ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

I artikel 35 i direktiv 78/660 föreskrivs följande: ”1. a) Anläggningstillgångar skall med förbehåll för vad som gäller enligt b och c nedan värderas till anskaffnings- eller tillverkningskostnaden. b) Anskaffnings- eller tillverkningskostnaden för anläggningstillgångar med begränsad ekonomisk livslängd skall minskas genom värdejusteringar i syfte att systematiskt skriva av tillgången över dess ekonomiska livslängd. c) aa) Finansiella anläggningstillgångar får göras till föremål för värdejusteringar i syfte att åsätta dem det lägre värde de har på balansdagen. bb) Anläggningstillgångar skall – oberoende av om de har en begränsad ekonomisk livslängd eller inte – göras till föremål för värdejusteringar i syfte att åsätta dem det lägre värde de har på balansdagen, om det kan förutses att värdeminskningen är bestående. cc) De i aa och bb nämnda värdejusteringarna skall redovisas i resultaträkningen och anges var för sig i en not, om de inte har tagits upp särskilt i resultaträkningen. dd) Den lägre värdesättningen enligt aa och bb får inte bibehållas, om skälen för värdejusteringen har upphört. d) Om anläggningstillgångar är föremål för en extraordinär värdejustering uteslutande av skatteskäl, skall justeringsbeloppet och anledningen till justeringen redovisas i en not. 2. I anskaffningskostnaden ingår utöver inköpspriset även övriga med förvärvet sammanhängande kostnader. 3. a) Tillverkningskostnaden utgörs av anskaffningskostnaderna för råvaror och förnödenheter samt av de övriga kostnader som direkt kan hänföras till produkten. b) Av de kostnader som har uppkommit under tillverkningsperioden, men som endast indirekt kan hänföras till produkten, får en skälig andel tillföras tillverkningskostnaden. 4. Ränta på kapital som har lånats för att finansiera produktionen av anläggningstillgångar får inräknas i tillverkningskostnaderna i den mån räntan hänför sig till produktionsperioden. Om en sådan räntekostnad tas upp bland tillgångarna skall detta anges i en not.”
103

Republiken Polen kan inte heller godta kommissionens ståndpunkt att det saknar betydelse att 2014 års riktlinjer har antagits med tillämpning av en annan bestämmelse i fördraget, nämligen artikel 107.3 c FEUF, än den som användes för att anta kommissionens meddelande med rubriken ”Riktlinjer för finansiering av flygplatser och för statliga igångsättningsstöd för flygbolag med verksamhet på regionala flygplatser” (EUT C 312, 2005, s. 1) (nedan kallade 2005 års riktlinjer), närmare bestämt artikel 107.3 a FEUF. Även om dessa båda bestämmelser i fördraget har det gemensamt att de gör det möjligt att godkänna stöd för utveckling av vissa regioner, innehåller de ytterligare villkor för stödets förenlighet, genom att, bland annat i artikel 107.3 c FEUF, kräva att det beviljade stödet inte ska påverka handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset. Enligt punkterna 131 och 132 i 2014 års riktlinjer ska kommissionen vid bedömningen av driftstödens förenlighet beakta snedvridningar av konkurrensen och effekterna på handeln.
21

Den hänskjutande domstolen har i detta avseende angett att den berörda personen hade anställts av de skäl som anges i artikel 9.1 i rambestämmelserna, att hans arbetsgivare hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 10 och 70 i de grundläggande tjänsteföreskrifterna för offentliganställda, nämligen att inkludera den tjänst som Domingo Sanchéz Ruiz tillfälligt innehade i förteckningen över lediga tjänster för det räkenskapsår under vilket hans tillsättning skedde eller under följande räkenskapsår eller, under alla omständigheter, senast tre år efter detta, vilket ledde till att han kom att inneha en tillfällig tjänst under 17 år. Av detta följer att Domingo Sanchéz Ruiz anställningsförhållande kan anses ha förlängts underförstått varje år, trots att det ser ut som ett enda anställningsförhållande.
10

Artikel 7 i det kungliga dekretet har följande lydelse: ”1. Varje unionsmedborgare eller medborgare i en annan stat som är part i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet ska ha rätt att uppehålla sig i Spanien under längre tid än tre månader om den berörda personen … b) för egen och sina familjemedlemmars räkning har tillräckliga medel för att inte bli en belastning för Spaniens sociala biståndssystem under vistelsen, samt har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i Spanien, eller, … d) är en familjemedlem som följer med eller ansluter sig till en unionsmedborgare eller en medborgare i en annan stat som är part i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och vederbörande själv uppfyller villkoren i a, b eller c. 2. Uppehållsrätt enligt punkt 1 tillkommer även familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat, när de följer med eller ansluter sig till en unionsmedborgare, eller en medborgare i en annan stat som är part i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, i Spanien, förutsatt att den person som de följer med eller ansluter sig till uppfyller villkoren i punkt 1 a, b eller c. … 7. Det kan inte fastställas ett fast belopp som motsvarar tillräckliga medel för uppehället, utan hänsyn ska tas till den personliga situation som medborgaren i en medlemsstat i Europeiska unionen eller i en annan stat som är part i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet befinner sig i. Detta belopp får under alla omständigheter inte överstiga den beloppsgräns avseende värdet på de ekonomiska tillgångarna under vilken spanska medborgare är berättigade till socialt bistånd eller minimipension.”
23

I samband med denna granskning prövade kommissionen, i skälen 69–75 i det omtvistade beslutet huruvida de italienska myndigheterna ensidigt hade ålagt klaganden en allmän trafikplikt i den mening som avses i artikel 1 i förordning nr 1191/69. Kommissionen konstaterade att varken de italienska myndigheterna eller klaganden hade kunnat förete ett beslut om tilldelning rörande den granskade perioden. Legge regionale n. 16 – Interventi regionali in materia di servizi di trasporto pubblico locale per viaggiatori (regionallag nr 16 om regionala åtgärder till förmån för lokal kollektivtrafik) av den 25 januari 1983 (GURI nr 118 av den 2 maj 1983 och BU Campania nr 11) kunde visserligen anses föreskriva en viss allmän trafikplikt, men i artikel 2 i denna lag föreskrevs endast att ”alla eventuella förluster och underskott som inte täcks av de regionala bidrag[en] … ska täckas av de enskilda företagen”. På samma sätt kunde vissa regionala dokument som åberopats av klaganden tyda på att det fanns vissa avtalsenliga skyldigheter under den relevanta perioden, men inte heller dessa dokument innehöll några tydligt fastställda skyldigheter som skulle kunna utgöra krav på att fullgöra en allmän trafikplikt, även om de kunde utgöra tecken på att det eventuellt fanns en sådan, och under alla omständigheter innebar deras avtalsenliga karaktär att dessa skyldigheter inte kunde ha ålagts ensidigt. Vad särskilt gäller frågan huruvida det förelåg en skyldighet att följa taxebestämmelser som motiverade den aktuella åtgärden, ansåg kommissionen att den inte hade tillgång till några uppgifter som visade att klaganden faktiskt hade ålagts en sådan skyldighet.
2

Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, Sky plc, Sky International AG och Sky UK Ltd (nedan gemensamt kallade Sky m.fl.) och, å andra sidan, SkyKick UK Ltd och SkyKick Inc. (nedan tillsammans kallade bolagen SkyKick). Målet rör bolagen SkyKicks påstådda intrång i EU-varumärken och ett nationellt varumärke i Förenade kungariket som tillhör Sky m.fl.
57

Det följer av samtliga ovan anförda omständigheter att frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 267 FEUF ska – mot bakgrund av den tolkning av artikel 6.3 och artikel 7.3 i direktiv 2012/13 som EU-domstolen gjorde i punkt 2 i domslutet i domen i målet Kolev – tolkas så, att den inte utgör hinder för en nationell processrättslig bestämmelse enligt vilken den hänskjutande domstolen i det mål som lett fram till denna dom, är skyldig att rätta sig efter ett föreläggande från en högre domstol att återförvisa det nationella målet till åklagaren, efter det att domstolsförfarandet i det straffrättsliga förfarandet avslutats, för att förfarandefel som begåtts under den inledande delen av detta förfarande ska avhjälpas, under förutsättning att dessa unionsrättsliga bestämmelser, såsom de har tolkats av domstolen i punkt 2 i domslutet i nämnda dom, iakttas under den inledande delen av det straffrättsliga förfarandet eller under det efterföljande domstolsförfarandet.
57

EU-domstolen konstaterar visserligen för det andra – och såsom även kommissionen anfört i punkterna 188 och 219 i 2016 års tillkännagivande – att det faktum att en medlemsstat anförtror ett offentligt företag att tillhandahålla en offentlig tjänst som är föremål för lagstadgat monopol under vissa omständigheter inte medför en konkurrenssnedvridning, och att en förmån till den som driver en infrastruktur som är föremål för lagstadgat monopol under sådana förutsättningar inte kan snedvrida konkurrensen. Såsom kommissionen preciserat i punkt 188 b i tillkännagivandet är det emellertid nödvändigt – för att en sådan konkurrenssnedvridning ska kunna uteslutas under sådana omständigheter – att det lagstadgade monopolet utesluter inte endast konkurrens på marknaden utan också om marknaden, genom att det utesluter all eventuell konkurrens om att bli den enda leverantören av den berörda tjänsten.
33

EU-domstolen konstaterar i det aktuella fallet följande: Visserligen har den hänskjutande domstolen ställt den första frågan till EU-domstolen för att få klarhet i huruvida uttrycket ”all slags spridning till allmänheten, genom försäljning eller på annat sätt, av originalet av [upphovsmännens] verk eller av kopior av detta” i den mening som avses i artikel 4.1 i direktiv 2001/29, omfattar ”tillgängliggörande på distans via en nedladdningslänk för bruk under obegränsad tid av e-böcker … mot ett pris”. Det framgår emellertid av skälen till begäran om förhandsavgörande att i målet vid den hänskjutande domstolen har frågan uppkommit huruvida tillhandahållande via en nedladdningslänk av en e-bok för permanent bruk utgör en form av spridning i den mening som avses i artikel 4.1, eller om ett sådant tillhandahållande i stället faller under begreppet ”överföring till allmänheten” enligt artikel 3.1 i direktivet. I det nationella målet får svaret på den frågan en avgörande betydelse för bedömningen av huruvida ett sådant tillhandahållande omfattas av regeln om konsumtion av distributionsrätten i artikel 4.2 i nämnda direktiv, eller om det, tvärtom, faller utanför regelns tillämpningsområde, såsom uttryckligen föreskrivs i artikel 3.3 i samma direktiv när det är fråga om rätten till överföring till allmänheten.
8

I artikel 3.1, 3.3 och 3.4 i samma lag stadgas följande: ”1. Med reglerad enhet avses en person eller organisatorisk enhet vid ett utländskt företag som a) får bedriva verksamhet inom följande områden: (1) energi, på grundval av ett tillstånd utfärdat av Úrad pre reguláciu sieťových odvetví [(tillsynsmyndigheten för nätverksindustri Slovakien)], i enlighet med en speciallag …; … (11) de områden som avses i punkterna 1–10 på grundval av ett tillstånd utfärdat i en annan medlemsstat i Europeiska unionen [eller] i en annan stat som är part i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och […] b) anser att dess intäkter från den verksamhet som bedrivs inom det område som avses i led a ovan, under det räkenskapsår då företaget erhöll tillstånd att driva denna verksamhet, förväntas uppgå till minst 50 procent av dess samlade inkomster under det aktuella räkenskapsåret. … … 3. En person eller organisatorisk enhet inom ett utländskt företag som har tillstånd att bedriva den i punkt 1 a avsedda verksamheten betraktas som en reglerad enhet för samtliga perioder under ett räkenskapsår då dess inkomster från den nämnda verksamheten uppgår till minst 50 procent av dess samlade inkomster under det aktuella räkenskapsåret. Detta gäller även om enheten inte har räknat med ett dess inkomster från den verksamhet som avses i punkt 1 a under detta räkenskapsår kommer att uppgå till minst 50 procent av dess samlade inkomster under detta räkenskapsår eller om inkomsterna från denna verksamhet under det räkenskapsår som avses i artikel 13.1 inte uppgår till minst 50 procent av dess samlade inkomster under detta räkenskapsår. Den reglerade enheten är skyldig att meddela skattemyndigheten detta senast den dag då tidsfristen för att inkomma med inkomstdeklarationen löper ut. 4. En person eller organisatorisk enhet inom ett utländskt företag som blir en reglerad enhet, förlorar inte denna ställning, även om dess inkomster från verksamhet på det område som avses i punkt 1 a under det räkenskapsår då den erhöll tillstånd för att bedriva denna verksamhet inte uppgår till minst 50 procent av enhetens eller det fasta driftsstället samlade inkomster under nämnda räkenskapsår.”
35

Det ska i detta avseende för det första konstateras att GRDF inte kan vinna framgång med sitt argument, att den tvistlösande myndighetens beslut är administrativa beslut som inte kan ha verkningar i tiden innan tvisten mellan parterna uppstått. En sådan tolkning strider mot målsättningarna med direktiv 2009/73 samt äventyrar dess ändamålsenliga verkan. Det ska, precis som Europeiska kommissionen gjorde i sitt skriftliga yttrande, erinras om EU‑domstolens fasta praxis enligt vilken skyldigheten att ge unionsrätten full verkan, bland annat genom att undanröja konsekvenserna av ett åsidosättande av unionsrätten, åligger inte bara de nationella domstolarna utan även, inom ramen för deras respektive behörighet, samtliga organ i den berörda medlemsstaten, inbegripet de administrativa myndigheterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 1990, Tyskland/kommissionen, C‑8/88, EU:C:1990:241, punkt 13, den 7 januari 2004, Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, punkt 64, och dom av den 4 december 2018, Minister for Justice and Equality och Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, punkterna 38 och 39).
16

Såväl den talan som Antonio Bocero Torrico väckte mot INSS och allmänna socialförsäkringskassan vid Juzgado de lo Social no 2 de Ourense (Arbetsdomstol nr 2 i Ourense, Spanien), som den talan som Jörg Paul Konrad Fritz Bode väckte mot båda dessa organ vid Juzgado de lo Social no 2 de A Coruña (Arbetsdomstol nr 2 i A Coruña, Spanien), ogillades. Dessa domstolar ansåg att det ”pensionsbelopp som ska erhållas” i den mening som avses i artikel 208.1 c LGSS, vilket ska vara högre än den minimipension som den berörda personen har rätt till när denne uppnår 65 års ålder för att vederbörande ska kunna beviljas förtidspension, är det pensionsbelopp som Konungariket Spanien faktiskt ska betala. Nämnda domstolar såg till ändamålet med den spanska lagstiftningen, bestående i att inte behöva betala ut tillägg upp till den lagstadgade minimipensionen för personer som ännu inte har uppnått den lagstadgade pensionsåldern, genom att hålla kvar dessa personer på arbetsmarknaden.
19

Under år 2015 konstaterades det vid fyra tillfällen att Mbutuku Kanyeba hade genomfört lika många tågresor utan att inneha biljett (mål C‑349/18), vilket var i strid med artiklarna 156–160 i SNCB:s transportvillkor som då var tillämpliga. Under åren 2013 och 2015 gjordes fem liknande konstateranden avseende Larissa Nijs (mål C‑350/18). På samma sätt var Jean-Louis Anita Dedroog under åren 2014 och 2015 föremål för elva liknande konstateranden (mål C‑351/18).
38

Målen C‑624/18 och C‑625/18 handlar om CP och DO som båda är domare vid Sąd Najwyższy (Högsta domstolen). Även CP och DO fyllde 65 år innan den nya lagen om Högsta domstolen trädde i kraft, men de har inte lämnat in någon förklaring enligt artikel 37 § 1 och artikel 111 § 1 i nämnda lag. Efter att ha underrättats om att Republiken Polens president, med tillämpning av artikel 39 i nämnda lag, hade förklarat CP och DO pensionerade från och med den 4 juli 2018, väckte de talan vid Sąd Najwyższy (Högsta domstolen) mot nämnda domstol med yrkande om fastställelse av att deras anställningsförhållande som domare i aktiv tjänst vid nämnda domstol inte hade omvandlats till ställning som pensionerade domare från och med nämnda datum. Till stöd för sin talan gjorde CP och DO bland annat gällande att det förbud mot diskriminering på grund av ålder som stadgas i artikel 2.1 i direktiv 2000/78 hade åsidosatts.
9

I artikel 4.1 och 4.3 i lagdekret nr 91 av den 24 juni 2014 (GURI nr 144 av den 24 juni 2014), i dess omvandlade och ändrade lydelse enligt lag nr 116 av den 11 augusti 2014 (ordinarie tillägg till GURI nr 192 av den 20 augusti 2014) (nedan kallat lagdekret nr 91/2014), anges följande: ”1. Produktionen av ’Mozzarella di bufala Campana SUB’, som är registrerad som skyddad ursprungsbeteckning (SUB) enligt [kommissionens förordning (EG) nr 1107/96 av den 12 juni 1996 om registrering av geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar enligt förfarandet i artikel 17 i rådets förordning (EEG) nr 2081/92 (EGT L 148, 1996, s. 1)], ska ske i en lokal där det endast bearbetas mjölk från gårdar som omfattas av kontrollsystemet för ’Mozzarella di Bufala Campana’ (SUB). I denna lokal får det även produceras halvfabrikat och andra produkter förutsatt att de uteslutande framställs på mjölk från gårdar som omfattas av kontrollsystemet för ’Mozzarella di Bufala Campana’ (SUB). Tillverkningen av produkter som delvis eller uteslutande framställs på annan mjölk än den från gårdar som omfattas av kontrollsystemet för ’Mozzarella di Bufala Campana’ (SUB) ska ske i en separat lokal i enlighet med bestämmelserna i det i punkt 3 nämnda dekretet. … 3. Genom dekret från ministeriet för jordbruks-, livsmedels- och skogsbrukspolitik, som ska antas i samråd med hälsoministern senast trettio dagar från det datum då förevarande dekret träder i kraft, fastställs villkoren för genomförande av bestämmelserna i punkt 1 tredje stycket och punkt 2, så att den fysiska åtskillnaden av de produktioner som nämns i punkt 1 sista stycket hindrar all kontakt, även oavsiktlig, i alla steg av bearbetningen och förpackningen, mellan mjölk från gårdar som omfattas av kontrollsystemet för ’Mozzarella di Bufala Campana’ (SUB) och annan mjölk samt mellan ’Mozzarella di Bufala Campana’ (SUB) och produkter som framställs på annan mjölk.”
14

Artikel 106a.1 i Vreemdelingwet 2000 (2000 års utlänningslag) av den 23 november 2000 (Stb. 2000, nr 495), i dess lydelse enligt wet tot wijziging van de Vreemdelingenwet 2000 in verband met de uitbreiding van het gebruik van biometrische kenmerken in de vreemdelingenketen in verband met het verbeteren van de identititeitsvaststststelling van de vreemdeling (lag om ändring av 2000 års utlänningslag, med avseende på den utökade användningen av biometriska kännetecken inom ramen för samarbetet mellan organ med behörighet i utlänningsfrågor, i syfte att förbättra identifieringen av utländska medborgare), av den 11 december 2013 (Stb. 2014, nr 2) (nedan kallad utlänningslagen), har följande lydelse: ”För att genomföra denna lag får en ansiktsbild och en bild på tio digitala fingeravtryck tas från en utländsk medborgare och behandlas för att fastställa dennes identitet, för det fall att de europeiska förordningar som avses i artikel 1 inte föreskriver en sådan möjlighet. Ansiktsbilder och bilder av fingeravtryck ska jämföras med de bilder som finns i registren över utländska medborgare.”
26

Det är mot denna bakgrund som Bundesfinanzhof (Federala skattedomstolen) har beslutat att vilandeförklara målen och att ställa följande frågor, vilka är identiskt formulerade i målen C‑573/18 och C‑574/18, till EU-domstolen: ”1) Följande frågor ställs mot bakgrund av de omständigheter som föreligger i [de nationella målen], där en producentorganisation i den mening som avses i artikel 11.1 jämförd med artikel 15 i [förordning nr 2200/96] levererar varor till de anslutna producenterna och erhåller betalning från producenterna som inte täcker inköpspriset: a) Ska det under sådana omständigheter anses föreligga en bytestransaktion där eventuell mellanskillnad betalas kontant (’Tausch mit Baraufgabe’), eftersom producenterna som motprestation för transaktionen genom avtal förpliktat sig att under åtagandeperioden leverera frukt och grönsaker till producentorganisationen, så att beskattningsunderlaget för transaktionen utgörs av det inköpspris för anläggningstillgångarna som producentorganisationen har betalat till leverantörer i tidigare led? b) Ska hela det belopp som driftsfonden faktiskt betalar till producentorganisationen för den aktuella leveransen anses vara en ’subvention som är direkt kopplad till priset på leveransen’ i den mening som avses i artikel 11.A.1 a i [sjätte direktivet], så att beskattningsunderlaget även omfattar det ekonomiska stöd, i den mening som avses i artikel 15 i förordning nr 2200/96, som har betalats ut till driftsfonden av behörig myndighet på grundval av ett verksamhetsprogram? 2) Om det av svaret på fråga 1 framgår att det endast är producenternas betalningar, men inte leveransskyldigheten och de ekonomiska stöden, som ingår i beskattningsunderlaget: Utgör då artikel 11.A.1 a i [sjätte direktivet], under de omständigheter som anges i fråga 1, hinder för en särskild nationell åtgärd som införts med stöd av artikel 27.1 i [sjätte direktivet], såsom 10 § punkt 5 led 1 [UStG], enligt vilken beskattningsunderlaget för leveranserna till producenterna utgörs av det inköpspris som producentorganisationen har betalat för anläggningstillgångarna till leverantörer i tidigare led, eftersom producenterna är närstående personer? 3) Om fråga 2 besvaras nekande: Gäller detta även om producenterna har full avdragsrätt för mervärdesskatt på grund av att anläggningstillgångarna omfattas av jämkningsregeln för mervärdesskatt (artikel 20 i [sjätte direktivet])?”
6

I enlighet med artikel 9 i direktiv 2006/22, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EU) 2016/403 av den 18 mars 2016 (EUT L 74, 2016, s. 8) (nedan kallat direktiv 2006/22), består bilaga III till direktiv 2006/22 av en förteckning över överträdelser, bland annat av bestämmelserna i förordning nr 165/2014, vilka delats in i olika kategorier beroende på deras svårighetsgrad (”[s]ynnerligen allvarlig överträdelse”, ”[m]ycket allvarlig överträdelse”, ”[a]llvarlig överträdelse” och ”[m]indre överträdelse”). I punkt 2 i denna bilaga, som delar in överträdelser av nämnda förordning i olika grupper klassificeras överträdelser av bestämmelserna i artiklarna 32 och 33 i förordning nr 165/2014 under punkten H som rör överträdelser avseende ”[a]nvändning av färdskrivare, förarkort eller diagramblad”, såsom en ”synnerligen allvarlig överträdelse” eller en ”mycket allvarlig överträdelse”.