ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

I artikel 17 i direktiv 2004/114, som ingår i kapitel IV med rubriken ”Behandling av berörda tredjelandsmedborgare”, föreskrivs följande under rubriken ”Studerandes ekonomiska verksamhet”: ”1. Vid sidan av studierna och under förutsättning att de regler och villkor som gäller för den berörda verksamheten i värdmedlemsstaten iakttas, skall de studerande ha rätt att ta anställning och kan få rätt att bedriva verksamhet som egenföretagare. Läget på arbetsmarknaden i värdmedlemsstaten får beaktas. Vid behov skall medlemsstaterna i förväg bevilja de studerande och/eller arbetsgivarna tillstånd enligt nationell lagstiftning. 2. Varje medlemsstat skall fastställa det högsta antalet timmar per vecka, eller högsta antalet dagar eller månader per år, som tillåts för sådan verksamhet [och] som inte får vara mindre än 10 timmar per vecka eller motsvarande i antal dagar eller månader per år. 3. Värdmedlemsstaten får begränsa tillträdet till ekonomisk verksamhet under vistelsens första år. 4. Medlemsstaterna får kräva att studerande, eventuellt på förhand, till en myndighet som den berörda medlemsstaten utser, anmäler att de utövar en ekonomisk verksamhet. Skyldighet att anmäla, eventuellt på förhand, får även åläggas deras arbetsgivare.”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (nedan kallade Commissioners) och Able UK Ltd (nedan kallat Able). Målet rör den mervärdesskatt (nedan kallad mervärdesskatten) som är tillämplig på tjänster avseende avrustning av föråldrade krigsfartyg tillhörande Förenta staternas flotta.
Tribunalen får inte utan vidare ogiltigförklara den angripna rättsakten i dess helhet enbart därför att den finner att sökandens talan är välgrundad utifrån en av de grunder som denne åberopat till stöd för sin ogiltighetstalan. Ogiltigförklaring av rättsakten i dess helhet får nämligen inte ske om det tydligt framgår att nämnda grund endast avser en viss aspekt av den angripna rättsakten och därför endast ger stöd för att ogiltigförklara en del av densamma. En ogiltigförklaring av en del av en unionsrättsakt är emellertid endast möjlig under förutsättning att denna del kan avskiljas från rättsakten i övrigt. Detta krav på avskiljbarhet är inte uppfyllt när rättsaktens kärninnehåll skulle ändras om en del av den ogiltigförklarades, vilket ska bedömas på grundval av ett objektivt rekvisit, och inte ett subjektivt rekvisit som är knutet till den politiska viljan hos den institution som har antagit den aktuella rättsakten.

När det gäller ett kommissionsbeslut i vilket en kartell kvalificeras som en enda, fortlöpande överträdelse är det emellertid endast möjligt att på detta sätt dela upp beslutet om, för det första, nämnda företag under det administrativa förfarandet getts möjlighet att inse att det även lades vart och ett av de beteenden som utgjorde denna överträdelse till last, och således kunde försvara sig mot dessa påståenden, och, för det andra, att det aktuella beslutet är tillräckligt tydligt i detta hänseende. Således gäller följande. Om unionsdomstolen finner att kommissionen inte har styrkt att ett företag, under den tid det deltog i de konkurrensbegränsande beteenden som utgör en enda, fortlöpande överträdelse, hade kännedom om de konkurrensbegränsande beteenden som planerades eller som genomfördes av andra företag i samma syfte eller att företaget rimligen kunde förutse dem och att det var berett att godta den risk som detta innebar, kan unionsdomstolen enbart dra slutsatsen att detta företag inte kan hållas ansvarigt för de andra beteendena, och därmed inte för den enda, fortlöpande överträdelsen i dess helhet, och att det angripna beslutet ska anses som ogrundat på just denna punkt.

Under sådana omständigheter gör sig tribunalen skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att i dess helhet ogiltigförklara ett kommissionsbeslut i vilket en kartell kvalificeras som en enda, fortlöpande överträdelse i den del det avser ett företag, trots att tribunalen inte ifrågasatt att företaget deltagit i en del av kartellen eller att detta deltagande i sig kan utgöra en överträdelse av artikel 81 EG.

(se punkterna 37, 38, 46, 47 och 54)
14

I punkt 4.2.2 i den tillfälliga gemenskapsramen för statliga stödåtgärder för att främja tillgången till finansiering i den aktuella finansiella och ekonomiska krisen, vilken inrättades genom kommissionens meddelande av den 17 december 2008 (EUT C 83, 2009, s. 1), i dess lydelse enligt kommissionens meddelande som publicerades i Europeiska unionens officiella tidning den 31 oktober 2009 (EUT C 261, s. 2) (nedan kallat tillfällig gemenskapsram) stadgas att mot bakgrund av den ekonomiska situationen anses det nödvändigt att tillfälligt tillåta beviljandet av ett begränsat stödbelopp under vissa villkor.
89

När det gäller frågan huruvida effektivitetsprincipen utgör hinder för att ett fel rättas till under förfarandet i andra instans genom att allmänheten ges möjlighet att ta del av relevanta handlingar som inte var tillgängliga under det administrativa förfarandet i första instans, framgår det av de uppgifter som lämnats av Najvyšší súd Slovenskej republiky att förvaltningsmyndigheten i andra instans, enligt den tillämpliga nationella lagstiftningen, har behörighet att ändra det förvaltningsbeslut som meddelats i första instans. Det ankommer emellertid på Najvyšší súd Slovenskej republiky att pröva huruvida alla alternativ fortfarande är möjliga, i den mening som avses i artikel 15.1 i direktiv 96/91 tolkad mot bakgrund av artikel 6.4 i Århuskonventionen, under det administrativa förfarandet i andra instans. Najvyšší súd Slovenskej republiky har även att pröva huruvida en rättelse i detta skede av förfarandet, genom att den berörda allmänheten ges möjlighet att ta del av relevanta handlingar, innebär att allmänheten fortfarande kan delta på ett meningsfullt sätt i beslutsförfarandet.
56

Kommissionen anser att det angripna beslutet inte inför nya väsentliga delar i kodexen om Schengengränserna. Övervakningen ska med hänsyn till sitt syfte omfatta inte enbart försök att ta sig in i unionen på illegal väg utan även konkreta åtgärder, såsom bordning av fartyg som kan tänkas ta sig in i unionen utan att genomgå gränskontroll. I artikel 12.4 i kodexen om Schengengränserna anges särskilt att ett av syftena med övervakningen är att gripa personer. För att fastställa om ”[efter]sökning och räddning” omfattas av begreppet övervakning är det viktigt att beakta de faktiska omständigheter under vilka försök till illegal inresa sker. I många fall utlöser övervakningsinsatsen en söknings- och räddningsinsats utan att det är möjligt att dra en klar skiljelinje mellan dessa två typer av insatser. Frågan huruvida riktlinjerna är bindande uppstår inte, eftersom de åtgärder som föreskrivs däri omfattas av begreppet övervakning.
44

PKN Orlen, som intervenerat till stöd för kommissionens talan i förfarandet vid tribunalen, har anfört att bolaget samarbetade med kommissionen med fullt förtroende för att de handlingar innehållande affärshemligheter som gavs in till kommissionen, liksom all annan skriftväxling under handläggningen av företagskoncentrationsärendet, skulle användas endast i den aktuella utredningen och inte skulle lämnas ut till tredje parter. PKN Orlen anser att bolaget hade fog för att hysa ett sådant förtroende, särskilt med stöd av förordning nr 139/2004. Unionsrätten kan inte ge garantier för skyddandet av uppgifter och handlingar genom en förordning och samtidigt frånta detta skydd all verkan genom en annan förordning. Beskaffenheten av de uppgifter som utväxlas ändras inte genom att företagskoncentrationsärendet avslutas. Att ge allmänheten tillgång till handlingarna i ärendet efter det att ärendet avslutats skulle innebära att de överväganden som ligger till grund för skyddet för utredningen fullständigt skulle kringgås.
17

Ny skriftväxling ägde rum mellan kommissionen och de franska myndigheterna, däribland en skrivelse av den 9 december 2002 från de franska myndigheterna till kommissionen. Däri angavs följande: ”2. 1997 års redovisningsreform kan således beskrivas som ett kapitaltillskott på ett belopp som motsvarar den delvisa skattebefrielsen. Syftet var också att korrigera en underkapitalisering. … Redan före år 1997 ansågs koncessionsgivarens rättigheter till högspänningsnätet som något som kunde likställas med egna medel (quasi-fonds propres) till följd av att staten hade två roller gentemot EDF: dels rollen som koncessionsgivande myndighet, dels som ägare. Det var således underförstått att koncessionsgivarens rättigheter inte utgjorde någon skuld som faktiskt skulle betalas av EDF till staten. I samband med omstruktureringen av balansräkningen år 1997, där ekonomi-, finans- och industriministern, statssekreteraren för budgetfrågor och statssekreteraren för industrifrågor medverkade, ville EDF och franska staten omvandla det som kunde likställas med egna medel (quasi-fonds propres) till aktiekapital, bortsett från uttagandet av bolagsskatt. Det ansågs vara mer effektivt och neutralt för myndigheterna att direkt omvandla koncessionsgivarens rättigheter till egna medel uppgående till deras totala belopp, snarare än att vidta en motsvarande transaktion enligt följande: — omvandla ett nettobelopp efter bolagsskatt till kapital, — begära att EDF betalar bolagsskatt som motsvarar förändringen av nettotillgångarna. — ombesörja ett kompletterande kapitaltillskott som motsvarar erlagd skatt. Ett sådant kompletterande kapitaltillskott kunde motiveras med de lönsamhetsprognoser som EDF uppvisade år 1997; dessa prognoser slog för övrigt in under påföljande år. En privat investerare i en marknadsekonomi skulle under jämförbara förhållanden ha fattat beslut om ett sådant kapitaltillskott. Det kan för övrigt erinras om att ett annat syfte med att bringa ordning i de bokföringsmässiga åtgärderna beträffande förnyelsen av högspänningsnätet var att balansräkningen skulle få en struktur som i större utsträckning överensstämde med situationen hos företagen inom jämförbara industrisektorer.”
9

Artikel 32 i rådets förordning (EG) nr 1290/2005 av den 21 juni 2005 om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken (EUT L 209, s. 1) har följande lydelse: ”1. De belopp som drivs in till följd av oegentligheter eller försummelser och den ränta som de ger upphov till skall betalas till de utbetalande organen och av dessa bokföras som intäkter för [Europeiska garantifonden för jordbruket (EGFJ)] den månad de tas emot. 2. Vid återbetalning till gemenskapsbudgeten får medlemsstaten behålla 20 % av de motsvarande beloppen, som ersättning för kostnader för återkrav, utom i de fall där det rör sig om oegentligheter eller försummelser som kan tillskrivas den berörda medlemsstatens förvaltning eller andra av medlemsstatens organ. 3. När medlemsstaterna enligt artikel 8.1 c iii lämnar in årsräkenskaperna skall de överlämna en sammanfattande redovisning av de förfaranden för återkrav som har inletts med anledning av oegentligheter, och de skall även lämna uppgifter om vilka belopp som ännu inte drivits in, fördelade på administrativa och/eller rättsliga förfaranden och på år som motsvarar det första administrativa eller rättsliga konstaterandet av oegentligheten. Medlemsstaterna skall låta kommissionen ta del av detaljerade uppgifter om de enskilda indrivningsförfarandena och om vilka enskilda belopp som ännu inte har kunnat drivas in. ...”
15

I artikel 81 i EHE-08, som har rubriken ”Garantinivåer och kvalitetsmärken”, anges följande: ”För att produkterna och utförandeprocesserna ska anses uppfylla de grundläggande krav som anges i dessa föreskrifter, krävs att de uppfyller ett antal specifikationer med tillräckligt hög garantinivå. Produkterna och processerna [i de tillverkande staterna] får på frivillig väg hålla en högre garantinivå än den lägsta nivå som krävs, genom att system införs (exempelvis kvalitetsmärken) som med hjälp av revisioner, kontroller och provningar visar att … kvalitetssystem[en] och tillverkningskontroller[na] uppfyller kraven för beviljande av sådana märken. För tillämpning av dessa föreskrifter får dessa ytterligare garantinivåer, som är högre än de lägsta nivåer som fastställs, styrkas på något av följande sätt: a) Genom innehav av ett kvalitetsmärke som har erkänts officiellt i enlighet med vad som anges i bilaga 19 till dessa föreskrifter. b) I fall av produkter som tillverkas vid byggnadsverket eller processer som genomförs där, genom ett motsvarande godkänt och övervakat system under ansvar av den arbetsledning som utsetts, som säkerställer uppfyllelse av garantier som motsvarar dem som krävs enligt bilaga 19 beträffande kvalitetsmärken som har erkänts officiellt. Enligt dessa föreskrifter får vid mottagande särskild hänsyn tas beträffande sådana produkter och processer som håller en högre garantinivå genom något av de två förfaranden som beskrivs i föregående stycke. Vid kontroll av mottagande får garantier förknippade med innehav av ett märke beaktas, under förutsättning att det uppfyller vissa krav. Såväl beträffande utförandeprocesser som beträffande produkter som inte kräver CE-märkning enligt direktiv 89/106/EEG, får enligt dessa föreskrifter särskild hänsyn tas vid deras mottagande, om de är försedda med ett kvalitetsmärke av frivillig karaktär som har erkänts officiellt av ett ledningsorgan med behörighet inom området för offentliga bygg- eller anläggningsarbeten och som hör under en myndighet i någon av Europeiska unionens medlemsstater eller någon av de stater som har undertecknat avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Vad som sägs i föregående stycke ska även tillämpas på byggprodukter som tillverkas eller saluförs lagligt i en stat som har ingått tullsamarbetsavtal med Europeiska unionen, om dessa produkter enligt avtalet ska behandlas på samma sätt som produkter som tillverkas eller saluförs i en medlemsstat i Europeiska unionen. I sådana fall ska graden av likvärdighet fastställas genom tillämpning av de förfaranden som föreskrivs i nämnda direktiv. För överensstämmelse med de grundläggande kraven i dessa föreskrifter, ska kvalitetsmärkena uppfylla villkoren i bilaga 19 …”
11

I artikel 2.1 i direktiv 2003/4 definieras begreppet miljöinformation, i den mening som avses i direktivet, enligt följande: miljöinformation: all information i skriftlig form, bild- eller ljudform, elektronisk eller annan materiell form om: a) tillståndet för olika delar av miljön, som luft och atmosfär, vatten, mark, land, landskap och naturområden, inbegripet våtmarker, kust- och havsområden, biologisk mångfald och dess delar, inklusive genetiskt modifierade organismer, och samspelet mellan dessa delar, b) faktorer som substanser, energi, buller, strålning eller avfall, inklusive radioaktivt avfall, utsläpp i luften, utsläpp i vattnet och andra utsläpp i miljön som påverkar eller troligtvis påverkar de delar av miljön som anges i a, c) åtgärder (inklusive förvaltningsåtgärder) som policy, lagstiftning, planer, program, miljöavtal och verksamhet som påverkar eller troligtvis påverkar de delar och faktorer som anges i a och b samt åtgärder eller verksamheter som är avsedda att skydda dessa delar, d) rapporter om genomförandet av miljölagstiftningen, e) kostnads- och nyttoanalys och övriga ekonomiska analyser och antaganden som används inom ramen för de åtgärder och verksamheter som anges i c, och f) tillståndet för människors hälsa och säkerhet, inbegripet förorening av livsmedelskedjan, när det är relevant, villkoren för mänskligt liv, kulturplatser och byggnader i den utsträckning de påverkas eller kan påverkas av tillståndet i de delar av miljön som anges i a eller, genom dessa delar, av någon av de faktorer som anges i b och c.”
7

Artikel 5 i förordningen stadgar följande: ”Suspensivt förfarande 1. Genom undantag från kapitel 5 i bilaga IV till [2003 års anslutningsakt] och från artiklarna 20 och 214 i rådets förordning (EEG) nr 2193/92, skall följande gälla för produkter som omfattas av KN-numren 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 2101 12 92, 2101 20 92, 2105 eller 2202, dock med undantag av de produkter som är upptagna i artikel 4.5 i kommissionens förordning (EG) nr 1972/2003 [av den 10 november 2003 om övergångsåtgärder för handeln med jordbruksprodukter med anledning av Tjeckiens, Estlands, Cyperns, Lettlands, Litauens, Ungerns, Maltas, Polens, Sloveniens och Slovakiens anslutning (EUT L 293, s. 3)]: de angivna produkterna skall omfattas av den importtull erga omnes, inklusive all tilläggsimporttull, som gäller den dag då produkterna övergår till fri omsättning, under förutsättning att a) de har övergått till fri omsättning antingen i gemenskapen i dess sammansättning per den 30 april 2004 eller i en ny medlemsstat, och b) att de aktuella produkterna den 1 maj 2004 i) befinner sig i tillfällig förvaring, eller ii) i den utvidgade gemenskapen genomgår antingen någon av de tullbehandlingar eller något av de tullförfaranden som anges i artikel 4.15 b respektive artikel 4.16 b–g i förordning (EEG) nr 2913/92, eller iii) befinner sig under transport inom den utvidgade gemenskapen efter att ha genomgått exportformaliteter. Med undantag av raffinerat C-betsocker, C-isoglukossirap och C-inulinsirap som omfattas av KN-numren 1701 99 10, 1701 99 90, 1702 30 10, 1702 40 10, 1702 60 10, 1702 90 30, 1702 60 80 eller 1702 90 80 skall punkt 1 inte gälla för produkter som exporteras från EU-15, om importören kan styrka att ingen ansökan om exportbidrag för produkterna har gjorts i exportlandet. På importörens begäran skall exportören se till att den behöriga myndigheten genom påskrift på exportdeklarationen intygar detta. 2. Genom undantag från kapitel 5 i bilaga IV till [2003 års anslutningsakt] och från artiklarna 20 och 214 i förordning (EEG) [nr 2913/92], skall följande gälla för produkter som omfattas av KN-numren 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 2101 12 92, 2101 20 92, 2105 eller 2202, dock med undantag av de produkter som är upptagna i artikel 4.5 i förordning (EG) nr 1972/2003, och som kommer från tredjeland: de angivna produkterna skall omfattas av den importtull erga omnes, inklusive all tilläggsimporttull, som gäller den dag då produkterna övergår till fri omsättning, under förutsättning att a) de genomgår aktiv förädling (artikel 4.16 d i förordning (EEG) nr 2913/92) eller är föremål för temporär import (artikel 4.16 f i samma förordning) i en ny medlemsstat den 1 maj 2004, b) de övergår till fri omsättning den 1 maj 2004 eller därefter.”
11

Artikel 44 i förordningen har följande lydelse: ”1. En stödrättighet som åtföljs av ett stödberättigande hektar skall ge rätt till utbetalning av det belopp som fastställs genom stödrättigheten. 2. Med ’stödberättigande hektar’ skall avses alla jordbruksarealer inom jordbruksföretaget som upptas av åkermark och permanent betesmark, utom arealer beväxta med permanenta grödor, som är skogbeväxta eller används för annat än jordbruksverksamhet. 3. Jordbrukaren skall uppge de skiften som motsvarar det bidragsberättigande hektar som åtföljer varje stödrättighet. Utom vid force majeure eller exceptionella omständigheter skall jordbrukaren kunna förfoga över dessa skiften under en period av minst tio månader med början vid ett datum som skall fastställas av medlemsstaten men inte tidigare än den 1 september under kalenderåret före det år då ansökan om deltagande i systemet med samlat gårdsstöd lämnas in. 4. Medlemsstater får i välgrundade fall tillåta jordbrukaren att ändra sina uppgifter förutsatt att han beaktar det antal hektar som motsvarar hans stödrättigheter och villkoren för att bevilja samlat gårdsstödet för den berörda arealen.”
11

I artikel 34 i lagstiftningsdekret nr 163/2006, med rubriken ”Rättssubjekt som kan tilldelas offentliga kontrakt (artiklarna 4 och 5 i direktiv 2004/18)”, föreskrivs följande: ”1. Utan att det påverkar tillämpningen av uttryckligen föreskrivna begränsningar ska följande rättssubjekt ha rätt att delta i förfaranden vid offentlig upphandling a) enskilda entreprenörer, inklusive hantverkare, bolag och kooperativ, b) sammanslutningar av produktions- och arbetskooperativ … och sammanslutningar av hantverkare …, c) permanenta sammanslutningar, som bildats som konsortium i den mening som avses i artikel 2615b i civillagen..., mellan enskilda entreprenörer (inklusive hantverkare), bolag, eller produktions- eller arbetskooperativ …, d) tillfälliga sammanslutningar av konkurrenter, vars medlemmar innefattas av de rättssubjekt som anges under a, b eller c …, e) de ordinära sammanslutningar av konkurrenter som avses i artikel 2602 i civillagen, vars medlemmar innefattar sådana rättssubjekt som anges i a, b eller c i denna punkt, inklusive sådana som upprättats som bolag …, f) rättssubjekt som har ingått ett avtal om en europeisk ekonomisk intressegruppering (EEIG) …, …”
7

Med avvikelse från bestämmelserna i 7 § fjärde stycket EStG får med stöd av 7 § femte stycket första meningen EStG degressiv avskrivning användas för byggnader som är belägna i landet och som den skattskyldige har förvärvat eller anskaffat senast vid utgången av det år de färdigställts. Enligt tredje punkten a) i denna mening medges avdrag för sådan avskrivning för byggnader i den mening som avses i 7 § fjärde stycket andra punkten EStG, vilka den skattskyldige antingen har uppfört på grundval av en bygglovsansökan som getts in efter den 28 februari 1989 och före den 1 januari 1996, eller förvärvat med stöd av ett rättsligt bindande avtal som ingåtts i vederbörlig ordning efter den 28 februari 1989 och före den 1 januari 1996, såvitt byggnaderna används för bostadsändamål, med följande procenttal av kostnaden för anskaffning eller uppförande av byggnaderna: — under det år då byggnaden färdigställs och de därpå följande tre åren med 7 procent vid varje avskrivningstillfälle, — under de därpå följande sex åren med 5 procent vid varje avskrivningstillfälle, — under de därpå följande sex åren med 2 procent vid varje avskrivningstillfälle, — under de därpå följande 24 åren med 1,25 procent vid varje avskrivningstillfälle.
29

Mot denna bakgrund önskar Tribunal du Travail d’Esch-sur-Alzette få klarhet i huruvida denna nationella lagstiftning är förenlig med gemenskapsrätten, och med direktiven 92/85 och 76/207 i synnerhet, och har därför beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska artiklarna 10 och 12 i [direktiv 92/85] tolkas så, att de inte utgör hinder för att den nationella lagstiftaren ställer upp i förväg fastställda tidsfrister för talan som väcks av en gravid arbetstagare som sagts upp under graviditeten, såsom den frist på en vecka som föreskrivs i artikel L. 337-1.1 andra stycket i Code du travail eller den frist på två veckor som föreskrivs i artikel L. 337-1 punkt 1 fjärde stycket i Code du travail? 2) För det fall den första frågan besvaras jakande: Är inte fristerna på en vecka respektive två veckor alltför korta för att ge en gravid arbetstagare som sagts upp under graviditeten möjlighet att få sin sak prövad i domstol? 3) Ska artikel 2 i [direktiv 76/207] tolkas så, att den inte utgör hinder för att den nationella lagstiftaren nekar en gravid arbetstagare som sagts upp under graviditeten rätten att väcka sådan skadeståndstalan på grund av rättsstridig uppsägning, som enligt artikel L. 124-11 [punkterna 1 och 2] i Code du travail står andra uppsagda arbetstagare till buds? ”