perioden, under vilken priserna steg, avsåg tiden mellan februari år 1986 och år 1989 och avslutades med att Sumito drog sig ur samarbetet och med att Monsanto gjorde sitt inträde på marknaden med MHA. Under den andra perioden, vilken varade 1989–1991, började priserna falla markant. Deltagarna i kartellen tvingades ta ställning till hur de skulle reagera på den nya situationen (skulle de satsa på att återerövra marknadsandelar eller satsa på priserna?) och kom efter flera möten under åren 1989 och 1990 fram till att det var nödvändigt att satsa på att höja priserna. Under den tredje och sista perioden, vilken varade från år 1991 till februari år 1999, medförde den ökade försäljningen av MHA, som tillverkades av Monsanto (Novus sedan år 1991), att de nämnda deltagarna koncentrerade sig på att behålla prisnivåerna.

17 I beslutet anges bland annat följande:

”Artikel 1

Aventis … och [AAN] …, gemensamt ansvariga, Degussa … och Nippon Soda … har överträtt artikel 81.1 i fördraget och artikel 53.1 i EES-avtalet genom att på det sätt och i den omfattning som fastställs i resonemanget ovan delta i ett komplex av avtal och samordnade förfaranden inom metioninsektorn.

Överträdelsen pågick under följande period:

– Februari 1986 till februari 1999.

…

Artikel 3

Härmed åläggs de företag som anges i artikel 1 för den överträdelse som fastställs i denna följande bötesbelopp:

– Degussa …, böter på 118 125 miljoner euro.

– Nippon Soda …, böter på 9 miljoner euro.

…”

18 Vid beräkningen av böterna använde kommissionen sig i huvudsak av den metod som föreskrivs i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna), dock utan att uttryckligen hänvisa till denna metod, samt av meddelandet om samarbete.

19 Vid fastställelsen av böternas grundbelopp tog kommissionen för det första hänsyn till överträdelsens svårighetsgrad. Med tanke på uppträdandets art, dess faktiska påverkan på metioninmarknaden och omfattningen av den geografiska marknad som berördes ansåg kommissionen att de företag som berördes av beslutet hade gjort sig skyldiga till en mycket allvarlig överträdelse av bestämmelserna i artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet (skälen 270–293).

20 Kommissionen ansåg dessutom att företagen borde behandlas olika med beaktande av deras faktiska ekonomiska kapacitet att vålla betydande skada för konkurrensen och att böterna borde fastställas till en nivå som säkerställer en tillräckligt avskräckande effekt. Med hänsyn till att företagen skiljde sig mycket åt i storlek ansåg kommissionen att det var lämpligt att utgå från deras respektive andelar av världsmarknaden för metionin. Kommissionen konstaterade således att Rhône-Poulenc och Degussa utgjorde en första kategori av företag och att Nippon Soda ensam utgjorde en andra sådan kategori. I enlighet med detta fastställde kommissionen böternas utgångsbelopp till 35 miljoner euro för Aventis/AAN och Degussa och till 8 miljoner euro för Nippon Soda (skälen 294–302).

21 För att säkerställa att böterna fick en tillräckligt avskräckande effekt och tog hänsyn till det faktum att stora företag har rättslig och ekonomisk kunskap och infrastruktur som gör att de lättare inser att deras uppförande utgör en överträdelse och förstår vilka konsekvenser som detta uppförande kan få i konkurrenshänseende, beslutade kommissionen slutligen att böternas utgångsbelopp, vilket beräknades mot bakgrund av det enskilda företagets relativa betydelse på marknaden i fråga, skulle höjas för Aventis/AAN och Degussa för att ta hänsyn till företagens storlek och samlade tillgångar. Kommissionen beslutade följaktligen att nämnda utgångsbelopp skulle höjas med 100 procent till 70 miljoner euro för Aventis/AAN och Degussa (skälen 303–305).

22 För det andra tog kommissionen hänsyn till överträdelsens varaktighet. Kommissionen ansåg att Aventis/AAN, Degussa och Nippon Soda fortlöpande hade deltagit i överträdelsen från februari år 1986 till februari år 1999, det vill säga tolv år och tio månader. Böternas utgångsbelopp som hade beräknats med beaktande av överträdelsens svårighetsgrad höjdes därför med 10 procent per år och fem procent per halvår, det vill säga med 125 procent. Böternas grundbelopp fastställdes således till 157,5 miljoner euro för Aventis/AAN och Degussa och till 18 miljoner för Nippon Soda (skälen 306–312).

23 Kommissionen konstaterade för det tredje att det inte fanns några försvårande eller förmildrande omständigheter att beakta i förhållande till de företag som hade deltagit i överträdelsen (skälen 313–331).

24 För det fjärde och sista sänkte kommissionen Aventis/AAN:s böter med 100 procent med stöd av avsnitt B i meddelandet om samarbete. Kommissionen ansåg däremot inte att Nippon Soda och Degussa uppfyllde villkoren för en betydande nedsättning av bötesbeloppet på grundval av avsnitt B eller för en betydande nedsättning av bötesbeloppet på grundval av avsnitt C i meddelandet om samarbete. Kommissionen medgav emellertid att Nippon Soda uppfyllde villkoren i första och andra strecksatserna i avsnitt D.2 i meddelandet och att Degussa uppfyllde villkoren i första strecksatsen i avsnitt D.2 i meddelandet. I enlighet med detta sänkte kommissionen böterna för dessa företag med 50 respektive 25 procent (skälen 332–355).

Förfarandet och parternas yrkanden

25 Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 16 september 2002.

26 Den 13 december 2002 ansökte rådet om att få intervenera till stöd för kommissionens yrkanden. Genom beslut av den 13 februari 2003 biföll ordföranden på förstainstansrättens fjärde avdelning rådets ansökan.

27 Genom beslut av förstainstansrätten förordnades referenten att tjänstgöra på tredje avdelningen, och målet tilldelades följaktligen denna avdelning.

28 Förstainstansrätten uppmanade parterna att besvara vissa frågor och att inkomma med vissa handlingar såsom en processledande åtgärd i enlighet med artikel 64 i förstainstansrättens rättegångsregler. Parterna efterkom denna begäran.

29 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (tredje avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet. Parterna utvecklade sin talan och besvarade förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 27 april 2005.

30 Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogiltigförklara beslutet, eller

– i andra hand sätta ned det bötesbelopp som den ålagts, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

31 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogilla talan, och

– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

32 Rådet har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogilla talan, och

– besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt.

Rättsliga grunder

33 Sökanden har i sak åberopat fyra grunder till stöd för sin talan. Den första grunden rör ett åsidosättande av den straffrättsliga legalitetsprincipen. Sökanden har inom ramen för denna grund gjort gällande att artikel 15.2 i förordning nr 17 är rättsstridig. Inom ramen för den andra grunden har sökanden gjort gällande att kommissionen gjorde en oriktig bedömning med avseende på slutsatsen att sökanden hade deltagit i en enda och fortlöpande överträdelse och med avseende på överträdelsens varaktighet. Den tredje grunden rör oriktiga bedömningar, felaktig rättstillämpning, faktiska villfarelser och åsidosättande av proportionalitetsprincipen, förbudet mot retroaktiv bestraffning, principen om likabehandling och motiveringsskyldigheten vid beräkningen av bötesbeloppet. Den fjärde och sista grunden rör ett åsidosättande av ”tystnadsplikten”, principen om god förvaltningssed och av presumtionen om att någon är oskyldig.

I – Den första grunden: Åsidosättande av den straffrättsliga legalitetsprincipen

A – Påståendet att artikel 15.2 i förordning nr 17 är rättsstridig

1. Parternas argument

34 Sökanden har gjort gällande en rättsstridighet i den mening som avses i artikel 241 EG. Enligt sökanden strider artikel 15.2 i förordning nr 17, i vilken kommissionen ges behörighet att ålägga böter vid överträdelser av gemenskapens konkurrensregler, mot den straffrättsliga legalitetsprincipen, vilken följer av den allmänna gemenskapsrättsliga rättssäkerhetsprincipen, eftersom kommissionens beslutspraxis inte regleras i tillräcklig utsträckning i artikeln.

35 Sökanden har inledningsvis erinrat om att den straffrättsliga legalitetsprincipen slås fast i artikel 7.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad EKMR), i vilken det anges att ”[ett strängare straff inte får utmätas] än som var tillämpligt vid den tidpunkt då brottet begicks”. Sökanden har tillagt att samma princip (nulla poena sine lege) även föreskrivs i artikel 49.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som tillkännagavs den 7 december 2000 i Nice (EGT C 364, s. 1) (nedan kallad rättighetsstadgan), och utgör en väsentlig del av medlemsstaternas konstitutionella traditioner (se exempelvis artikel 103.2 i den tyska grundlagen). Av denna princip följer, enligt den tolkning som gjorts av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna och EG-domstolen, såväl förbudet mot retroaktiv rättstillämpning som den straffrättsliga legalitetsprincipen. (se bland annat Europadomstolens dom av den 22 november 1995 i mål S.W. mot Förenade kungariket, serie A, nr 335, § 35, och domstolens dom av den 12 december 1996 i de förenade målen C-74/95 och C-129/95, X, REG 1996, s. I‑6609, punkt 25). Enligt domstolens rättspraxis härrör den straffrättsliga legalitetsprincipen från rättssäkerhetsprincipen, vilket utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip (domstolens dom av den 12 november 1981 i de förenade målen 212/80-217/80, Salumi m.fl., REG 1981, s. 2735, punkt 10, och av den 22 februari 1984 i mål 70/83, Kloppenburg, REG 1984, s. 1075, punkt 11; svensk specialutgåva, volym 7, s. 533), och kräver bland annat att gemenskapslagstiftningen är klar och förutsägbar för enskilda. När det är fråga om regler som kan få ekonomiska konsekvenser är kravet på rättssäkerhet och förutsägbarhet i gemenskapsrätten särskilt viktigt eftersom de personer som berörs måste kunna få exakt vetskap om sina skyldigheter (se domstolens dom av den 13 mars 1990 i mål C-30/89, kommissionen mot Frankrike, REG 1990, s. I-691, punkt 23 och där citerad rättspraxis).

36 Vad avser kriterierna för en tillräckligt säker och förutsägbar ”lag”, i den mening som avses i artikel 7.1 EKMR, har sökanden erinrat om att Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna kräver att de berörda personerna skall kunna ta del av lagen och att den skall vara tillräckligt precist avfattad för att dessa personer, i rimlig utsträckning med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet och, om nödvändigt, med hjälp av en kvalificerad rådgivare, skall kunna förutse vilka konsekvenser ett visst agerande kan få. Enligt Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna strider en lag som lämnar utrymme för skönsmässig bedömning likväl inte i sig mot detta krav, under förutsättning att omfattningen av detta utrymme och sättet för dess utnyttjande har preciserats med tillräcklig tydlighet med beaktande av det legitima mål som eftersträvas för att ge individen ett adekvat skydd mot godtycke (Europadomstolens dom av den 25 februari 1992 i mål Margareta och Roger Andersson mot Sverige, serie A, nr 226, § 75, och av den 2 augusti 1984 augusti i mål Malone mot Förenade kungariket, serie A, nr 82, § 66).

37 Sökanden har gjort gällande att den straffrättsliga legalitetsprincipen är tillämplig på såväl straffrättsliga sanktioner som sanktioner som inte är av straffrättslig karaktär i strikt bemärkelse, och därmed också på artikel 15.2 i förordning nr 17, oberoende av frågan om den rättsliga karaktären av de böter som kommissionen ålade sökanden med stöd av denna bestämmelse. Domstolen har nämligen fastställt att ”en sanktion, även om den inte är av straffrättslig art, endast k[unde] påföras om den ha[de] en klar och otvetydig rättslig grund” (domstolens dom av den 25 september 1984 i mål 117/83, Könecke, REG 1984, s. 3291, punkt 11, och av den 18 november 1987 i mål 137/85, Maizena, REG 1987, s. 4587, punkt 15). Uppgiften i artikel 15.4 i förordning nr 17, enligt vilken kommissionens beslut att ålägga böter vid överträdelser av gemenskapens konkurrensregler inte är av ”straffrättslig karaktär”, är oviktig i detta hänseende eftersom en rättsakts benämning inte är avgörande vid bedömningen av denna (Europadomstolens dom av den 8 juni 1976 i mål Engel m.fl. mot Nederländerna, serie A, nr 22, § 81). Av de ålagda böternas omfattning och deras repressiva och preventiva funktion följer tvärtom att de är av nästan straffrättslig karaktär, eller till och med av straffrättslig karaktär i vidsträckt bemärkelse.

38 Denna tolkning överensstämmer dessutom med Europadomstolens tolkning av uttrycket anklagelse för brott (Europadomstolens dom av den 29 april 1988 i mål Belilos mot Schweiz, serie A, nr 132, §§ 62 och 68, av den 21 februari 1984 i mål Öztürk mot Tyskland, serie A, nr 73, § 46 och följande, och i det ovan i punkt 37 nämnda målet Engel m.fl. mot Nederländerna, § 80 och följande), enligt vilken även böter av ringa omfattning som ålagts inom ramen för administrativa förfaranden är av straffrättslig karaktär. Sökanden anser a fortiori att det även gäller för böter som åläggs av kommissionen vid åsidosättanden av gemenskapsrätten med hänsyn till att det rör sig om stora summor.

39 Sökanden har erinrat om att enligt domstolen är behovet av tydlighet i rättsligt hänseende ”särskilt stort på ett område där ovisshet medför en risk … för att särskilt kännbara sanktioner tillämpas” (domstolens dom av den 10 juli 1980 i mål 32/79, kommissionen mot Förenade kungariket, REG 1980, s. 2403, punkt 46; svensk specialutgåva, volym 5, s. 277), vilket är fallet med böter som åläggs med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17.

40 Sökanden har dessutom betonat att det följer av fördelningen av behörighet mellan rådet och kommissionen i artiklarna 83 EG och 85 EG att enbart rådet är behörigt att anta de förordningar och direktiv som krävs för tillämpning av de principer som anges i artiklarna 81 EG och 82 EG. De krav som följer av den straffrättsliga legalitetsprincipen innebär således att rådet saknar rätt att delegera befogenheten att ålägga böter till kommissionen när ett tillräckligt precist system saknas.

41 Sökanden har emellertid gjort gällande att kommissionen på samma gång har befogenhet att undersöka, anklaga och besluta. Sådana befogenheter, vilka inte överensstämmer med medlemsstaternas konstitutionella traditioner, bör omges med tydliga och entydiga regler. Sökanden anser sålunda att sanktionernas innehåll, syfte och omfattning bör anges precist i rådets förordning om tillämpning av artiklarna 81 EG och 82 EG. Dessutom kräver den straffrättsliga legalitetsprincipen att en övre gräns fastställs. Denna gräns får inte sättas orimligt högt eftersom böterna då riskerar att få straffrättslig karaktär. Om det saknades begränsningar i fråga om böternas storlek skulle böterna nämligen inte slutgiltigt fastställas i förväg av rådet, utan av kommissionen i egenskap av verkställande organ.

42 Enligt sökanden uppfyller artikel 15.2 i förordning nr 17 inte de krav som följer av den ovan beskrivna straffrättsliga legalitetsprincipen.

43 Sökanden har för det första gjort gällande att förordning nr 17 inte innehåller några bestämmelser om överträdelser av artiklarna 81 EG och 82 EG som medför böter vid vilka kommissionen förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställandet av om böter är lämpligt. Sökanden har i detta hänseende erinrat om domstolens dom av den 12 juli 1979 i de förenade målen 32/78 och 36/78–82/78, BMW Belgium m.fl. mot kommissionen (REG 1979, s. 2435, punkt 53), enligt vilken kommissionen åtnjuter fullständig frihet vid utövandet av sin befogenhet att företa skönsmässig bedömning när den beslutar huruvida böter skall åläggas eller ej.

44 Sökanden har för det andra gjort gällande att artikel 15.2 i förordning nr 17 inte anger någon beloppsgräns. Enligt sökanden är artikeln av denna anledning oförenlig med den straffrättsliga legalitetsprincipen och innebär att behörighet som enligt fördraget tillkommer rådet överförs till kommissionen. Bötesbeloppet fastställs nämligen inte i förväg i förordningen, utan uteslutande av kommissionen, och detta på ett sätt som varken kan förutses eller kontrolleras (se den ovan i punkt 35 nämnda domen kommissionen mot Frankrike, punkt 23 och där citerad rättspraxis). Behovet av att säkerställa böternas avskräckande effekt rättfärdigar inte avsaknaden av en tvingande övre gräns eftersom detta krav måste anpassas till den straffrättsliga legalitetsprincipen, en grundläggande gemenskapsrättslig princip av högre rang (domarna i de ovan i punkt 35 nämnda målen Kloppenburg, punkt 11, och Salumi m.fl., punkt 10).

45 Sökanden har för det tredje anfört att lagstiftaren, med undantag för kriterierna avseende överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet, inte har fastställt några kriterier för fastställande av böter. Dessa båda kriterier begränsar emellertid i praktiken inte kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning. Kommissionen är nämligen, för det första, inte bunden av en tvingande eller uttömmande förteckning över kriterier som absolut skall tas i beaktande (domstolens beslut av den 25 mars 1996 i mål C-137/95 P, SPO m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. I-1611, punkt 54, domstolens dom av den 17 juli 1997 i mål C-219/95 P, Ferriere Nord mot kommissionen, REG 1997, s. I-4411, punkt 33, och förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II-1487, punkt 443). För det andra tar kommissionen hänsyn till flera försvårande och förmildrande omständigheter som de ansvariga inte kan känna till i förväg.

46 Denna vaghet kan inte heller kompenseras med de krav som följer av iakttagandet av principen om likabehandling eftersom kommissionen enligt rättspraxis inte är skyldig att säkerställa att de slutliga bötesbeloppen återspeglar alla de skillnader som föreligger mellan de berörda företagen i fråga om deras omsättning (förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-23/99, LR AF 1998 mot kommissionen, REG 2002, s. II-1705, punkt 278).

47 Sökandens resonemang stöds av en av Bundesverfassungsgerichts (tysk författningsdomstol) domar, enligt vilken en straffrättslig bestämmelse som anger att den skyldige som mest kan åläggas att betala sin samlade förmögenhet i böter skall ogiltigförklaras eftersom den strider mot den straffrättsliga legalitetsprincipen (dom av den 20 mars 2002, BvR 794/95, NJW 2002, s. 1779). I motsats till vad rådet har uppgett innehåller 81 § 2 i Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (tysk lag om förbud mot konkurrensbegränsningar) (GWB) ingen bestämmelse som motsvarar artikel 15.2 i förordning nr 17. Den tyske lagstiftaren valde nämligen att avstå från en sådan bestämmelse.

48 Sökanden har för det fjärde uppgett att kommissionens beslutspraxis visar att företagets uppfattning är välgrundad. Utmärkande för denna praxis är att bötesbeloppen varierar kraftigt och att nämnda belopp har ökat dramatiskt på senare tid. Sökanden har bland annat uppgett att åtta av de tio högsta bötesbeloppen härrör från tiden efter år 1998 och att det högsta bötesbeloppet, på 855,23 miljoner euro, av vilka 462 miljoner skulle betalas av ett enda företag, ålades år 2001 i det så kallade vitaminärendet (kommissionens beslut K(2001)3695 slutlig av den 21 november 2001 i ärende COMP/E-1/37.512). Det sistnämnda beloppet är femton gånger så högt som det genomsnittliga bötesbeloppet mellan åren 1994 och 2000 och det näst högsta bötesbeloppet (kommissionens beslut K(2001)4573 slutlig, COMP/E-1/36.212 – Självkopierande papper) år 2001 är sex gånger högre än detta genomsnittsbelopp.

49 För det femte har sökanden anfört att det nuvarande systemet inte kan rättfärdigas med behovet av att säkerställa böternas avskräckande effekt på företagen. Sökanden har nämligen, för det första, medgett att även om det inte bör vara möjligt att fastställa böternas storlek i förväg ger det avskräckande syftet likväl inte rådet rätt att avstå från att ”sätta tydliga gränser för den behörighet som överförs till kommissionen”. Sökanden har, för det andra, anfört att det faktum att det i princip inte alls är möjligt att förutse böternas storlek i praktiken har avskräckt företagen från att samarbeta med kommissionen. Möjligheten att förutse de potentiella konsekvenserna av ett visst agerande, om än bara på ett ungefär, skulle tvärtom, i likhet med nationella strafflagar, på ett betydligt effektivare sätt säkerställa den avskräckande effekt som eftersträvas.

50 Sökanden har för det sjätte gjort gällande att riktlinjerna inte kan anses kompensera det faktum att artikel 15.2 i förordning nr 17 är rättsstridig. De nämnda riktlinjerna utgör, för det första, inte en rättsakt i den mening som avses i artikel 249 EG och det är, för det andra, endast rådet som är behörigt att anta bestämmelser på detta område enligt artikel 83 EG. Av denna anledning anser sökanden att det är rådet som är skyldigt att iaktta den straffrättsliga legalitetsprincipen. Av samma anledning kan domstolens fulla prövningsrätt enligt artikel 17 i förordning nr 17 inte anses kompensera det faktum att artikel 15.2 i samma förordning är rättsstridig. Sökanden har nämligen erinrat om att det trots denna prövningsrätt i första hand är kommissionen som skall bestämma böternas storlek och fastställa de faktiska omständigheterna under det administrativa förfarandet. Sökanden har även erinrat om att vagheten i artikel 15.2 i förordning nr 17 och avsaknaden av kriterier för kontroll leder till att gemenskapsdomstolarnas fulla prövningsrätt förlorar sitt innehåll. Sökanden har slutligen påpekat att det inte kan krävas av enskilda att de systematiskt väcker talan vid domstol med anledning av att den rättsliga ramen för åläggande av böter inte är tillräckligt bestämd. Sökanden har tillagt att det inte ingår i gemenskapsdomstolarnas uppgifter att kompensera för lagstiftarens misstag och att sådan kompensation därför strider mot artikel 7.1 EG.

51 Enligt kommissionen saknar sökandens resonemang grund.

52 Kommissionen har gjort gällande att artikel 15.2 i förordning nr 17 utgör en tydlig rättslig grund som inte ger upphov till några oklarheter, på grundval av vilken företagen med tillräcklig exakthet kan förutse de möjliga konsekvenserna av deras agerande.

53 Kommissionen har dessutom erinrat om att utrymmet för skönsmässig bedömning skall användas med hänsyn till kriterierna om överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet i den ovannämnda artikeln, allmänna gemenskapsrättsliga principer, bland annat proportionalitetsprincipen och principen om likabehandling, samt domstolens och förstainstansrättens rättspraxis. Kommissionen har på detta sätt gjort gällande att den är skyldig att iaktta dessa principer varje gång som den utnyttjar sin befogenhet att företa skönsmässiga bedömningar (se, vad avser iakttagandet av principen om likabehandling, förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-15/99, Brugg Rohrsysteme mot kommissionen, REG 2002, s. II-1613, punkt 149 och följande punkter, och av den 9 juli 2003 i mål T-224/00, Archer Daniels Midland och Archer Daniels Midland Ingredients mot kommissionen, REG 2003, s. II-2597, punkterna 69, 207, 281 och 308, generaladvokaten Ruiz Jarabo Colomers förslag till avgörande inför domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C-205/00 P, C‑211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I-123, s. I-133, punkt 96 och följande punkter).

54 I motsats till vad sökanden har gjort gällande följer det inte av domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet BMW Belgium m.fl. mot kommissionen att denna kontroll inte sträcker sig till beslutet att ålägga eller inte ålägga böter. Det faktum att domstolen i detta mål konstaterade att kommissionen kunde ålägga återförsäljarna böter trots att den inte hade tillåtit detta i tidigare mål innebär nämligen inte att kommissionens behörighet att ålägga eller inte ålägga böter är obegränsad. Denna behörighet skall nämligen utövas på grundval av objektiva kriterier som överensstämmer med syftet med den bestämmelse i vilken kommissionen ges nämnda behörighet.

55 Sökanden kan inte med framgång åberopa att beslutet var ett ”överraskningsbeslut” eftersom böternas avskräckande funktion förutsätter att det inte är möjligt för företagen att beräkna böternas storlek i förväg och jämföra resultatet med den förväntade vinsten. Kommissionen har erinrat om att sökanden i vilket fall som helst inte kunde utgå från att företaget inte skulle åläggas högre böter än de högsta böter som hade ålagts under den period som överträdelsen varade (domen i det ovan i punkt 46 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 241, och i det ovan i punkt 53 nämnda målet Archer Daniels Midland och Archer Daniels Midland Ingredients mot kommissionen, punkterna 63 och 64).

56 Förstainstansrättens fulla prövningsrätt och antagandet i januari år 1998 av riktlinjerna, vilka har förklarats vara förenliga med artikel 15.2 i förordning nr 17, motsäger dessutom sökandens uppfattning enligt vilken böterna har fastställts på ett godtyckligt sätt och utan insyn i förfarandet.

57 Rådet kan inte heller klandras för att ha överfört behörighet till kommissionen i strid med fördraget med beaktande av att artikel 15.2 i förordning nr 17, till följd av kriterierna häri, såsom dessa har tolkats av gemenskapsdomstolarna, och kravet på att allmänna gemenskapsrättsliga principer skall iakttas, utgör en tillräckligt preciserad rättslig grund med tanke på det syfte som eftersträvas med åläggandet av böter. Det påtalade förhållandet att riktlinjerna inte kan kompensera bristen på precision i denna bestämmelse saknar således föremål. Riktlinjerna har dessutom lett till ökad rättssäkerhet och insyn i beslutsförfarandet.

58 Slutligen, vad avser ökningen av bötesbeloppen under de senaste åren, har kommissionen dels anfört att ökningen av företagens omsättning sedan 60-talet i sig rättfärdigar det manöverutrymme som kommissionen ges i den ifrågasatta bestämmelsen, dels att kommissionen enligt fast rättspraxis (domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkterna 108 och 109, förstainstansrättens dom i det ovan i punkt 46 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 237, och av den 12 juli 2001 i de förenade målen T-202/98, T-204/98 och T-207/98, Tate & Lyle m.fl. mot kommissionen (REG 2001, s. II‑2035), punkterna 144 och 145) måste kunna höja bötesnivåerna för att förstärka böternas avskräckande effekt. Denna befogenhet att företa skönsmässig bedömning är emellertid inte obegränsad, eftersom domstolen och förstainstansrätten prövar huruvida de höjningar som kommissionen har beslutat om rättfärdigas av det åberopade intresset (förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-334/94, Sarrió mot kommissionen, REG 1998, s. II-1439, punkterna 323–335, och av den 20 mars 2002 i mål T-16/99, Lögstör Rör mot kommissionen, REG 2002, s. II-1633, punkt 251). Kommissionen har till slut anfört att uppenbara, allvarliga och långvariga överträdelser fortfarande är relativt vanligt förekommande trots höjningen av bötesnivåerna.

59 Rådet, som är intervenient i målet, anser att påståendet att artikel 15 i förordning nr 17 är rättsstridig inte kan vinna framgång, eftersom det saknar grund. Rådet har medgett att böter, även om det rör sig om en sanktion som saknar straffrättslig karaktär, skall ha en klar och otvetydig rättslig grund. Rådet anser emellertid att artikel 15 i förordning nr 17 uppfyller detta krav. Rådet har dessutom erinrat om att principen nulla poena sine lege bara är tillämplig på straffrättsliga sanktioner. Böter som åläggs med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17 utgör inte straffrättsliga sanktioner enligt artikel 15.4 i samma förordning. De krav som följer av denna princip kan därför inte tillämpas i förevarande fall (domen i det ovan i punkt 37 nämnda målet Maizena, punkt 14, och Europadomstolens dom av den 9 februari 1995 i mål Welch mot Förenade kungariket, serie A, nr 307).

60 Rådet anser dessutom att omfattningen av sanktionen är tillräckligt preciserad med tanke på att det i artikel 15.2 i förordning nr 17 föreskrivs en övre gräns för böterna med beaktande av det berörda företagets omsättning. En absolut övre gräns vore inte lämplig med tanke på att kommissionens beslut rör enskilda fall. Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning, vilket är långt ifrån oinskränkt, begränsas dessutom av att institutionen är skyldig att beakta kriterierna avseende överträdelsens varaktighet och svårighetsgrad i nämnda artikel. Kommissionen måste också iaktta proportionalitetsprincipen och icke‑diskrimineringsprincipen.

61 Rådet anser att det är svårt att fastställa mer restriktiva bestämmelser vilka gör det möjligt att ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet och att säkerställa att sanktionen får en tillräckligt avskräckande effekt. Förstainstansrätten har för övrigt aldrig ifrågasatt giltigheten av artikel 15.2 i förordning nr 17, utan har snarare bekräftat att artikeln är giltig (domen i det ovan i punkt 58 nämnda målet Tate & Lyle m.fl. mot kommissionen, punkterna 98–101).

62 Vad avser sökandens påstående att kommissionens praxis utmärks av att bötesbeloppen varierar kraftigt och av att nämnda belopp har ökat dramatiskt på senare tid, har rådet anfört att dessa konstateranden endast återspeglar det faktum att de berörda företagens omsättningar skiljer sig åt och att företagen blir allt större.

63 Det är inte heller riktigt att kommissionen på samma gång har befogenhet att undersöka, anklaga och besluta. Institutionen är nämligen underkastad gemenskapsdomstolarnas fulla prövningsrätt och kan därför inte anses vara såväl domare som part.

64 Samma sak gäller för påståendet att rådet har delegerat behörigheten att införa böter till kommissionen. Rådet har nämligen erinrat om att den överlåtelse som har skett till förmån för kommissionen endast gäller behörigheten att anta beslut med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17, vilken ger uttryck för rådets behörighet. Detta överensstämmer med artikel 202 tredje strecksatsen EG.

65 Rådet har till slut anfört att det, i motsats till vad sökanden har gjort gällande, förekommer jämförbara regler i medlemsstaterna, bland annat i Sverige och Tyskland.

2. Förstainstansrättens bedömning

66 Förstainstansrätten erinrar om att det framgår av domstolens rättspraxis att den straffrättsliga legalitetsprincipen följer av rättssäkerhetsprincipen, vilken utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip. Den förstnämnda principen kräver bland annat att alla gemenskapsbestämmelser, i synnerhet de som föreskriver eller gör det möjligt att föreskriva sanktioner, är tydliga och precisa, så att det inte föreligger några oklarheter för de berörda med avseende på vilka rättigheter och skyldigheter som följer av bestämmelserna och så att dessa personer kan fatta beslut i enlighet med detta (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 9 juli 1981 i mål 169/80, Gondrand Frères och Garancini, REG 1981, s. 1931, punkt 17, i det ovan i punkt 37 nämnda målet Maizena, punkt 15, av den 13 februari 1996 i mål C-143/93, van Es Douane Agenten, REG 1996, s. I-431, punkt 27, och i de ovan i punkt 35 nämnda förenade målen X, punkt 25).

67 Denna princip, vilken utgör en del av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och behandlas i olika internationella fördrag, bland annat i artikel 7 EKMR, gäller både för regler av straffrättslig karaktär och för specifika administrativa bestämmelser som föreskriver eller gör det möjligt att föreskriva administrativa sanktioner (se domen i det ovan i punkt 37 nämnda målet Maizena, punkterna 14 och 15 och där citerad rättspraxis). Principen är inte bara tillämplig på bestämmelser i vilka det anges vad som utgör en överträdelse, utan även på bestämmelser i vilka konsekvenserna av en överträdelse av de förstnämnda bestämmelserna föreskrivs (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 35 nämnda förenade målen X, punkterna 22 och 25).

68 Det skall i detta hänseende noteras att följande föreskrivs i artikel 7.1 EKMR:

”Ingen får fällas till ansvar för någon gärning eller underlåtenhet som vid den tidpunkt då den begicks inte utgjorde ett brott enligt nationell eller internationell rätt. Inte heller får ett strängare straff utmätas än som var tillämpligt vid den tidpunkt då brottet begicks.”

69 Enligt Europadomstolen innebär denna bestämmelse att överträdelser och de straff som de ger upphov till tydligt måste definieras i lagen. Detta villkor är uppfyllt när den enskilda personen av den relevanta bestämmelsens lydelse och, vid behov, med hjälp av domstolarnas tolkning av lydelsen, kan utläsa vilka handlingar och försummelser som leder till straffrättsligt ansvar (Europadomstolens dom av den 22 juni 2000 i mål Coëme mot Belgien, Recueil des arrêts et décisions, 2000-VII, § 145).

70 Rådet har gjort gällande att förstainstansrätten inte får låta sig vägledas av artikel 7.1 EKMR och Europadomstolens rättspraxis rörande denna artikel när den prövar huruvida artikel 15.2 i förordning nr 17 är lagenlig eftersom det anges i artikel 15.4 i förordning nr 17 att de beslut som kommissionen antar med stöd av bland annat artikel 15.2 i denna förordning saknar straffrättslig karaktär.

71 Utan att det är nödvändigt att förstainstansrätten tar ställning till om artikel 7.1 EKMR, bland annat med anledning av arten och stränghetsgraden av de böter som kommissionen ålägger med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17, är tillämplig på sådana sanktioner, konstaterar rätten att även om artikel 7.1 EKMR skulle vara tillämplig på sådana sanktioner så följer det av Europadomstolens rättspraxis att artikeln inte kräver att lydelsen av de bestämmelser med stöd av vilka sanktionerna åläggs är så precis att det är möjligt att med absolut säkerhet förutse konsekvenser av att bestämmelserna överträds.

72 Enligt Europadomstolens rättspraxis innebär nämligen inte vagheter i bestämmelsen alltid att den strider mot artikel 7 EKMR. Det faktum att en lag lämnar utrymme för skönsmässig bedömning strider inte heller i sig mot kravet på förutsägbarhet, under förutsättning att omfattningen av denna befogenhet och sättet för dess användande är tillräckligt klart reglerade med beaktande av det legitima mål som står på spel. Syftet är härvid att ge enskilda ett adekvat skydd mot godtycke (Europadomstolens dom i det ovan i punkt 36 nämnda målet Margareta och Roger Andersson mot Sverige, § 75). I sådana fall tar Europadomstolen inte bara hänsyn till själva lydelsen av lagen, utan även till om de använda oklara begreppen har preciserats i fast och publicerad rättspraxis (Europadomstolens dom av den 27 september 1995 i mål G. mot Frankrike, serie A, nr 325-B, § 25).

73 Beaktandet av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner leder inte heller till att den straffrättsliga legalitetsprincipen, vilken utgör en allmän gemenskapsrättslig princip, skall tolkas annorlunda. Vad avser sökandens argument på grundval av Bundesverfassungsgerichts dom av den 20 mars 2002 (punkt 47 ovan), för det fall att den överhuvudtaget är relevant för böter som företag åläggs för överträdelser av konkurrensreglerna, och på grundval av 81 § 2 GWB, som inte innehåller någon bestämmelse som motsvarar artikel 15.2 i förordning nr 17, skall det understrykas att det inte är möjligt att av den rättsliga situationen i en enda medlemsstat dra slutsatsen att medlemsstaterna har en gemensam konstitutionell tradition. Det skall tvärtemot noteras att regleringsgraden i andra medlemsstaters relevanta rätt i fråga om påförandet av sådana administrativa sanktioner som är aktuella vid överträdelser av nationella konkurrensregler är jämförbar med den i artikel 15.2 i förordning nr 17, vilket rådet har uppgett utan att sökanden har invänt häremot. Kriterierna i medlemsstaternas rätt är till och med identiska med eller liknar dem som föreskrivs i denna gemenskapsbestämmelse. Rådet har i detta hänseende hänvisat till Konungariket Sverige.

74 Vad avser giltigheten av artikel 15.2 i förordning nr 17 med beaktande av den straffrättsliga legalitetsprincipen, såsom denna har erkänts av gemenskapsdomstolarna i enlighet med de upplysningar som lämnas av EKMR och medlemsstaternas konstitutionella traditioner, konstaterar förstainstansrätten att kommissionen, i motsats till vad sökanden har gjort gällande, inte förfogar över ett oinskränkt utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställandet av böter för överträdelser av konkurrensreglerna.

75 Redan i artikel 15.2 i förordning nr 17 begränsas nämligen kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning. För det första preciseras att ”kommissionen får ålägga företag och företagssammanslutningar böter om lägst [1000 euro] … och högst [en miljon euro] …, eller ett högre belopp som dock inte får överstiga 10 procent av föregående räkenskapsårs omsättning för varje företag som har deltagit i överträdelsen”. På detta sätt fastställs en övre gräns för böterna i förhållande till de berörda företagens omsättning, det vill säga i förhållande till ett objektivt kriterium. Även om det, i enlighet med vad sökanden har uppgett, saknas en absolut övre gräns som är tillämplig på samtliga överträdelser av konkurrensreglerna, finns det likväl en absolut uppskattningsbar gräns för de böter som kan åläggas, vilken beräknas i förhållande till varje företag och överträdelse. Detta innebär att det är möjligt att fastställa det högsta belopp som ett visst företag kan åläggas i böter i förväg. För det andra anges det i bestämmelsen att kommissionen vid fastställandet av böterna i varje enskilt fall skall ta ”hänsyn … både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått”.

76 Även om det stämmer att dessa båda kriterier ger kommissionen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning rör det sig likväl om kriterier som har uppställts av andra lagstiftare för liknande bestämmelser, vilka gör att kommissionen kan ta hänsyn till graden av rättsstridighet i det enskilda fallet när den beslutar om sanktioner. I detta skede av prövningen konstaterar förstainstansrätten följaktligen att de kriterier och begränsningar som kommissionen skall respektera vid utövandet av sina befogenheter vad avser böter definieras i artikel 15.2 i förordning nr 17 samtidigt som kommissionen i denna artikel ges ett visst utrymme för skönsmässig bedömning.

77 Det skall dessutom noteras att kommissionen är skyldig att respektera allmänna rättsprinciper, i synnerhet principen om likabehandling och proportionalitetsprincipen, såsom dessa har utvecklats i domstolens och förstainstansrättens rättspraxis, när den fastställer böter med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17.

78 I motsats till vad sökanden har anfört är gränserna för kommissionens ovan beskrivna utrymme för skönsmässig bedömning också tillämpliga på beslutet huruvida böter skall åläggas eller ej. Detta gäller i synnerhet när kommissionen använder sig av meddelandet om samarbete, vars giltighet för övrigt inte har ifrågasatts. Det faktum att domstolen, i det mål som citeras ovan av sökanden (domen i de ovan i punkt 43 nämnda förenade målen BMW Belgium m.fl. mot kommissionen, punkt 53), konstaterade att den omständigheten att kommissionen i tidigare liknande ärenden hade bedömt att det saknades skäl att ålägga vissa ekonomiska aktörer böter inte fråntog kommissionen denna befogenhet, vilken uttryckligen erkänns i förordning nr 17, när villkoren för dess utövande är uppfyllda, innebär inte att kommissionen har befogenhet att skönsmässigt besluta att inte ålägga böter, utan att vara skyldig att respektera de begränsningar som gäller vid utövandet av befogenheten att företa skönsmässig bedömning enligt riktlinjerna och meddelandet om samarbete och i synnerhet de allmänna rättsprinciperna, särskilt principen om likabehandling och proportionalitetsprincipen, samt mera allmänt den ändamålsenliga verkan av artiklarna 81 EG och 82 EG och den princip om fri konkurrens som följer av artikel 4.1 EG.

79 Det skall också tilläggas att domstolen och förstainstansrätten, enligt artikel 229 EG och artikel 17 i förordning nr 17, har full prövningsrätt när talan väcks mot beslut genom vilka kommissionen har fastställt böter och att de i enlighet med detta inte bara kan ogiltigförklara kommissionens beslut, utan även upphäva, sätta ned eller höja ålagda böter. Kommissionens beslutspraxis är således underkastad gemenskapsdomstolarnas fulla prövningsrätt. I motsats till vad sökanden har gjort gällande innebär inte denna prövningsrätt att gemenskapsdomstolarna överskrider sina befogenheter i strid med artikel 7.1 EG, dels eftersom denna prövningsrätt uttryckligen föreskrivs i de ovannämnda bestämmelserna, vars giltighet inte har ifrågasatts, dels eftersom gemenskapsdomstolarna utövar denna prövningsrätt med beaktande av de kriterier som avses i artikel 15.2 i förordning nr 17. Följaktligen har den prövningsrätt som utövas av gemenskapsdomstolarna gjort det möjligt att, genom fast och publicerad rättspraxis, precisera de vaga begrepp som kan förekomma i artikel 15.2 i förordning nr 17.

80 Kommissionen har dessutom själv, på grundval av de kriterier som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17 och som har preciserats i domstolens och förstainstansrättens rättspraxis, utvecklat en känd och tillgänglig beslutspraxis. Trots att kommissionens tidigare beslutspraxis inte i sig utgör en rättslig ram för åläggande av böter på konkurrensområdet (se förstainstansrättens dom av den 18 juli 2005 i mål T-241/01, Scandinavian Airlines System mot kommissionen, REG 2005, s. II-0000, punkt 87 och där citerad rättspraxis), får kommissionen likväl inte, på grund av principen om likabehandling, behandla lika situationer olika eller behandla olika situationer lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (domstolens dom av den 13 december 1984 i mål 106/83, Sermide, REG 1984, s. 4209, punkt 28, och förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-311/94, BPB de Eendracht mot kommissionen, REG 1998, s. II-1129, punkt 309).

81 Enligt fast rättspraxis får kommissionen dessutom när som helst anpassa nivån på böterna om det är nödvändigt för att säkerställa en effektiv tillämpning av gemenskapens konkurrensregler (domen i det ovan i punkt 58 nämnda målet Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen, punkt 109, och i det ovan i punkt 46 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkterna 236 och 237). En sådan förändring i kommissionens beslutspraxis kan således anses vara objektivt befogad när syftet är att förebygga överträdelser av gemenskapens konkurrensregler i allmänhet. Den av sökanden åberopade och ifrågasatta ökningen av bötesnivåerna under senare tid kan därför inte i sig anses vara rättsstridig med beaktande av den straffrättsliga legalitetsprincipen, eftersom ökningen ägde rum inom de rättsliga ramar som definieras i artikel 15.2 i förordning nr 17, såsom dessa har tolkats av gemenskapsdomstolarna.

82 Det skall också beaktas att kommissionen, i syfte att säkerställa insynen i förfarandet och att öka rättssäkerheten för de berörda företagen, har publicerat riktlinjer i vilka institutionen redogör för hur böterna skall beräknas i det enskilda fallet. Domstolen har för övrigt bedömt att kommissionen, genom att anta sådana förhållningsregler och genom att i samband med reglernas offentliggörande tillkännage att den hädanefter skall tillämpa dem på de fall som omfattas av reglerna, själv begränsar sitt utrymme för skönsmässig bedömning. Om kommissionen inte rättar sig efter dessa regler löper den således en risk att sanktioner vidtas mot den, i förekommande fall med hänvisning till att den har åsidosatt allmänna rättsprinciper, såsom principen om likabehandling och principen om skydd för berättigade förväntningar. Även om riktlinjerna inte utgör den rättsliga grunden för beslutet anges i riktlinjerna, på ett allmänt och abstrakt sätt, den metod som kommissionen skulle tillämpa vid fastställandet av storleken på de böter som svaranden ålades i beslutet. På detta sätt säkerställs företagens rättssäkerhet genom riktlinjerna (domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C 208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-0000, punkterna 211 och 213). Av detta följer att kommissionen, i motsats till vad sökanden har gjort gällande, inte kan anses ha överskridit sin behörighet genom att anta riktlinjerna eftersom antagandet skedde inom den rättsliga ram som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17. Riktlinjerna har enbart bidragit till att precisera gränserna för utövandet av den befogenhet att företa skönsmässig bedömning som redan följer av denna bestämmelse.

83 Med beaktande av vad som anförts ovan kan således en omdömesgill aktör, vid behov genom att anlita en juridisk rådgivare, med tillräcklig precision förutse hur de böter han riskerar att drabbas av för ett visst handlande kommer att fastställas och deras ungefärliga storlek. Det faktum att aktören inte med exakthet kan förutse nivån på de böter som kommissionen ålägger i varje enskilt fall kan inte anses strida mot den straffrättsliga legalitetsprincipen, med tanke på syftena att bekämpa och avskräcka, till följd av svårighetsgraden hos de överträdelser för vilka kommissionen beslutar sanktioner, rättfärdigar att företagen inte i förväg kan räkna ut vilka fördelar som skulle följa av deltagandet i en överträdelse genom att ta hänsyn till de böter som de skulle komma att åläggas med anledning av det rättsstridiga agerandet.

84 Även om företagen inte med precision kan förutse nivån på de böter som kommissionen ålägger i varje enskilt fall skall det noteras att kommissionen, i enlighet med artikel 253 EG, är skyldig att motivera beslut att ålägga böter. Detta gäller oberoende av att omständigheterna i beslutet som regel är kända. Motiveringen skall bland annat avse bötesbeloppet och den metod som använts vid beräkningen av detta. Av motiveringen skall klart och tydligt framgå hur kommissionen har resonerat, så att de som berörs kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och ta ställning till om det är lämpligt att överklaga beslutet till gemenskapsdomstolarna och, om det faller sig så, ge dem möjlighet att utöva sin prövningsrätt.

85 Slutligen konstaterar förstainstansrätten att sökandens argument, enligt vilket rådet, genom att definiera ramen för böter i enlighet med bestämmelserna i artikel 15.2 i förordning nr 17, i praktiken överförde befogenhet som tillkommer rådet enligt fördraget till kommissionen i strid med artiklarna 83 EG och 229 EG, saknar grund.

86 Även om artikel 15.2 i förordning nr 17, såsom har angetts ovan, ger kommissionen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, begränsar artikeln likväl utövandet av denna befogenhet att företa skönsmässig bedömning genom objektiva kriterier vilka kommissionen är skyldig att beakta. Det skall vidare erinras om att förordning nr 17, vilket rådet påpekade vid förhandlingen, antogs med stöd av artikel 83.1 EG, i vilken det anges att ”de förordningar och direktiv som behövs för att tillämpa de principer som anges i artiklarna 81 och 82 skall rådet fastställa … på förslag från kommissionen och efter att ha hört Europaparlamentet”. Dessa förordningar och direktiv har enligt artikel 83.2 a och 83.2 d EG särskilt till syfte att ”genom införande av böter och viten säkerställa att de förbud som anges i artikel 81.1 [EG] och artikel 82 [EG] iakttas” och att ”fastställa kommissionens och domstolens uppgifter vid tillämpningen av de bestämmelser som avses i denna punkt”. Det skall dessutom erinras om att kommissionen enligt artikel 211 första strecksatsen EG ”övervaka[r] tillämpningen av bestämmelserna i detta fördrag och av bestämmelser som antagits av institutionerna med stöd av fördraget” och att den enligt artikel 211 tredje strecksatsen EG har ”befogenhet att själv fatta beslut”.

87 Av detta följer att befogenheten att ålägga böter vid överträdelser av artiklarna 81 EG och 82 EG inte ursprungligen kan anses ha tillhört rådet, vilken skulle ha överfört eller delegerat denna befogenhet till kommissionen, i den mening som avses i artikel 202 tredje strecksatsen EG. I enlighet med de ovan citerade fördragsbestämmelserna hör denna befogenhet nämligen till kommissionens speciella uppgift att övervaka tillämpningen av gemenskapsrätten, en uppgift som, med avseende på tillämpningen av artiklarna 81 EG och 82 EG, har preciserats, begränsats och formaliserats genom förordning nr 17. Den befogenhet att ålägga böter som kommissionen ges i förordningen följer således redan av bestämmelserna i fördraget och syftar till en effektiv tillämpning av förbuden i de nämnda artiklarna (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 58 nämnda målet Tate & Lyle m.fl. mot kommissionen, punkt 133). Sökandens argument kan således inte godtas.

88 Av det ovan anförda följer att sökanden inte kan vinna framgång med påståendet att artikel 15.2 i förordning nr 17 är rättsstridig.

B – Tolkningen av artikel 15.2 i förordning nr 17 mot bakgrund av den straffrättsliga legalitetsprincipen

89 För den händelse att förstainstansrätten inte slår fast att artikel 15.2 i förordning nr 17 är ogiltig har sökanden i andra hand gjort gällande att nämnda bestämmelse bör konkretiseras och tolkas strikt med beaktande av den straffrättsliga legalitetsprincipen, i likhet med kommissionens beslutspraxis och den rättspraxis som avser artiklarna 81 EG och 82 EG. Sökanden har redogjort för ett antal lösningar genom vilka en tillräckligt hög grad av förutsägbarhet skulle kunna uppnås med avseende på böterna och har dragit slutsatsen att beslutet skall ogiltigförklaras.

90 Enligt kommissionen och rådet saknar dessa argument grund.

91 Förstainstansrätten nöjer sig inledningsvis med att konstatera att de argument som sökanden har redogjort för inom ramen för den, i andra hand åberopade, andra delen av grunden om åsidosättande av den straffrättsliga legalitetsprincipen till viss del enbart utgör upprepningar av argument som sökanden redan har redogjort för inom ramen för den första delen av samma grund. Inom ramen för den första grundens andra del har sökanden riktat argumenten mot den beslutspraxis som kommissionen har utvecklat med tillämpning av riktlinjerna och mot beslutet, i den mån som detta ger uttryck för denna praxis. Bortsett från att det överhuvudtaget inte är möjligt att väcka talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslutspraxis, erinrar förstainstansrätten om att den straffrättsliga legalitetsprincipen, såsom har angetts tidigare, inte åsidosätts i artikel 15.2 i förordning nr 17 och att kommissionens beslutspraxis och riktlinjerna, under gemenskapsdomstolarnas kontroll, har bidragit till att öka rättssäkerheten för företagen. Beslutet kan därför inte anses vara rättsstridigt enbart med anledning av att den beslutspraxis som kommissionen har utvecklat i bötesärenden, vilken enligt sökandens uppfattning är rättsstridig, har tillämpats häri. Dessa påståenden kan därmed inte vinna framgång.

92 I den mån som sökanden, inom ramen för förevarande delgrund, har lagt fram argument som går ut på att beslutet brister i motiveringen, i synnerhet vad avser fastställandet av grundbeloppet, överträdelsens faktiska inverkan på marknaden och höjningen av bötesbeloppet för att säkerställa att böterna fick en tillräckligt avskräckande effekt, konstaterar dessutom förstainstansrätten att dessa argument i sak omfattas av den tredje grunden, i vilken frågan om motiveringen av beslutet särskilt tas upp. Nämnda argument skall därför prövas inom ramen för den tredje grunden.

93 I övrigt består sökandens argument av allmänna och teoretiska funderingar kring kommissionens önskvärda beslutspraxis, de nya bestämmelser som bör antas av rådet samt den utvecklingen av rättspraxis som förstainstansrätten bör gripa sig an. Det rör sig således inte i något fall om rättsliga argument genom vilka beslutet ifrågasätts och de kan därför inte vinna framgång.

94 För övrigt tillade sökanden i repliken och vid förhandlingen att den omsättning som åsyftas i bestämmelsen om en övre gräns för böterna på 10 procent av omsättningen under det räkenskapsår som föregår antagandet av beslutet att ålägga böter är omsättningen på den berörda marknaden och inte företagets totala omsättning.

95 I den mån som det av detta påstående är möjligt att dra slutsatsen att sökanden motsätter sig beslutet i den del de böter som företaget ålagts överstiger 10 procent av företagets omsättning på metioninmarknaden under det räkenskapsår som föregick antagandet av beslutet, erinrar förstainstansrätten, utan att det ens är nödvändigt att ta ställning till om detta resonemang kan prövas med beaktande av artikel 48.2 i rättegångsreglerna och särskilt till om det finns en nära koppling mellan resonemanget och en av de grunder som anges i ansökan, om att det varken föreskrivs i förordning nr 17 eller i riktlinjerna, eller framgår av rättspraxis, att bötesbeloppet skall fastställas direkt mot bakgrund av den marknad som påverkats. Detta är nämligen endast en bland andra relevanta faktorer. I enlighet med förordning nr 17, såsom denna förordning har tolkats i rättspraxis, skall det bötesbelopp som åläggs ett företag på grund av en konkurrensrättslig överträdelse vara proportionellt mot överträdelsen bedömd i sin helhet med beaktande av bland annat hur allvarlig den varit (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 6 oktober 1994 i mål T-83/91, Tetra Pak mot kommissionen, REG 1994, s. II-755, punkt 240; svensk specialutgåva, volym 16, s. II-1, och, analogt, av den 21 oktober 1997 i mål T-229/94, Deutsche Bahn mot kommissionen, REG 1997, s. II-1689, punkt 127). Såsom domstolen fastslagit i punkt 120 i domen i de ovan i punkt 58 nämnda förenade målen Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen måste, vid bedömningen av hur allvarlig en överträdelse är, hänsyn tas till en rad faktorer, vars slag och betydelse varierar alltefter överträdelsen i fråga och de särskilda omständigheterna i fallet (förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T-67/00, T-68/00, T-71/00 och T-78/00, JFE Engineering mot kommissionen, REG 2004, s. II‑0000, punkt 532).

96 Det skall dessutom noteras att den enda uttryckliga hänvisningen till det berörda företagets omsättning enligt fast rättspraxis utgörs av den begränsning till 10 procent av omsättningen som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17 i samband med fastställelse av bötesbelopp. Härvid avses företagets totala omsättning i hela världen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 58 nämnda målet Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen, punkt 119) och inte den omsättning företaget haft på den marknad som påverkats av det konkurrensbegränsande agerande mot vilket sanktionsåtgärder vidtagits. Det framgår nämligen av samma punkt i denna dom att avsikten med den ovannämnda begränsningen är att undvika att böterna blir oproportionella i förhållande till företaget i sin helhet (domen i det ovan i punkt 95 nämnda målet JFE Engineering mot kommissionen, punkt 533).

97 Av detta följer att talan inte kan bifallas på den första grundens andra del.

98 I enlighet med detta kan talan inte i något avseende bifallas på den första grunden.

II – Den andra grunden: Oriktig bedömning med avseende på slutsatsen att det rörde sig om en enda och fortlöpande överträdelse och med avseende på överträdelsens varaktighet

99 Sökanden har i första hand bestridit att företaget deltog i en enda och fortlöpande överträdelse mellan februari år 1986 och februari år 1999. Sökanden har medgett att företaget deltog i en överträdelse mellan åren 1986 och 1988 och efter år 1992. Sökanden har däremot gjo