ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

För det första fann tribunalen, i punkterna 38, 42 och 43 i beslutet i mål T‑619/14 och i punkterna 38, 41 och 42 i beslutet i mål T‑620/14, att det följer av lydelsen i artikel 28.5 och 28.6 i förordning nr 1924/2006 att övergångsbestämmelserna, efter antagandet av denna förordning, ska tillämpas på hälsopåståenden som är under utvärdering och sådana med avseende på vilka kommissionen ännu inte har fattat något beslut. Under dessa omständigheter kan de företag som berörs av Hälsopåståenden vilkas utvärdering skjutits upp fortsätta att använda dessa, under iakttagande av övergångsbestämmelserna i artikel 28.5 och 28.6 i förordningen. Enligt tribunalen placerar följaktligen artikel 17.5 i förordning nr 1924/2006, vilken i princip tillåter alla livsmedelsföretagare att använda de hälsopåståenden som ingår i den slutgiltiga förteckningen, dessa påståenden i samma situation som Hälsopåståenden vilkas utvärdering skjutits upp, det vill säga i en situation då de kan användas för saluföringen av livsmedel.
22

Under dessa omständigheter beslutade Cour du travail de Bruxelles (Arbetsdomstolen i andra instans i Bryssel) att förklara målet vilande och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska artikel 17.3 c iii i [direktiv 2003/88] tolkas så, att medlemsstaterna får undanta vissa kategorier av brandmän som anställts av det allmänna brandförsvaret från samtliga bestämmelser som säkerställer införlivandet av detta direktiv, inbegripet de bestämmelser som definierar arbetstid och viloperioder? 2) Ska [direktiv 2003/88], i den mån det enbart anses innehålla minimibestämmelser, tolkas så, att det inte utgör hinder för den nationella lagstiftaren att behålla eller anta en mindre restriktiv definition av begreppet arbetstid? 3) Ska artikel 2 i [direktiv 2003/88] – som innehåller definitioner av de huvudsakliga begrepp som används i direktivet, däribland begreppen arbetstid och viloperiod – med beaktande av artikel 153.5 FEUF och de syften som eftersträvas med [direktiv 2003/88], tolkas så, att denna artikel inte är tillämplig på begreppet arbetstid som ligger till grund för fastställandet av ersättning för jourtjänstgöring i hemmet? 4) Utgör [direktiv 2003/88] hinder för att jourtid i hemmet anses utgöra arbetstid när de krav som åvilar arbetstagaren under jourtiden (som skyldigheten att inställa sig inom åtta minuter från arbetsgivarens telefonsamtal) i väsentlig mån inskränker möjligheterna till andra aktiviteter, trots att jourtiden genomförs i arbetstagarens hem?”
8

Artikel 10.5 i den litauiska lagen om offentlig upphandling har följande lydelse: ”Bestämmelserna i denna lag ska inte tillämpas när den upphandlande myndigheten ingår ett avtal med en annan juridisk enhet över vilken den utövar kontroll motsvarande den som den utövar över sin egen förvaltning eller sina egna organ och som den äger i dess helhet (eller gentemot vilken den utövar sådana rättigheter och skyldigheter som tillkommer staten eller en lokal myndighet i egenskap av ensam bolagsman) och när minst 90 procent av den kontrollerade enhetens omsättning under det föregående räkenskapsåret (eller under den period som har gått sedan den bildades om den bedrivit verksamhet under mindre än ett räkenskapsår) avser verksamheter som är avsedda att tillgodose den upphandlande myndighetens behov eller göra det möjligt för den att utföra sina uppgifter.”
22

Philips har yrkat att domstolen ska – upphäva den överklagade domen II, – helt eller delvis ogiltigförklara artikel 1.1 c och 1.2 f, artikel 2.1 c och e, samt artikel 2.2 c och e i det omtvistade beslutet, – sätta ned de böter som ålagts bolaget i artikel 2.1 c och e, och 2.2 c och e i det omtvistade beslutet, och – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i såväl överklagandeförfarandet som förfarandet i första instans.
1

Yoshida Metal Industry Co. Ltd (nedan kallat Yoshida) har genom detta överklagande yrkat att domstolen ska upphäva domen från Europeiska unionens tribunal av den 21 maj 2015, Yoshida Metal Industry/EUIPO (T-331/10 RENV och T-416/10 RENV, ej publicerad, nedan kallad den överklagade domen, EU:T:2015:302), genom vilken tribunalen ogillade Yoshidas talan om ogiltigförklaring av de beslut som första överklagandenämnden vid Europeiska immaterialrättsmyndigheten (EUIPO) hade meddelat den 20 maj 2010 (ärende R 1235/2008–1 och R 1237/2008–1, nedan kallade de omtvistade besluten), angående ogiltighetsförfaranden som inletts av Pi-Design AG, Bodum France SAS och Bodum Logistics A/S (nedan tillsammans kallade Pi-Design m.fl.) rörande två EU-varumärken som registrerats av Yoshida.
5

I artikel 60 i Reach-förordningen, med rubriken ”Beviljande av tillstånd”, föreskrivs följande: ”1. Kommissionen ska fatta beslut om ansökningar om tillstånd i enlighet med denna avdelning. 2. Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 3 ska tillstånd beviljas, om de hälso- eller miljörisker som uppkommer i samband med ämnets användning på grund av de inneboende egenskaper som anges i bilaga XIV kan kontrolleras på ett adekvat sätt i enlighet med avsnitt 6.4 i bilaga I och i enlighet med redovisningen i klagandens kemikaliesäkerhetsrapport, varvid yttrandet från den riskbedömningskommitté som avses i artikel 64.4 a ska beaktas. Kommissionen ska när den beviljar tillstånd, och i alla eventuella villkor för tillståndet, ta hänsyn till alla former av utsläpp och spill som är kända vid tiden för beslutet, inbegripet de risker som uppkommer vid diffusa eller spridda användningar. Kommissionen skall inte beakta de hälsorisker som uppkommer vid användning av ett ämne i medicintekniska produkter som regleras genom rådets direktiv 90/385/EEG av den 20 juni 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om aktiva medicintekniska produkter för implantation, rådets direktiv 93/42/EEG av den 14 juni 1993 om medicintekniska produkter eller Europaparlamentets och rådets direktiv 98/79/EG av den 27 oktober 1998 om medicintekniska produkter för in vitro-diagnostik. 3. Punkt 2 ska inte tillämpas på a) ämnen som uppfyller kriterierna i artikel 57 a, b, c eller f för vilka det inte är möjligt att fastställa något gränsvärde i enlighet med avsnitt 6.4 i bilaga I, b) ämnen som uppfyller kriterierna i artikel 57 d eller e, c) ämnen som i enlighet med artikel 57 f identifierats som långlivade, bioackumulerande och toxiska eller som mycket långlivade och mycket bioackumulerande. 4. Om det inte är möjligt att bevilja tillstånd enligt punkt 2 eller för ämnen som avses i punkt 3, får tillstånd beviljas endast om det kan påvisas att de socioekonomiska fördelarna uppväger hälso- eller miljöriskerna i samband med ämnets användning och om det saknas lämpliga alternativa ämnen eller tekniker. …”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan PJSC Rosneft Oil Company, tidigare Rosneft Oil Company OJSC (nedan kallat Rosneft), ett företag som är inskrivet i handelsregistret i Ryssland, å ena sidan, och Her Majesty’s Treasury (det brittiska finansministeriet), The Secretary of State for Business, Innovation and Skills (ministern för näringsliv, innovation och yrkeskvalifikationer), och The Financial Conduct Authority (brittisk tillsynsmyndighet för finanssektorn, nedan kallad FCA), å andra sidan. Målet avser restriktiva åtgärder som Europeiska unionen vidtagit gentemot vissa ryska företag, däribland Rosneft.
10

I artikel 25 i GFP-förordningen, som ingår i del V i förordningen med rubriken ”Vetenskaplig grund för fiskeriförvaltningen”, föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna ska i enlighet med de regler som antagits på området datainsamling samla in de biologiska, miljörelaterade, tekniska, och socioekonomiska data som är nödvändiga för fiskeriförvaltningen, förvalta dessa data och ställa dem till förfogande för slutanvändarna, inbegripet de organ som utses av kommissionen. Insamlingen och förvaltningen av sådana data ska kunna finansieras genom Europeiska havs- och fiskerifonden i enlighet med en framtida unionsrättsakt som upprättar villkoren för ekonomiskt stöd för havs- och fiskeripolitiken för perioden 2014–2020. Dessa data ska särskilt möjliggöra utvärdering av a) de utnyttjade marina biologiska resursernas tillstånd, b) fiskenivån och fiskeverksamhetens inverkan på de marina biologiska resurserna och de marina ekosystemen, och c) fiske-, vattenbruks- och beredningssektorernas socioekonomiska prestationer i och utanför unionens vatten. 2. Insamlingen, förvaltningen och användningen av data ska baseras på principerna om a) riktighet och tillförlitlighet, samt insamling i god tid, b) användning av samordningsmekanismer för att se till att samma data inte samlas in flera gånger för olika ändamål, c) säker lagring och skydd av insamlade data i databaser, och om så är lämpligt offentliggörande av dem, inbegripet på aggregerad nivå för att säkerställa konfidentialitet. d) tillträde för kommissionen eller de organ som utsetts av kommissionen till de nationella databaser och system som används för bearbetning av insamlade data så att deras förekomst och kvalitet kan kontrolleras. e) tillgängliggörande i god tid av relevanta data och de olika metoder som används för att samla in dem till organ som av forsknings- eller förvaltningsskäl är intresserade av vetenskapliga analyser av data om fiskesektorn och till alla intressenter, utom i fall då skydd och konfidentialitet krävs enligt tillämplig unionsrätt. 3. Medlemsstaterna ska varje år till kommissionen överlämna en rapport om genomförandet av sina nationella program för datainsamling och göra den allmänt tillgänglig. Kommissionen ska bedöma den årliga rapporten om datainsamling efter samråd med sitt vetenskapliga rådgivande organ och, om så är lämpligt, regionala fiskeriförvaltningsorganisationer i vilka unionen är en avtalsslutande part eller observatör samt relevanta internationella vetenskapliga organ. 4. Medlemsstaterna ska säkerställa nationell samordning av insamlingen och förvaltningen av vetenskapliga data för fiskeriförvaltningen, inbegripet socioekonomiska data. De ska för detta ändamål utse en nationell korrespondent och organisera ett årligt nationellt samordningsmöte. Kommissionen ska underrättas om den nationella samordningsverksamheten och bjudas in till samordningsmötena. …”
12

Artikel 8 i denna förordning har rubriken ”Ämnen som omfattas av förbud eller begränsningar eller som är föremål för gemenskapens granskning”. Artikel 8 har följande lydelse: ”1. Förfarandet i denna artikel skall följas om ett annat ämne än vitaminer och mineralämnen, eller en ingrediens som innehåller ett sådant annat ämne, tillsätts i livsmedel eller används vid livsmedelstillverkning under förhållanden som skulle leda till att ämnet intas i mängder som långt överskrider det rimligen förväntade intaget under normala förhållanden med en väl sammansatt och varierad kost och/eller annars skulle komma att utgöra en potentiell risk för konsumenterna. 2. På eget initiativ eller på grundval av information från medlemsstaterna får kommissionen, efter myndighetens bedömning av tillgänglig information i varje enskilt fall, i enlighet med det föreskrivande förfarande med kontroll som avses i artikel 14.3 fatta ett beslut som avser att ändra icke väsentliga delar i denna förordning om att vid behov ta upp ämnet eller ingrediensen i bilaga III. Särskilt gäller följande: a) Om det framgår att ämnet har en skadlig effekt på hälsan, skall ämnet och/eller den ingrediens som innehåller ämnet i) tas upp i del A i bilaga III, vilket innebär ett förbud mot tillsättning i livsmedel eller användning i livsmedelstillverkning, eller ii) tas upp i del B i bilaga III, vilket innebär att tillsättning i livsmedel eller användning i livsmedelstillverkning endast får ske på de villkor som där anges. b) Om det framgår att ämnet kan ha en skadlig effekt på hälsan utan att det ännu är vetenskapligt bevisat, skall ämnet tas upp i del C i bilaga III. …”
71

Det ska även påpekas att de berörda familjemedlemmarna, eftersom de inte uppfyller de villkor som uppställs i artikel 6.1 i beslut nr 1/80, inte under några omständigheter skulle ha rätt att tillträda arbetsmarknaden i värdmedlemsstaten, vilket skulle innebära att de inte kan befästa sin ställning i denna medlemsstat även om de har bott där lagligt under flera år, i princip är väl integrerade och har sammanlevt med den turkiska medborgaren sedan sin ankomst till värdmedlemsstaten – detta under en period då medborgaren oavbrutet utövat avlönad verksamhet under minst tre eller fem år. Detta är inte förenligt med syftet med artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80.
10

I ett pressmeddelande av den 13 september 2002 gjorde de franska myndigheterna följande uttalande avseende FT:s finansiella ställning: ”… Efter de stora förlusterna under första halvåret har [FT] ett stort underskott på eget kapital. Denna ekonomiska situation undergräver [FT:s] potential. Den [franska] regeringen är dock fast besluten att ta sitt fulla ansvar … Med hänsyn till den nya situation som uppkommit till följd av den stora försämringen av den finansiella ställningen, har [FT:s verkställande direktör] lämnat in sin avskedsansökan till den [franska] regeringen, vilken har beviljat ansökan. Avskedet träder i kraft i samband ett styrelsemöte som ska hållas … inom de kommande veckorna och under vilket den nya verkställande direktören ska presenteras … Den nya verkställande direktören kommer snabbt att presentera en plan för förbättring av den finansiella ställningen som gör det möjligt att minska skuldnivån i [FT] och återställa dess finansiella struktur, samtidigt som bolaget behåller sina strategiska fördelar. [Franska] staten kommer att hjälpa [FT] att genomföra planen och kommer själv att bidra till ett omfattande tillskott av eget kapital till [FT], enligt en tidsplan och former som det återstår att fastställa med hänsyn till marknadsvillkoren. Fram till dess kommer [franska] staten vid behov att vidta åtgärder för att lösa [FT:s] finansieringsproblem.”
17

Artikel R. 5141-104 i nämnda lag har följande lydelse: ”Ett företag som ansvarar för användningen av ett veterinärmedicinskt läkemedel ska 1. föra detaljerade register över alla misstänkta biverkningar som har förekommit inom Europeiska unionen eller i tredje land, 2. registrera alla misstänkta allvarliga biverkningar på djur och alla misstänkta biverkningar på människor som är en följd av att veterinärmedicinska läkemedel har använts samt all misstänkt överföring av smittämnen via veterinärmedicinska läkemedel, som företaget känner till eller har uppmärksammats på, samt inom 15 dagar informera [ANSES] generaldirektör härom för det fall biverkningarna har inträffat på franskt territorium eller myndigheterna i den medlemsstat på vars territorium biverkningarna inträffade, 3. utan dröjsmål informera [ANSES] generaldirektör om alla misstänkta allvarliga och oväntade biverkningar på djur och alla misstänkta biverkningar på människor samt all misstänkt överföring av smittämnen via veterinärmedicinska läkemedel, som har inträffat i en stat som inte är medlem i Europeiska unionen som företaget känner till, samt informera Europeiska läkemedelsmyndigheten och de behöriga myndigheterna i de andra medlemsstaterna i Europeiska unionen i vilka det veterinärmedicinska läkemedlet godkänts härom, inom 15 dagar från det att informationen mottogs. …”
3

Skälen 3, 5 och 6 i direktiv 98/79 har följande lydelse: ”(3) Tillnärmningen av nationella lagstiftningar är det enda sättet att avlägsna dessa hinder för den fria handeln och att hindra nya från att uppstå. Detta mål kan inte på ett tillfredsställande sätt uppnås med andra medel på de enskilda medlemsstaternas nivå. I detta direktiv fastställs endast nödvändiga och tillräckliga krav för att under bästa möjliga säkerhetsförhållanden säkerställa fri rörlighet för de medicintekniska produkter för in vitro-diagnostik som omfattas av direktivet. … (5) Medicintekniska produkter för in vitro-diagnostik bör ge patienter, användare och tredje part en hög hälsoskyddsnivå och uppvisa de prestanda som tillverkaren ursprungligen angett. Därför är ett av de viktigaste syftena med detta direktiv att upprätthålla eller förbättra skyddsnivån i medlemsstaterna. (6) I enlighet med de principer som uttalas i rådets resolution av den 7 maj 1985 om en ny metod för harmonisering av tekniska föreskrifter och standarder (EGT C 136, 4.6.1985, s. 1) måste reglerna för konstruktion, tillverkning och förpackning av de ifrågavarande produkterna begränsas till sådana bestämmelser som behövs för att de väsentliga kraven skall uppfyllas. Eftersom kraven är väsentliga, bör de ersätta motsvarande nationella bestämmelser. De väsentliga kraven, som innefattar krav på att minimera riskerna, måste tillämpas med urskillning så att hänsyn tas till teknik och praxis när produkterna konstrueras och till tekniska och ekonomiska aspekter som är förenliga med en hög hälsoskydds- och säkerhetsnivå.”
14

I artikel 9 i Ley estatal 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario de los servicios de salud (lag 55/2003 om rambestämmelser för anställda som omfattas av tjänsteföreskrifter som gäller inom hälso- och sjukvården) av den 16 december 2003 (BOE nr 301 av den 17 december 2003, s. 44742) föreskrivs följande: ”1. Vårdinrättningar får utnämna tidsbegränsat anställda enligt tjänsteföreskrifter om det motiveras av behov, skyndsamhet eller för att genomföra tillfälliga, konjunkturbetingade eller extraordinära program. Utnämningar av tidsbegränsat anställda enligt tjänsteföreskrifter får avse anställning av vikarier, extraanställda eller ersättningspersonal. 2. Vikarier ska utnämnas för att tillsätta lediga tjänster vid ett vårdcenter eller en vårdinrättning, om det är nödvändigt för utförandet av motsvarande arbetsuppgifter. Vikariat för anställda enligt tjänsteföreskrifter ska bringas att upphöra, om fast anställda utses, enligt ett i lag eller annan författning föreskrivet förfarande, för den tillsatta tjänsten eller om nämnda tjänst dras in. 3. Extraanställda ska utnämnas a) om det rör sig om utförande av vissa tillfälliga, konjunkturbetingade eller extraordinära arbetsuppgifter. b) om det är nödvändigt för att säkerställa att verksamheten vid vårdcenter kan drivas stadigvarande och utan avbrott. c) för utförande av kompletterande arbetsuppgifter vid en minskning av den normala arbetstiden. Extraanställning enligt tjänsteföreskrifter ska bringas att upphöra, om syftet med utnämningen har uppnåtts eller om den frist som uttryckligen fastställts i utnämningen har löpt ut eller om de arbetsuppgifter som tidigare motiverat tjänsten inte längre föreligger. … 4. Ersättningsanställda ska utnämnas, om det är nödvändigt att utföra arbetsuppgifter som tilldelats fast eller tidsbegränsat anställda, under perioder av semester, tjänstledighet och annan tillfällig frånvaro, och som innebär att tjänsten upprätthålls. Ersättningsanställning enligt tjänsteföreskrifter ska bringas att upphöra, om den person som har ersatts återinträder i tjänsten eller förlorar sin rätt att återinträda i samma tjänst eller arbetsuppgifter.”
20

Nämnda princip är under vissa förutsättningar även tillämplig när den aktuella överträdelsen följer av ett avgörande från en nationell domstol som dömer i sista instans. Domstolen har med hänsyn till den väsentliga funktion som den dömande makten fyller för att skydda de rättigheter som enskilda åtnjuter enligt unionsbestämmelserna och att en domstol som dömer i sista instans per definition utgör den sista instans vid vilken enskilda kan göra gällande de rättigheter som de åtnjuter enligt nämnda bestämmelser, nämligen funnit att den fulla verkan av dessa skulle äventyras och skyddet för dessa rättigheter försvagas om det var uteslutet att enskilda under vissa förutsättningar skulle kunna få skadestånd för skador som de vållats genom en överträdelse av unionsrätten som beror på ett avgörande av en nationell domstol som dömer i sista instans (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 september 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punkterna 32–36 och 59, dom av den 13 juni 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, punkt 31, och dom av den 9 september 2015, Ferreira da Silva e Brito m.fl.,C‑160/14, EU:C:2015:565, punkt 47).
4

I artikel 1.9 i direktivet föreskrivs följande: ”upphandlande myndigheter statliga, regionala eller lokala myndigheter och offentligrättsliga organ samt sammanslutningar av en eller flera sådana myndigheter eller ett eller flera sådana organ. Med offentligrättsliga organ avses alla organ a) som särskilt har inrättats för att tillgodose behov i det allmännas intresse, förutsatt att behovet inte har industriell eller kommersiell karaktär, b) som är juridiska personer, och c) vars verksamhet till största delen finansieras av statliga, regionala eller lokala myndigheter, eller av andra offentligrättsliga organ, eller vars verksamhet står under kontroll av sådana organ, eller i vars förvaltningsorgan, styrelseorgan eller kontrollorgan mer än hälften av ledamöterna utses av statliga, regionala eller lokala myndigheter, eller av andra offentligrättsliga organ. Icke uttömmande förteckningar över sådana offentligrättsliga organ och kategorier av organ som uppfyller villkoren i andra stycket a, b och c finns i bilaga III. Medlemsstaterna skall till kommissionen regelbundet anmäla ändringar i sina förteckningar.”
24

Mot denna bakgrund beslutade Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen: ”Utgör artikel 11 första stycket leden 1, 2 b och 3 samt näst sista och sista skälet i rådets direktiv 92/85, [artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG), artikel 120 i EG‑fördraget (nu artikel 142 EG)], enligt vilken ’[m]edlemsstaterna ska sträva efter att bibehålla den likvärdighet som finns mellan deras system för betald ledighet’, liksom artiklarna 2.2 c och 14.1 c i direktiv 2006/54, jämförda med varandra, samt artikel 15 jämte skälen 23 och 24 i direktiv 2006/54 och slutligen artikel 23 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, hinder för en nationell lagstiftning som i enlighet med den ursprungliga lydelsen av artikel 3 första stycket i lag nr 27/81 utesluter att det i artikeln föreskrivna tillägget kan betalas ut under obligatoriska mammaledighetsperioder som togs ut före den 1 januari 2005?”
3

Artikel 9 i förordning nr 207/2009, med rubriken ”Rättigheter som är knutna till ett EU-varumärke”, har följande lydelse: ”1. Ett EU-varumärke ger innehavaren ensamrätt. Innehavaren har rätt att förhindra tredje man som inte har hans medgivande att i näringsverksamhet använda a) ett tecken som är identiskt med EU-varumärket för varor och tjänster som är identiska med dem för vilka EU-varumärket är registrerat, b) ett tecken som är identiskt med eller liknar EU-varumärket om de varor eller tjänster som omfattas av varumärket är identiska med eller av liknande slag som dem som omfattas av tecknet, och detta kan leda till förväxling hos allmänheten, inbegripet risken för association mellan tecknet och varumärket, ... 2. Bland annat kan följande förbjudas enligt punkt 1: a) Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning. b) Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla tjänster under tecknet. c) Att importera eller exportera varor under tecknet. d) Att använda tecknet på affärshandlingar och i reklam. 3. De rättigheter som är knutna till EU-varumärket ska gälla i förhållande till tredje man från dagen för offentliggörandet av varumärkets registrering. Skälig ersättning får emellertid krävas beträffande handlingar som företas efter offentliggörandet av en ansökan om registrering av ett EU-varumärke, om handlingen efter offentliggörandet av registrering av varumärket skulle vara förbjuden på grund av detta offentliggörande. Den domstol vid vilken talan har anhängiggjorts får inte avgöra målet förrän registreringen har offentliggjorts.”