ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Artikel 1.78 b i legge n. 220 ”Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2011” (lag nr 220 med bestämmelser om upprättande av statens årliga och fleråriga budget) (nedan kallad 2011 års stabilitetslag) av den 13 december 2010 (ordinarie tillägg till GURI nr 297, av den 21 december 2010, nedan kallad lag nr 220/2010) har följande lydelse: ”… 4) skuldsättningsgraden ska under hela koncessionsperioden bibehållas inom ett värde … som inte överstiger det värde som föreskrivs i dekret från ekonomi- och finansministeriet; … 8) förhandsgodkännande från AAMS är nödvändigt med avseende på transaktioner som innebär personändringar i koncessionshavaren, vid äventyr att koncessionen annars återkallas; med personändringar i koncessionshavaren avses varje transaktion som genomförs av koncessionshavaren i form av fusion, delning, företagsövergång, ändring av säte eller verksamhetsföremål, företagsupplösning, dock med undantag för försäljning eller placering i aktier i koncessionshavaren på en reglerad marknad; 9) förhandstillstånd från AMMA är nödvändigt med avseende på transaktioner som innebär en övergång av andelar, även av andelar som ger kontroll, som koncessionshavaren innehar, och som under det verksamhetsår då transaktionen genomförs kan medföra en försämring av det soliditetsvärde som föreskrivs i dekret från ekonomi- och finansministeriet, utan påverkan på koncessionshavarens skyldighet i dessa situationer att återställa – vid äventyr att koncessionen annars återkallas – ovannämnda soliditetsvärde genom kapitalhöjning eller annan transaktion eller instrument för att återställa nämnda värde inom sex månader från det datum från vilket bokföringen godkänts: … 17) användning av vinst från verksamheten som avses i punkt 6 får användas för andra ändamål än investeringar med anknytning till den verksamhet som omfattas av koncessionen endast efter förhandstillstånd från AAMS; … 23) sanktionsåtgärder i form av straffavgifter ska vidtas vid koncessionshavarens avtalsbrott med avseende på koncessionsavtalet, även då det är avtalsbrott utan uppsåt; sanktionsåtgärderna är graderade utifrån hur grovt avtalsbrottet är, med iakttagande av proportionalitetsprincipen och principen om sanktionsåtgärders effektivitet; … 25) den koncessionshavare som upphör med verksamheten är skyldig att då koncessionen löper ut fortsätta med den ordinarie driften att ombesörja vadhållning inom ramen för koncessionen, till dess att driften har tagits över av den nya koncessionshavaren; …”
18

I artikel 12 i direktivet föreskrivs följande: ”1. Tillämpas inte förfarandet i artikel 11, skall innehav av skjutvapen under en resa genom två eller fler medlemsstater vara tillåtet endast om den berörda personen har fått tillstånd av var och en av dessa medlemsstater. Medlemsstaterna får ge sådana tillstånd för en eller flera resor och för en maximitid om ett år, med möjlighet till förlängning. Sådana tillstånd skall föras in i det [skjutvapenpass] som den resande måste visa upp på begäran av medlemsstaternas myndigheter. 2. Utan hinder av punkt 1 får jägare i fråga om vapen i kategori C och D, samt tävlingsskyttar i fråga om vapen i kategori B, C och D, utan föregående tillstånd inneha ett eller flera skjutvapen under en resa genom två eller flera medlemsstater i syfte att utöva sin verksamhet, förutsatt att de har ett [skjutvapenpass], där skjutvapnet eller skjutvapnen är införda, och förutsatt att de kan styrka skälet för resan, särskilt genom uppvisande av en inbjudan eller något annat bevis på sin jaktverksamhet eller tävlingsskytteverksamhet i den medlemsstat som är destinationsland. Medlemsstaterna får inte kräva att en avgift betalas för att [skjutvapenpasset] ska kunna godtas. Detta undantag skall dock inte gälla för resor till en medlemsstat som förbjuder förvärv och innehav av skjutvapnet i fråga eller som kräver ett tillstånd enligt artikel 8.3; detta förhållande skall i så fall uttryckligen anmärkas i [skjutvapenpasset]. …”
21

Riktlinjerna för märkning av livsmedel som innehåller ingredienser med ursprungsbeteckningar (SUB) och skyddade geografiska beteckningar (SGB) (EUT C 341, 2010, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna) anger följande: ”2.1. Rekommendationer för användning av registrerade beteckningar 1. Enligt kommissionen kan en beteckning registrerad som SUB eller SGB legitimt anges i ett livsmedels ingrediensförteckning. 2. Dessutom anser kommissionen att en beteckning registrerad som SUB eller SGB kan nämnas inom, eller i anslutning till, produktbeskrivningen för ett livsmedel som innehåller en ursprungsbetecknad produkt, liksom i livsmedlets märkning, presentation och reklam, när följande villkor uppfyllts. – Livsmedlet i fråga ska lämpligtvis inte innehålla någon ’jämförbar ingrediens’, det vill säga ingen annan ingrediens som helt eller delvis kan ersätta en vara som fått beteckningen SUB eller SGB. Som illustrerande och icke begränsande exempel på benämningen ’jämförbar ingrediens’ anser kommissionen att en grönmögelost (ibland kallad ädelost) skulle vara jämförbar med ’Roquefort’. – Dessutom måste denna ingrediens användas i tillräckligt stor mängd för att ge livsmedlet i fråga en utmärkande karaktär. Med tanke på hur olika de potentiella fallen är, kan dock kommissionen inte föreslå en generellt tillämpbar minimiprocentsats. Till exempel skulle inblandning av en mycket liten mängd av en krydda med beteckningen SUB eller SGB i ett livsmedel eventuellt kunna räcka för att ge livsmedlet i fråga en utmärkande karaktär. Däremot skulle införandet av en mycket liten mängd kött med beteckningen SUB eller SGB i ett livsmedel inte i sig vara tillräcklig för att ge livsmedlet en utmärkande karaktär. – Slutligen måste procentandelen av en ingrediens som betecknas som SUB eller SGB i idealfallet anges inom, eller i omedelbar anslutning till, livsmedlets varubeteckning eller åtminstone i ingrediensförteckningen i direkt anslutning till ingrediensen i fråga. …”
58

Det ska påpekas att artikel 13.3 tredje meningen i tillträdesdirektivet, bland annat i tysk version (”Die nationalen Regulierungsbehörden können von einem Betreiber die umfassende Rechtfertigung seiner Preise und gegebenenfalls deren Anpassung verlangen”), engelsk version (”National regulatory authorities may require an operator to provide full justification for its prices, and may, where appropriate, require prices to be adjusted”), fransk version (”Les autorités réglementaires nationales peuvent demander à une entreprise de justifier intégralement ses prix et, si nécessaire, en exiger l’adaptation”) och italiensk version (”Le autorità nazionali di regolamentazione possono esigere che un operatore giustifichi pienamente i propri prezzi e, ove necessario, li adegui”), talar för att tolka denna bestämmelse så, att den berörde operatören inte nödvändigtvis redan måste ha börjat tillämpa dessa priser innan den nationella regleringsmyndigheten i förekommande fall ålägger denne att anpassa sina priser.
74

Enligt British Airways begick tribunalen ett fel när den i punkt 90 i den överklagade domen konstaterade att det ankommer på parterna att ansöka om att få ändra sina grunder eller yrkanden under rättegången, efter det att tribunalen ex officio har prövat en grund avseende tvingande rätt. Denna lösning skulle återigen leda till att frågor om tvingande rätt hamnade i händerna på bara den ena av parterna i målet. Iakttagandet av den tvingande rätt som tribunalen tagit upp ex officio kan dock inte göras beroende av parternas enskilda intressen. Dessutom angav tribunalen även i punkt 90 att den i vart fall skulle ha nekat British Airways rätten att göra en sådan ändring, även om bolaget hade gjort en formell begäran. Under dessa omständigheter kunde de frågor om tvingande rätt som tribunalen tagit upp omöjligen återspeglas i räckvidden av ogiltigförklaringen enligt domslutet i den överklagade domen.
9

I bilaga 3 i livsmiljödirektivet fastställs kriterier för val av områden som kan anses föreslås som områden av gemenskapsintresse och utses till särskilda bevarandeområden. Vad särskilt gäller de urvalskriterier som avser etapp 1, vilken består av ”[b]edömning på nationell nivå av områdenas relativa betydelse för varje livsmiljötyp i bilaga 1 och varje art i bilaga 2 (inbegripet prioriterade livsmiljötyper och prioriterade arter)”, anges i denna bilaga följande: ”A. Kriterier för bedömning av området med avseende på en given livsmiljötyp i bilaga 1 a) Livsmiljötypens representativitet på området. b) Andel av området som är täckt av livsmiljötypen i förhållande till den totala yta inom det nationella territoriet som är täckt av livsmiljötypen. c) Grad av bevarande och möjlighet till återställande av den berörda livsmiljötypens struktur och funktioner. d) Global bedömning av områdets betydelse för bevarandet av den berörda livsmiljötypen. B. Kriterier för bedömning av området med avseende på en given art i bilaga 2 a) Storlek och täthet hos den population av arten som finns på området i förhållande till de populationer som finns inom det nationella territoriet. b) Grad av bevarande och möjlighet till återställande av de habitat som är viktiga för den berörda arten. c) Grad av isolering hos den population som finns på området i förhållande till artens naturliga utbredningsområde. d) Global bedömning av områdets betydelse för bevarandet av den berörda arten.”
35

Under dessa förutsättningar skulle en medlemsstat endast ha möjlighet att under en kort period av den sexmånadersfrist som staten enligt artikel 29.1 och 29.2 i Dublin III‑förordningen ges för att verkställa överföringen besluta om att ta den berörda personen i förvar, även om den risk för att personen avviker, vilken kan motivera att vederbörande tas i förvar, ger sig tillkänna i ett sent skede.
23

Mot denna bakgrund beslutade Högsta domstolen (Finland) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen: ”Ska artikel 17.1 i direktiv 2003/88/EG tolkas så, att dess tillämpningsområde även kan omfatta sådant arbete som det ovan beskrivna i ett barnbyhus, varvid arbetstagaren agerar som vikarie för de omhändertagna barnens ”barnbyföräldrar” under deras lediga dagar, under denna tid bor tillsammans med barnen under hemlika förhållanden och under denna tid självständigt ombesörjer barnens och familjens behov på samma sätt som föräldrar i allmänhet gör?”
8

I artikel 1.1 i förordning nr 1294/2009 föreskrivs följande: ”En slutgiltig antidumpningstull skall införas på import av vissa skodon med överdelar av läder eller konstläder, med undantag av sportskor, skodon som är tillverkade med hjälp av särskild teknik, tofflor och andra inneskor samt skodon med tåhätteförstärkning, som har ursprung i Folkrepubliken Kina och Vietnam och klassificeras enligt följande KN-nummer: 6403 20 00, ex 6403 51 05, ex 6403 51 11, ex 6403 51 15, ex 6403 51 19, ex 6403 51 91, ex 6403 51 95, ex 6403 51 99, ex 6403 59 05, ex 6403 59 11, ex 6403 59 31, ex 6403 59 35, ex 6403 59 39, ex 6403 59 91, ex 6403 59 95, ex 6403 59 99, ex 6403 91 05, ex 6403 91 11, ex 6403 91 13, ex 6403 91 16, ex 6403 91 18, ex 6403 91 91, ex 6403 91 93, ex 6403 91 96, ex 6403 91 98, ex 6403 99 05, ex 6403 99 11, ex 6403 99 31, ex 6403 99 33, ex 6403 99 36, ex 6403 99 38, ex 6403 99 91, ex 6403 99 93, ex 6403 99 96, ex 6403 99 98 och ex 6405 10 00 … …”
8

I artikel 5 i samma direktiv föreskrivs följande: ”1. Om inte medlemsstaterna föreskriver något annat skall artiklarna 3 och 4 inte tillämpas på överlåtelse av företag, verksamhet eller del av företag eller verksamhet om överlåtaren är föremål för konkursförfarande eller något motsvarande insolvensförfarande, som inletts i syfte att likvidera överlåtarens tillgångar och som står under tillsyn av en behörig offentlig myndighet (som kan vara en konkursförvaltare som utsetts av en behörig offentlig myndighet). 2. När artiklarna 3 och 4 är tillämpliga på en överlåtelse under ett insolvensförfarande som har inletts mot överlåtaren (oavsett om detta förfarande har inletts i syfte att likvidera överlåtarens tillgångar) och under förutsättning att detta förfarande står under tillsyn av en behörig offentlig myndighet (som kan vara en konkursförvaltare enligt nationell lagstiftning), kan en medlemsstat föreskriva a) att överlåtarens skulder på grund av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande och som skall betalas före överlåtelsen eller innan insolvensförfarandet inleds, trots vad som sägs i artikel 3.1, inte skall övergå på förvärvaren under förutsättning att det av ett sådant förfarande följer skydd, enligt den medlemsstatens lagstiftning, som minst motsvarar det skydd som tillhandahålls i de situationer som omfattas av rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens [(EGT L 1980, s. 283)], och, eller alternativt, att b) att förvärvaren, överlåtaren eller den eller de personer som utför överlåtarens uppgifter, å ena sidan, och arbetstagarrepresentanterna, å andra sidan, i den utsträckning som gällande lagstiftning eller praxis tillåter detta, kan komma överens om ändringar i arbetstagarnas anställningsvillkor för att skydda arbetstillfällen genom att säkerställa överlevnaden för företaget eller verksamheten eller en del av företaget eller verksamheten. 3. En medlemsstat får tillämpa punkt 2 b på varje överlåtelse där överlåtaren enligt den nationella lagstiftningen befinner sig i en allvarlig ekonomisk krissituation, under förutsättning att en behörig offentlig myndighet har förklarat att en sådan situation föreligger och att den kan bli föremål för tillsyn av rättsliga myndigheter, på villkor att sådana bestämmelser fanns i den nationella lagstiftningen den 17 juli 1998. … 4. Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att hindra att insolvensförfaranden används på ett felaktigt sätt, så att arbetstagarna därigenom berövas de rättigheter som föreskrivs i detta direktiv.”
37

Till stöd för överklagandet hävdade klagandena i det nationella målet att en överföring av dem skulle få negativa konsekvenser för C. K.s hälsa, vilket även skulle kunna påverka hennes nyfödda barns välbefinnande. Med stöd av olika läkarintyg har de i detta avseende hävdat att C. K. hade en högriskgraviditet och att hon efter förlossningen led av psykiska problem. En specialist i psykiatri hade således ställt diagnosen att C. K. led av post-partumdepression och att hon hade återkommande självmordstendenser. Det framgår även av flera läkarutlåtanden att C. K.s dåliga hälsotillstånd främst berodde på osäkerheten beträffande hennes ställning och den stress som detta leder till. Försämringen av hennes mentala hälsotillstånd skulle kunna orsaka ett aggressivt beteende mot henne själv och andra, vilket i förekommande fall skulle kräva sjukhusvård. Enligt denna psykiater kräver C. K.s hälsotillstånd därför att hon och hennes barn stannar kvar på mottagningscentret i Ljubljana för att få vård.
Mål C‑165/16

Toufik Lounes

mot

Secretary of State for the Home Department

(begäran om förhandsavgörande från High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

”Begäran om förhandsavgörande – Unionsmedborgarskap – Artikel 21 FEUF – Direktiv 2004/38/EG – Förmånstagare – Dubbelt medborgarskap – Unionsmedborgare som förvärvat medborgarskap i den mottagande medlemsstaten och samtidigt behållit sitt ursprungliga medborgarskap – Uppehållsrätt i denna medlemsstat för en tredjelandsmedborgare som är medlem av unionsmedborgarens familj”

Sammanfattning – Domstolens dom (stora avdelningen) av den 14 november 2017

Unionsmedborgarskap–Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorium–Direktiv 2004/38–Förmånstagare–Familjemedlemmar, vilka är tredjelandsmedborgare, till en unionsmedborgare som uppehåller sig i den medlemsstat som unionsmedborgaren är medborgare i–Omfattas inte–Unionsmedborgare som förvärvat medborgarskap i den mottagande medlemsstaten och samtidigt behållit sitt ursprungliga medborgarskap–Saknar betydelse (Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artiklarna 3.1, 7.1 och 16.1) Unionsmedborgarskap–Bestämmelser i fördraget–Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorium–Familjemedlemmar, vilka är tredjelandsmedborgare, till en unionsmedborgare som uppehåller sig i den mottagande medlemsstaten–Unionsmedborgare som förvärvat medborgarskap i den mottagande medlemsstaten och samtidigt behållit sitt ursprungliga medborgarskap–Härledd uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten–Villkor (Artikel 21.1 FEUF; Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artiklarna 7.1 och 16.1)
Mål C‑262/16

Shields & Sons Partnership

mot

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(begäran om förhandsavgörande från

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber))

”Begäran om förhandsavgörande – Beskattning – Mervärdesskatt – Direktiv 2006/112/EG – Artikel 296.2 – Artikel 299 – Gemensam ordning för schablonbeskattning av jordbrukare – Uteslutning ur den gemensamma ordningen – Villkor – Begreppet ’kategorier av jordbrukare’”

Sammanfattning – Domstolens dom (tredje avdelningen) av den 12 oktober 2017

Harmonisering av skattelagstiftning–Gemensamt system för mervärdesskatt–Särskilda ordningar–Ordning för schablonbeskattning av jordbrukare–Möjlighet att utesluta en jordbrukare ur ordningen–Uttömmande uppräkning av uteslutningsgrunder (Rådets direktiv 2006/112, artiklarna 296.2 och 297–299) Harmonisering av skattelagstiftning–Gemensamt system för mervärdesskatt–Särskilda ordningar–Ordning för schablonbeskattning av jordbrukare–Kategori av jordbrukare–Begrepp–Jordbrukare som erhåller betydligt mer i återbetalning som schablonbeskattade än de skulle ha erhållit enligt den normala eller förenklade ordningen för mervärdesskatt–Omfattas inte (Rådets direktiv 2006/112, artikel 296.2)
Bestämmelserna i kapitel IV i rådets förordning (EG) nr 4/2009 av den 18 december 2008 om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet, och särskilt artikel 41.1, ska tolkas så, att en underhållsberättigad som har erhållit en dom till sin fördel i en medlemsstat och som önskar erhålla verkställighet av domen i en annan medlemsstat får lämna in sin ansökan direkt till den behöriga myndigheten i den sistnämnda medlemsstaten, i detta fall en specialdomstol, och kan inte åläggas att lämna in sin ansökan till sistnämnda domstol via centralmyndigheten i den verkställande medlemsstaten.

Det finns således inte någon bestämmelse i detta kapitel IV, med rubriken ”Erkännande, verkställbarhet och verkställighet av domar”, i vilket nämnda artikel 41.1 ingår, som föreskriver ett särskilt förfarande utöver de förfaranden som tillämpas inom ramen för rent interna ansökningar, och, i synnerhet, en skyldighet att rikta ansökan till centralmyndigheterna i medlemsstaterna.

När det är nödvändigt att vända sig till centralmyndigheter framgår av bestämmelserna i kapitel VII i förordning nr 4/2009 angående samarbete mellan centralmyndigheter.

Det framgår av artiklarna 51 och 56 i förordning nr 4/2009, mot bakgrund av skälen 31 och 32 i denna, att en ansökan om bistånd hos centralmyndigheterna, i enlighet med bestämmelserna i kapitel VII i förordningen, utgör en rättighet och inte en skyldighet. En sådan ansökan är följaktligen fakultativ och ska endast göras om den underhållsberättigade önskar utnyttja möjligheten, exempelvis för att övervinna vissa särskilda svårigheter, såsom lokaliseringen av den underhållsskyldige.

Det framgår således att förordning nr 4/2009 innehåller två alternativa metoder för ansökan till behöriga domstolar, den ena direkt i enlighet med bestämmelserna i kapitel IV i denna förordning, och den andra genom centralmyndigheterna om den underhållsberättigade begär bistånd av centralmyndigheten i sin bosättningsstat i enlighet med bestämmelserna i kapitel VII i förordningen.

Denna bedömning stöds av ordalydelsen i artikel 45 i förordning nr 4/2009, vilken återfinns i kapitel V. Denna artikel som rör rättshjälp skiljer uttryckligen mellan två alternativa vägar för den underhållsberättigade att lämna in en ansökan om verkställighet, nämligen genom centralmyndigheterna ”eller” direkt till de behöriga myndigheterna.

Mot denna bakgrund finner domstolen att den skyldighet som åligger den underhållsberättigade enligt en bestämmelse såsom den som är i fråga i det nationella målet, där det föreskrivs att vederbörande ska ställa ansökan till centralmyndigheten i den anmodade medlemsstaten, trots att denne önskar vända sig direkt till de behöriga myndigheterna med stöd av kapitel IV i förordning nr 4/2009 – en skyldighet som enligt den hänskjutande domstolen leder till ytterligare förseningar – strider mot artikel 41.1 i förordning nr 4/2009, mot bakgrund förordningens syfte och det system i vilket denna bestämmelse ingår.

(se punkterna 37 och 39–44 samt punkt 1 i domslutet)
1

Viasat Broadcasting UK Ltd (nedan kallat Viasat) har i sitt överklagande yrkat att den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 24 september 2015, TV2/Danmark/kommissionen, (T‑674/11, EU:T:2015:684) (nedan kallad den överklagade domen) – genom vilken tribunalen ogiltigförklarade kommissionens beslut 2011/839/EU av den 20 april 2011 om de åtgärder som Danmark har genomfört till förmån för TV2/Danmark (C 2/03) (EUT L 340, 2011, s. 1) (nedan kallat det omtvistade beslutet), i den del kommissionen hade ansett att de reklamintäkter för åren 1995 och 1996 som överförts till TV2/Danmark via TV2-fonden utgjorde statligt stöd, och ogillade TV2/Danmark A/S:s talan om delvis ogiltigförklaring av detta beslut i övrigt – delvis ska upphävas.
10

I redogörelsen för skälen till dessa rättsakter beskrev rådet Hamas som en terroristorganisation och hänvisade därvid till en rad terroristhandlingar som Hamas påstods ha begått sedan år 2005. Dessutom hänvisade rådet bland annat till ett beslut antaget år 2001 av Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland och två beslut antagna samma år av myndigheterna i Amerikas förenta stater. Beslutet från Förenade kungariket var ett beslut av Secretary of State for the Home Departement (inrikesministern) varigenom Hamas förbjöds, då den ansågs vara en organisation som deltog i terroristhandlingar. Besluten från Förenta staternas myndigheter avsåg ett regeringsbeslut varigenom Hamas klassificerades som en utländsk terroristorganisation med stöd av section 219 i US Immigration and Nationality Act (Förenta staternas lag om immigration och nationalitet), och ett beslut varigenom Hamas klassificerades som en särskilt utpekad terroristenhet, med tillämpning av presidentdekret 132224 (nedan gemensamt kallade de amerikanska myndigheternas beslut). Efter att ha konstaterat att ovannämnda beslut från Förenade kungariket regelbundet omprövades av en nationell regeringskommitté, och att de amerikanska myndigheternas beslut kunde bli föremål för administrativ och rättslig prövning, fann rådet att dessa beslut hade antagits av behöriga myndigheter i den mening som avses i artikel 1.4 i gemensam ståndpunkt 2001/931. Rådet konstaterade slutligen att dessa beslut fortfarande var i kraft och att de skäl som hade motiverat att Hamas uppfördes i den omtvistade förteckningen fortfarande ägde giltighet.
2

Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Hummel Holding A/S och å andra sidan Nike Inc. och dess dotterbolag Nike Retail BV. Målet rör intrång, som Nike Inc. och Nike Retail BV påstås ha gjort sig skyldiga till, i rätten till ett internationellt varumärke tillhörande Hummel Holding med rättsverkan i Europeiska unionen.