79

Mot denna bakgrund beslutade Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Förvaltnings- och arbetsdomstolen i Szeged, Ungern) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) [ny grund för avvisning] Ska bestämmelserna avseende ansökningar som inte kan tas upp till prövning i artikel 33 i [direktiv 2013/32] tolkas så, att de utgör hinder för bestämmelser i en medlemsstat enligt vilka en asylansökan ska avvisas när den asylsökande anlänt till Ungern via ett land i vilket han eller hon inte utsätts för förföljelse eller löper risk att lida allvarlig skada, eller där sökanden garanteras en adekvat skyddsnivå? 2) [genomförande av ett asylförfarande] a) Ska artiklarna 6 och 38.4 i [direktiv 2013/32] samt skäl 34 i direktivet, som föreskriver en skyldighet att pröva ansökningar om internationellt skydd, jämförda med artikel 18 i stadgan, tolkas så, att den för asylfrågor ansvariga myndigheten i en medlemsstat ska garantera sökanden möjlighet att inleda ett asylförfarande för det fall myndigheten inte har prövat asylansökan i sak med hänvisning till den avvisningsgrund som avses med [fråga 1] och därefter har beslutat att sökanden ska återvända till ett tredjeland som emellertid vägrar att återta sökanden? b) För det fall fråga 2 a besvaras jakande, vilken är då den exakta innebörden av denna skyldighet? Innebär den en skyldighet att säkerställa att en ny asylansökan kan lämnas in, som ett undantag från den negativa verkan av att en efterföljande ansökan har lämnats in som anges i artiklarna 33.2 d och 40 i [direktiv 2013/32], eller innebär den att asylförfarandet ska inledas eller genomföras ex officio? c) För det fall fråga 2 a besvaras jakande, och med beaktande även av artikel 38.4 i [direktiv 2013/32], kan medlemsstaten – utan att de faktiska omständigheterna har ändrats – då göra en ny prövning av huruvida ansökan kan tas upp till prövning inom ramen för detta nya förfarande (och därmed ha möjlighet att använda sig av vilket som helst av de förfaranden som anges i kapitel III i detta direktiv och, till exempel, tillämpa en ny grund för avvisning), eller ska den pröva asylansökan i sak med beaktande av ursprungslandet? d) Följer det av artiklarna 33.1, 33.2 b och c, 35 och 38 i [direktiv 2013/32], jämförda med artikel 18 i stadgan, att ett tredjelands återtagande av personen i fråga är ett av de kumulativa villkoren för tillämpning av de avvisningsgrunder som avses, det vill säga för att fatta ett beslut på en sådan grund, eller räcker det att kontrollera att detta villkor är uppfyllt först i samband med att ett sådant beslut verkställs? 3) [transitområde som plats för förvar inom ramen för asylförfarandet] [Fråga 3 är relevant] om det på grundval av svaren på fråga 2 finns anledning att genomföra ett asylförfarande. a) Ska artikel 43 i [direktiv 2013/32] tolkas så, att den utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken det är tillåtet att hålla sökanden i förvar i ett transitområde under längre tid än fyra veckor? b) Ska artikel 2 h i [direktiv 2013/33], vilken är tillämplig enligt artikel 26 i [direktiv 2013/32], jämförd med artiklarna 6 och 52.3 i stadgan, tolkas så, att inkvartering inom ett transitområde under sådana omständigheter som dem i det nationella målet (ett område som inte lagligen kan lämnas i någon riktning på frivillig basis) som pågår under längre tid än de fyra veckor som anges i artikel 43 i [direktiv 2013/32] utgör förvar? c) Är det förenligt med artikel 8 i [direktiv 2013/33], vilken är tillämplig enligt artikel 26 i [direktiv 2013/32], att sökanden hålls i förvar under längre tid än de fyra veckor som anges i artikel 43 i [direktiv 2013/32] enbart av det skälet att sökanden inte kan tillgodose sina behov (logi och annat uppehälle) eftersom han eller hon saknar medel för sitt uppehälle? d) Är det förenligt med artiklarna 8 och 9 i [direktiv 2013/33], vilka är tillämpliga enligt artikel 26 i [direktiv 2013/32], att inkvartering som de facto utgör förvar och som pågår under längre tid än de fyra veckor som anges i artikel 43 i [direktiv 2013/32] inte har beslutats genom ett beslut om förvar, att sökanden inte förfogar över något rättsmedel för att få prövat huruvida beslutet att ta, och att fortsätta att hålla, vederbörande i förvar är lagligt, att detta de facto-förvar har beslutats utan att det har prövats huruvida förvaret var nödvändigt eller proportionerligt, eller om det fanns tänkbara alternativ, och att det inte har fastställts exakt hur länge förvaret ska pågå eller när det ska upphöra? e) Kan artikel 47 i stadgan tolkas så, att en domstol i en medlemsstat, när det är uppenbart att det är fråga om ett olagligt förvar, som en interimistisk åtgärd till dess att förvaltningsmålet har avgjorts kan ålägga myndigheten att anvisa tredjelandsmedborgaren en bostadsort utanför det berörda transitområdet, som inte utgör en plats för förvar? 4) [transitområde som plats för förvar inom ramen för ett migrationspolisiärt förfarande] [Fråga 4 är relevant] om det på grundval av svaren på fråga 2 ska genomföras ett migrationspolisiärt förfarande och inte ett asylförfarande. a) Ska skälen 17 och 24 samt artikel 16 i [direktiv 2008/115], jämförda med artiklarna 6 och 52.3 i stadgan, tolkas så, att inkvartering inom ett transitområde under sådana omständigheter som dem i det nationella målet (ett område som inte lagligen kan lämnas i någon riktning på frivillig basis) utgör ett sådant frihetsberövande som avses i dessa bestämmelser? b) Är det förenligt med skäl 16 och artikel 15.1 i [direktiv 2008/115], jämförda med artiklarna 6 och 52.3 i stadgan, att ta en tredjelandsmedborgare i förvar endast på grund av att han eller hon är föremål för en återvändandeåtgärd och inte kan tillgodose sina behov (logi och annat uppehälle) eftersom han eller hon saknar medel för sitt uppehälle? c) Är det förenligt med skäl 16 och artikel 15.2 i [direktiv 2008/115], jämförda med artiklarna 6, 47 och 52.3 i stadgan, att inkvartering som de facto utgör förvar inte har beslutats genom ett beslut om förvar, att tredjelandsmedborgaren inte förfogar över något rättsmedel för att få prövat huruvida beslutet att ta, och att fortsätta att hålla, vederbörande i förvar är lagligt, att detta de facto-förvar har beslutats utan att det har prövats huruvida förvaret var nödvändigt eller proportionerligt, eller om det fanns möjliga alternativ? d) Kan artikel 15.1 och 15.4–6 samt skäl 16 i [direktiv 2008/115], jämförda med artiklarna 1, 4, 6 och 47 i stadgan, tolkas så, att de utgör hinder för att en person hålls i förvar utan att det har fastställts exakt hur länge förvaret ska pågå eller när det ska upphöra? e) Kan unionsrätten tolkas så, att en domstol i en medlemsstat, när det är uppenbart att det är fråga om ett olagligt förvar, som en interimistisk åtgärd till dess att förvaltningsmålet har avgjorts kan ålägga myndigheten att anvisa tredjelandsmedborgaren en bostadsort utanför det berörda transitområdet, som inte utgör en plats för förvar? 5) [effektivt rättsmedel mot beslutet om ändring av det i beslutet om återvändande angivna destinationslandet] Ska artikel 13 i [direktiv 2008/115], enligt vilken en tredjelandsmedborgare ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel för att kunna överklaga eller begära omprövning av ’beslut om återvändande’, jämförd med artikel 47 i stadgan, tolkas så, att ett överklagande av ett beslut om ändring av återvändandelandet åtminstone en gång ska bli föremål för domstolsprövning, för det fall det rättsmedel som föreskrivs i den nationella lagstiftningen inte är ett effektivt rättsmedel?”