Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Talan om fördragsbrott – Föremål för talan – Fastställande under det administrativa förfarandet

(Artiklarna 226 EG och 228 EG)

2. Talan om fördragsbrott – Domstolens fördragsbrottsdom i ett tidigare förfarande – Underlåtenhet att följa domen – Ekonomiska sanktioner

(Artikel 228.2 EG)

3. Talan om fördragsbrott – Domstolens fördragsbrottsdom i ett tidigare förfarande – Underlåtenhet att följa domen – Ekonomiska sanktioner – Vite

(Artikel 228.2 EG)

4. Talan om fördragsbrott – Domstolens fördragsbrottsdom i ett tidigare förfarande – Underlåtenhet att följa domen – Ekonomiska sanktioner – Vite

(Artikel 228.2 EG)

Sammanfattning

1. Såsom följer av domstolens rättspraxis innebär kravet att föremålet för en talan som väcks enligt artikel 226 EG avgränsas genom det administrativa förfarande som avses i denna bestämmelse inte att det i samtliga fall måste råda fullständig överensstämmelse mellan anmärkningarna i det motiverade yttrandet och yrkandena i ansökan, under förutsättning att tvisteföremålet inte har utvidgats eller ändrats utan tvärtom enbart har inskränkts. När en lagändring har genomförts under det administrativa förfarandet, kan talan avse nationella bestämmelser som inte är identiska med dem som avses i det motiverade yttrandet. Ingenting hindrar att samma sak gäller när en sådan lagändring har skett efter det att talan väcktes och den anmärkning som kommissionen vidhållit avseende nämnda lagändring med nödvändighet omfattas av anmärkningen mot att en dom från domstolen inte följts över huvud taget. Det är följaktligen tillåtet för kommissionen att begränsa räckvidden av det fördragsbrott som den önskar få fastställt med stöd av artikel 228 EG för att ta hänsyn till de åtgärder som lett till att en dom delvis följts och som vidtagits under det senare förfarandet vid domstolen.

(se punkterna 35, 37 och 38)

2. Det förfarande som föreskrivs i artikel 228.2 EG syftar till att uppmuntra en medlemsstat som underlåter att följa en dom om fördragsbrott och därigenom säkerställa att denna stat effektivt tillämpar gemenskapsrätten. De åtgärder som föreskrivs i denna bestämmelse, det vill säga standardbelopp och vite, har båda samma syfte. Ett föreläggande om att betala ett löpande vite eller ett engångsbelopp syftar inte till att avhjälpa en skada som den berörda medlemsstaten har orsakat utan till att utöva ekonomiska påtryckningar på medlemsstaten för att förmå den att upphöra med det fastställda fördragsbrottet. De ekonomiska sanktioner som vidtas måste därför bestämmas med hänsyn till den övertalning som krävs för att den berörda medlemsstaten skall ändra sitt beteende.

(se punkterna 59 och 60)

3. Vad gäller att ålägga en medlemsstat ett vite som sanktion för att staten i fråga inte följt en fördragsbrottsdom, får domstolen inom sitt utrymme för skönsmässig bedömning fastställa vitet så att detta dels anpassas efter omständigheterna, dels står i proportion till det fastställda fördragsbrottet och den berörda medlemsstatens betalningsförmåga. De grundkriterier som därvid skall beaktas för att säkerställa vitets tvingande karaktär i syfte att uppnå en enhetlig och effektiv tillämpning av gemenskapsrätten är, i princip, överträdelsens varaktighet, dess svårighetsgrad och den berörda medlemsstatens betalningsförmåga. Vid tillämpningen av dessa kriterier skall särskilt beaktas de konsekvenser som underlåtenheten att följa domen har för privata och offentliga intressen samt hur brådskande det är att få den berörda medlemsstaten att uppfylla sina skyldigheter.

(se punkterna 61 och 62)

4. Vad gäller kriteriet överträdelsens varaktighet, skall koefficient för denna fastställas utifrån den tidpunkt då domstolen bedömer de faktiska omständigheterna, inte utifrån den tidpunkt då kommissionen väckte talan, och på en skala som inte är begränsad till kommissionens föreslagna skala från 1 till 3.

(se punkt 71)