ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Artikel 23 i förordningen, med rubriken ”Särskilda bestämmelser för infasningsämnen”, har följande lydelse: ”1. Artiklarna 5 och 6, artikel 7.1 och artiklarna 17, 18 och 21 skall inte tillämpas förrän den 1 december 2010 på följande ämnen: a) Infasningsämnen som klassificeras som cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska … och som, åtminstone en gång efter den 1 juni 2007, tillverkats i eller importerats till gemenskapen i mängder om minst 1 ton per år och tillverkare eller importör. b) Infasningsämnen som klassificeras som mycket toxiska för vattenlevande organismer och som kan förorsaka skadliga långtidseffekter i vattenmiljön … och som, åtminstone en gång efter den 1 juni 2007, tillverkats i eller importerats till gemenskapen i mängder om minst 100 ton per år och tillverkare eller importör. c) Infasningsämnen som, åtminstone en gång efter den 1 juni 2007, tillverkats i eller importerats till gemenskapen i mängder om minst 1000 ton per år och tillverkare eller importör. 2. Artiklarna 5 och 6, artikel 7.1 och artiklarna 17, 18 och 21 skall inte tillämpas förrän den 1 juni 2013 på infasningsämnen som, åtminstone en gång efter den 1 juni 2007, tillverkats i eller importerats till gemenskapen i mängder om minst 100 ton per år och tillverkare eller importör. 3. … förrän den 1 juni 2018 … 4. Utan att det påverkar tillämpningen av punkterna 1–3 kan en registreringsanmälan lämnas in när som helst innan den aktuella tidsfristen löper ut. 5. Denna artikel skall också tillämpas på ämnen som registrerats i enlighet med artikel 7 och vid behov anpassas.”
1

Europeiska kommissionen har i sin talan yrkat att domstolen ska fastställa att Storhertigdömet Luxemburg har åsidosatt sina skyldigheter enligt rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt (EUT L 347, 2006, s. 1), i dess lydelse enligt rådets direktiv 2010/45/EU av den 13 juli 2010 (EUT L 189, 2010, s. 1) (nedan kallat direktiv 2006/112), och särskilt artikel 2.1 c, artikel 132.1 f, artikel 1.2 andra stycket, artikel 168 a, artikel 178 a, artikel 14.2 c och artikel 28 i detta direktiv, genom att föreskriva den mervärdesskatteordning avseende fristående grupper som framgår av artikel 44.1 y i den konsoliderade versionen av lag av den 12 februari 1979 om mervärdesskatt (Mémorial A 1979, nr 23) (nedan kallad mervärdesskattelagen), av artiklarna 1–4 i den storhertigliga förordningen av den 21 januari 2004 om undantag från mervärdesskatt för tjänster som fristående grupper av personer tillhandahåller sina medlemmar (Mémorial A 2004, nr 9) (nedan kallad den storhertigliga förordningen), av det administrativa cirkuläret nr 707 av den 29 januari 2004, i den del det kommenterar artiklarna 1–4 i den storhertigliga förordningen (nedan kallat det administrativa cirkuläret) och i meddelandet av den 18 december 2008 som utarbetats av arbetsgruppen som verkar inom kommittén för marknadstillsyn (Cobma) i samråd med Administration de l’Enregistrement et des Domaines (nedan kallat Cobma-meddelandet).
12

I punkt 3.2.1 i det i det nationella målet aktuella förfrågningsunderlaget, angavs följande: ”Leverantörers genomsnittliga årliga arbetsvolym avseende det huvudsakliga byggnads- och installationsarbetet (uppförande av eller ombyggnad av hamnkaj) under de senaste fem åren eller under perioden från det att leverantören registrerades (för det fall att leverantören har varit verksam under en kortare tid än fem år) ska motsvara ett värde på minst 5000000 [litauiska lita] LTL (1448100,09 euro), exklusive mervärdesskatt.”
—

The Secretary of State for Energy and Climate Change, genom N. Cohen, barrister,
7

Enligt Real Decreto n.o 1373/2003 por el que se aprueba el arancel de derechos de los procuradores de los tribunales (kungligt dekret nr 1373/2003 om godkännande av taxan för sakförare) av den 7 november 2003 (BOE nr 278 av den 20 november 2003), i dess lydelse enligt Real Decreto nr 1/2006 (kungligt dekret nr 1/2006) av den 13 januari 2006 (BOE nr 24 av den 28 januari 2006) (nedan kallat kungligt dekret nr 1373/2003), ska arvode till sakförare utgå med ett på förhand fastställt tvingande belopp. Detta belopp kan bli föremål för förhandling mellan sakföraren och dennes klient vilka får avvika från beloppet med högst 12 procent, under eller över den föreskrivna taxan. Ett maximibelopp per ärende fastställs på grundval av det belopp som tvisten rör. Efter lagändringar som gjordes under år 2010 begränsades det totala arvodesbeloppet som skulle utgå till en sakförare i ett och samma ärende, för en och samma åtgärd eller i ett och samma förfarande till högst 300000 euro.
12

Kompletterande anmärkning nr 1 till kapitel 30 i KN har följande lydelse: ”Nr 3004 omfattar även örtmediciner och preparat baserade på följande verksamma ämnen: vitaminer, mineraler, essentiella aminosyror eller fettsyror, i förpackningar för försäljning i detaljhandeln. Dessa produkter klassificeras enligt nr 3004 om det av etiketten, förpackningen eller den medföljande bruksanvisningen framgår a) för vilka specifika sjukdomar, åkommor eller symptom produkten är avsedd att användas, b) koncentrationen av de verksamma ämnen som ingår i produkten, c) doseringsföreskrift, och d) administrationssätt. Detta nummer omfattar även homeopatika som uppfyller kriterierna enligt de ovannämnda punkterna a), c) och d). Vad gäller preparat baserade på vitaminer, mineraler, essentiella aminosyror eller fettsyror ska halten av ett av dessa ämnen per rekommenderad daglig dos enligt etiketten vara betydligt högre än det rekommenderade dagliga intag som erfordras för att vidmakthålla hälsa eller välbefinnande.”
23

Mot denna bakgrund beslutade Bundesfinanzgericht (Federala skattedomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen: ”1) Ska tre personsammanslutningar som består av olika medlemmar i en familj vilka som sådana uppträder självständigt gentemot sina leverantörer och offentliga myndigheter och vilka var och en, med undantag för två anläggningstillgångar, förfogar över sin egen utrustning, men saluför en stor del av sina produkter under ett gemensamt varumärke genom ett kapitalbolag vars andelar ägs av medlemmarna i personsammanslutningarna samt ytterligare familjemedlemmar, anses utgöra tre självständiga näringsidkare (beskattningsbara personer)? 2) Om de tre personsammanslutningarna inte ska anses utgöra tre självständiga näringsidkare (beskattningsbara personer), ska den självständiga näringsidkaren i så fall anses vara a) det saluförande kapitalbolaget, eller b) en personsammanslutning bestående av medlemmarna i de tre personsammanslutningarna, vilken i sig inte uppträder självständigt på marknaden, vare sig gentemot leverantörer eller kunder, eller c) en personsammanslutning bestående av de tre personsammanslutningarna och kapitalbolaget, vilken i sig inte uppträder självständigt på marknaden, vare sig gentemot leverantörer eller kunder? 3) Om de tre personsammanslutningarna inte ska anses utgöra tre självständiga näringsidkare (beskattningsbara personer) är det då a) tillåtet att retroaktivt, b) endast tillåtet att med framtida verkan eller c) inte alls tillåtet att återkalla en ställning som näringsidkare (beskattningsbar person) om personsammanslutningarna i skattehänseende inledningsvis erkändes av skattemyndigheten som självständiga näringsidkare (beskattningsbara personer) efter en kontroll av skattemyndigheten? 4) Om de tre personsammanslutningarna ska anses utgöra tre självständiga näringsidkare (beskattningsbara personer), ska dessa då anses vara vinodlare och därmed, i egenskap av jordbrukare, behandlas som schablonbeskattade jordbrukare, om dessa ekonomiskt samarbetande personsammanslutningar visserligen var och en för sig omfattas av ordningen för schablonbeskattning av jordbrukare, men kapitalbolaget, en egen personsammanslutning som bildats av medlemmarna i de tre personsammanslutningarna eller en egen personsammanslutning som bildats av kapitalbolaget och medlemmarna i de tre personsammanslutningarna, på grund av storleken på detta bolag eller denna sammanslutning eller dess rättsliga form, är undantaget respektive undantagen från ordningen för schablonbeskattning enligt nationell rätt? 5) Om ordningen för schablonbeskattning av jordbrukare i princip inte är tillämplig på de tre personsammanslutningarna, är ett sådant undantagande a) giltigt retroaktivt, b) giltigt endast med framtida verkan eller c) inte alls giltigt?”
9

Direktiv 2001/42 införlivades med fransk rätt bland annat med hjälp av följande rättsliga instrument: Ordonnance no 2004-489, du 3 juin 2004, portant transposition de la directive 2001/42/CE du Parlement européen et du Conseil du 27 juin 2001 relative à l’évaluation des incidences de certains plans et programmes sur l’environnement (Beslut nr 2004-489 av den 3 juni 2004 om införlivande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/42/EG av den 27 juni 2001 om bedömning av vissa planers och programs miljöpåverkan) (JORF av den 5 juni 2004, s. 9979), två dekret av den 27 maj 2005, där det ena (dekret nr 2005-613) ändrade Code de l’environnement (miljölagen), och det andra (dekret nr 2005-608) ändrade Code de l’urbanisme (lagen om stadsplanering), och loi no 2010-788, du 12 juillet 2010, portant engagement national pour l’environnement (lag nr 2010-788 av den 12 juli 2010 om nationellt åtagande för miljön) (JORF av den 13 juli 2010, s. 12905). Artiklarna L. 122-4–L. 122-11 i miljölagen ändrades genom artiklarna 232 och 233 i den sistnämnda lagen.
13

Genom den överklagade domen ogiltigförklarade tribunalen det omtvistade beslutet i den mån kommissionen däri, å ena sidan, hade slagit fast att Trame deltagit i den paneuropeiska delen av den aktuella överträdelsen under den period som löpte från den 4 mars 1997 till den 9 oktober 2000, funnit att detta deltagande avsåg tretrådig tvinnad kabel för den period som löpte från den4 mars 1997 till den 28 februari 2000 samt konstaterat att företaget hade deltagit i dessa konkurrensbegränsande förfaranden under den period som löpte från den 30 augusti 2001 till den 10 juni 2002 och, å andra sidan, påfört Trame oproportionerligt höga böter i syfte att beivra företagets deltagande i den enda överträdelsen under den period som löpte från den 4 mars 1997 till den 19 september 2002.
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Hauptzollamt Frankfurt am Main (tullmyndigheten i Frankfurt am Main) (nedan kallad tullmyndigheten) och Duval GmbH & Co. KG (nedan kallat Duval) angående tullklassificeringen av indikatorer för omgivande temperatur.
EU-domstolen påpekar att en producentorganisation eller en sammanslutning av producentorganisationer som verkar inom sektorn för frukt och grönsaker, enligt artikel 122 första stycket i förordning nr 1234/2007, som ersatte artikel 11.1 i förordning nr 2200/96, och artikel 125c i förordning nr 1234/2007, ska säkerställa att produktionen är planerad och anpassad till efterfrågan, särskilt när det gäller kvalitet och kvantitet, främja koncentrationen av utbudet och avyttringen av medlemmarnas produktion samt optimera produktionskostnaderna och stabilisera produktionspriserna. En producentorganisation eller en sammanslutning av producentorganisationer kan, för att uppnå de mål som anges i dessa bestämmelser, vara tvungen att använda sig av andra metoder än de som reglerar den normala funktionen av marknaden och, särskilt, vissa former för samordning och samråd mellan jordbrukare.

Av detta följer att det för att de unionsrättsliga konkurrensreglerna inte ska vara tillämpliga, på grund av att det berörda förfarandet är nödvändigt för att uppnå ett eller flera av de mål som gäller för den gemensamma organisationen av den berörda marknaden, förutsätts att detta förfarande genomförs av en enhet som är behörig att göra detta, i enlighet med det regelverk som gäller för den gemensamma organisationen av denna marknad, och som således erkänts av en medlemsstat. Ett förfarande som tillämpas inom en enhet som inte av en medlemsstat erkänts som behörig att uppnå ett av dessa mål kan inte undgå att omfattas av förbudet mot de förfaranden som avses i artikel 101.1 FEUF.

Sådana förfaranden som genomförs av en producentorganisation eller en sammanslutning av producentorganisationer ska avse endast en producentorganisation eller endast en sammanslutning av producentorganisationer. I enlighet med bland annat artikel 122 första stycket c och artikel 125b.1 c i förordning nr 1234/2007 får uppdragen att planera produktionen, att koncentrera utbudet och avyttringen, att optimera produktionskostnaderna och att stabilisera produktionspriserna, vilka kan anförtros en producentorganisation eller en sammanslutning av producentorganisationer med stöd av det regelverk som är tillämpligt för den gemensamma organisationen av den berörda marknaden, endast avse produktionen av och handeln med de produkter som medlemmarna i producentorganisationen eller sammanslutningen av producentorganisationer själva producerar och saluför. De kan därmed endast utgöra stöd för vissa former för samverkan eller samordning mellan producenter som är medlemmar i samma producentorganisation eller i samma sammanslutning av producentorganisationer, vilken är erkänd av en medlemsstat. Detta medför att avtal eller samordnade förfaranden som inte överenskommits inom en producentorganisation eller en sammanslutning av producentorganisationer, utan mellan producentorganisationer eller mellan sammanslutningar av producentorganisationer går utöver vad som är nödvändigt för att fullgöra dessa uppdrag.

(Se punkterna 53, 54 och 56–58)
Genom att begränsa det registreringshinder som anges i artikel 7.1 e ii i förordning nr 40/94 till kännetecken som ”endast” består av en form på en vara som ”krävs” för att uppnå ett tekniskt resultat, har lagstiftaren på vederbörligt sätt beaktat att samtliga former på en vara till viss grad är funktionella, och att det följaktligen skulle vara olämpligt att inte tillåta att en form på en vara registreras som varumärke endast på grund av att den har funktionella egenskaper. Genom att uttrycken ”endast” och ”krävs” används i bestämmelsen säkerställs att varumärkesregistrering endast är förbjuden avseende sådana former på en vara som endast inkorporerar en teknisk lösning och för vilka registreringen som varumärke faktiskt skulle försvåra andra företags användning av denna tekniska lösning. En sådan registrering skulle nämligen i alltför hög grad minska möjligheterna för konkurrenterna att saluföra former på en vara som inkorporerar samma tekniska lösning.

När det gäller det villkor som är hänförligt till omständigheten att samtliga kännetecken som ”endast” består av en form på en vara som krävs för att uppnå ett tekniskt resultat har domstolen angett att det saknar betydelse, för frågan huruvida ett kännetecken endast består av en form på en vara som krävs för att uppnå ett tekniskt resultat, att ett kännetecken, vars samtliga väsentliga beståndsdelar följer av den tekniska lösning som kännetecknet ger uttryck för, innehåller ett eller flera mindre inslag av godtycklighet. Det registreringshinder som föreskrivs i artikel 7.1 e ii i förordning nr 40/94 är dessutom endast tillämpligt när ett känneteckens samtliga väsentliga särdrag är funktionella, vilket innebär att registrering av ett kännetecken som varumärke inte kan förbjudas med stöd av denna bestämmelse, om formen på varan inkorporerar en betydande icke-funktionell beståndsdel, såsom en dekorativ eller fantasifull beståndsdel som är av stor betydelse för formen.

Vad beträffar villkoret att registrering som varumärke av formen på en vara endast kan avslås enligt artikel 7.1 e ii i förordning nr 40/94 om det är fråga om en form som ”krävs” för att uppnå det tekniska resultat som åsyftas, innebär inte detta villkor att den aktuella formen måste vara den enda form med hjälp av vilken det tekniska resultatet kan uppnås.

(se punkterna 26–28)
Artikel 7 första stycket första strecksatsen i associeringsrådets beslut nr 1/80 ska tolkas så, att denna bestämmelse ger uppehållsrätt i värdmedlemsstaten till den familjemedlem till en turkisk arbetstagare som har fått tillstånd att resa in i denna medlemsstat för familjeåterförening och som från och med sin ankomst till värdmedlemsstaten har sammanlevt med denna turkiska arbetstagare, även om den period på minst tre år då arbetstagaren tillhört den reguljära arbetsmarknaden inte följt omedelbart på familjemedlemmens ankomst till värdmedlemsstaten utan börjat efter ankomsten.

Det system med gradvist förvärvande av rättigheter som föreskrivs i artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 har nämligen två syften. I ett första skede, innan den inledande perioden om tre år har löpt ut, syftar nämnda bestämmelse till att göra det möjligt för familjemedlemmar till den migrerande arbetstagaren att vara med honom eller henne, och på så sätt, genom familjeåterförening, främja anställning och underlätta vistelsen för den turkiska arbetstagare som redan är vederbörligen integrerad i värdmedlemsstaten. I ett andra skede syftar nämnda bestämmelse till att främja en varaktig anpassning i värdmedlemsstaten för den migrerande turkiska arbetstagarens familj, genom att efter tre års reguljär bosättning ge den berörde familjemedlemmen möjlighet att själv tillträda arbetsmarknaden. Det huvudsakliga syftet med detta är att stärka familjemedlemmens ställning. Detta sker genom att han eller hon, som i detta skede redan är vederbörligen integrerad i värdmedlemsstaten, ges möjlighet att försörja sig själv i värdmedlemsstaten och därmed att skapa sig en självständig ställning i förhållande till den migrerande arbetstagaren.

Med hänsyn till det övergripande syftet med beslut nr 1/80 – nämligen att inom det sociala området förbättra det system som gäller till förmån för turkiska arbetstagare och deras familjemedlemmar för att gradvis genomföra fri rörlighet – är avsikten med det system som inrättats särskilt genom artikel 7 första stycket i samma beslut att skapa gynnsamma villkor för familjeåterförening i värdmedlemsstaten.

En sådan tolkning av artikel 7 första stycket första strecksatsen i beslut nr 1/80 som innebär att en turkisk medborgare inte kan göra rättigheter enligt denna bestämmelse gällande av den enda anledningen att den treårsperiod då den turkiska arbetstagaren i fråga utövat avlönad verksamhet utan avbrott inte började direkt efter datumet för familjeåterföreningen, är enligt EU-domstolen överdrivet restriktiv med hänsyn till det syfte som eftersträvas med denna bestämmelse.

Under dessa omständigheter finner EU-domstolen följande. Villkoret att en turkisk arbetstagare ska tillhöra den reguljära arbetsmarknaden måste inte nödvändigtvis vara uppfyllt just vid den tidpunkt då familjemedlemmen till denne arbetstagare kommer till värdmedlemsstaten och under de tre eller fem år som följer omedelbart på detta datum, för att denna familjemedlem ska få uppehållsrätt enligt artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80.

(se punkterna 68–70, 75 och 76 samt domslutet)
a)

Om varumärket under en sammanhängande femårsperiod inte har varit i verkligt bruk i [Europeiska unionen] för de varor eller tjänster för vilka det är registrerat och det inte finns skälig grund för att varumärket inte använts. Ingen kan dock göra gällande att innehavarens rättigheter till ett gemenskapsvarumärke upphävs, om verklig användning av varumärket har påbörjats eller återupptagits under tiden från utgången av femårsperioden till tidpunkten för ansökan eller genkäromålet. Användning som påbörjas eller återupptas inom en period av tre månader närmast före ansökan eller genkäromålet och som inleds tidigast vid den sammanhängande femårsperiodens utgång, under vilken användning inte förekommit, ska dock inte beaktas om förberedelserna för påbörjande eller återupptagande görs först efter det att innehavaren blivit medveten om att en ansökan eller ett genkäromål kan komma att inges.
9

Genom skrivelse av den 23 januari 2004 anmälde Konungariket Belgien en stödåtgärd till kommissionen som var avsedd att täcka kostnaderna för screening efter ESB hos djur. Denna åtgärd syftade till att förhandsfinansiera kostnaderna för BSE-tester, till ett belopp som senare skulle återbetalas genom skatteliknande avgifter. Enligt de förklaringar Konungariket Belgien inkom med utgjorde den anmälda finansieringsmekanismen endast en omarbetning av ett förslag till kunglig kungörelse som, under år 2001, hade godkänts av kommissionen, utan att detta innebar att den hade genomförts. Eftersom det framkom att den anmälda åtgärden redan hade genomförts, fördes den in i registret över icke anmälda stöd under nummer NN 45/04.
23

Mot bakgrund av att Retten i Glostrup (Domstolen i Glostrup, Danmark) bland annat anser att det nationella målet ger upphov till tvivel om hur artiklarna 6 och 7 i direktiv 2005/29 ska tolkas, beslutade den att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska [direktiv 2005/29] tolkas så, att det utgör hinder för en nationell ordning såsom den i 3 § [marknadsföringslagen], vilken förbjuder vilseledande affärsmetoder, inbegripet vid köperbjudanden, men som varken i 3 § eller i någon annan bestämmelse i lagen nämner de begränsningar som följer av artikel 7.1 i direktivet – som innebär att det ska beaktas om affärsmetoden innebär att näringsidkaren underlåter att lämna väsentlig information som genomsnittskonsumenten, beroende på sammanhanget, behöver för att fatta ett välgrundat affärsbeslut – och följer det av artikel 7.3 att det ska beaktas att det kommunikationsmedium som använts medför begränsningar av utrymme eller tid? 2) Ska artikel 6 i direktiv [2005/29] tolkas så, att det – i situationer där en näringsidkare har valt att prissätta ett löpande abonnemang så, att konsumenten både ska betala en löpande avgift varje månad och en löpande avgift varje halvår – skulle kunna anses vara en vilseledande handling om avgiften per månad särskilt framhävs i marknadsföringen medan avgiften per halvår helt utelämnas eller enbart anges på ett mindre iögonfallande sätt? 3) Ska artikel 7 i direktiv [2005/29] tolkas så, att det – i situationer där en näringsidkare har valt att prissätta ett löpande abonnemang så, att det ska betalas en löpande avgift varje månad och en löpande avgift varje halvår – skulle kunna vara en vilseledande underlåtenhet enligt artikel 7 i direktivet om avgiften per månad särskilt framhävs i marknadsföringen medan avgiften per halvår helt utelämnas eller enbart anges på ett mindre iögonfallande sätt? 4) Ska det vid bedömningen av om en affärsmetod är vilseledande i en situation som den som har beskrivits i frågorna 2 och 3 beaktas om affärsmetoden a) anger totalpriset för abonnemanget under bindningsperioden, inklusive avgiften per halvår och/eller b) sker via annonser eller reklaminslag på internet, där det hänvisas till näringsidkarens webbplats och där avgiften per halvår och/eller totalpriset för abonnemanget, inklusive avgiften per halvår, framgår? 5) Har det någon betydelse för svaret på frågorna 2 och 3 om marknadsföringen sker i reklaminslag på tv? 6) Innehåller artikel 7.4 i direktiv [2005/29] en uttömmande uppräkning av vilken information som är väsentlig vid ett köperbjudande? 7) Om fråga 6 besvaras jakande: Utesluter artikel 7.4 i direktiv [2005/29] att ett köperbjudande som anger det totalpris som en konsument ska betala för ett abonnemang under det första året abonnemanget löper (bindningsperioden) skulle kunna anses som en vilseledande affärsmetod enligt artikel 7.1 och 7.2 eller artikel 6 i direktivet, exempelvis om det lämnas ytterligare information om vissa – men inte alla – delelement i produktens pris?
83

Domstolen framhåller i detta avseende att denna bestämmelses lydelse skiljer sig åt mellan de olika språkversionerna. Medan det i den franska språkversionen av bestämmelsen hänvisas till ”uppgifter som avser utsläpp i miljön”, används i flera andra språkversioner uttrycket ”uppgifter om utsläpp i miljön”. I den tyska språkversionen står det ”Informationen über Emissionen in die Umwelt”, i den italienska språkversionen ”informazioni sulle emissioni nell’ambiente » och i den engelska språkversionen ”information on emissions into the environment”.