Mål C-275/04

Europeiska gemenskapernas kommission

mot

Konungariket Belgien

”Fördragsbrott – Extern gemenskapstransitering – Förordningarna (EEG) nr 2913/92 och nr 2454/93 – Gemenskapernas egna medel – Tillhandahållande – Frister – Dröjsmålsränta – Underlåtenhet att bevara och överlämna de dokument som avser fastställandet och tillhandahållandet av egna medel”

Domstolens dom (första avdelningen) av den 5 oktober 2006

Sammanfattning av domen

1. Talan om fördragsbrott – Föremål för talan – Fastställande under förfarandet

(Artikel 226 EG)

2. Europeiska gemenskapernas egna medel – Fastställande och tillhandahållande av medlemsstaterna

(Rådets förordningar nr 2913/92, artikel 243.1 och 243.2, och nr 1150/2000, artikel 6.3 a och b och artiklarna 9–11)

3. Medlemsstater – Skyldigheter – Uppgift att övervaka som anförtrotts kommissionen – Medlemsstaternas skyldighet – Samarbete vid utredningar av fördragsbrott

(Artiklarna 10 EG och 226 EG; rådets förordning nr 1552/89, artikel 18)

1. Även om, inom ramen för en talan om fördragsbrott, de yrkanden som ansökan innehåller i princip inte kan utvidgas till att omfatta andra fördragsbrott än dem som gjorts gällande i det motiverade yttrandets slutsats och i den formella underrättelsen, har kommissionen inte desto mindre möjlighet att göra gällande att sådana skyldigheter som härrör från den ursprungliga versionen av en gemenskapsrättsakt, som senare ändrats eller upphävts, och som kvarstår genom de nya bestämmelserna, har åsidosatts. Däremot kan inte tvisteföremålet utvidgas till att avse skyldigheter som följer av nya bestämmelser som saknar sin motsvarighet i den ursprungliga versionen av rättsakten i fråga, eftersom detta skulle innebära att de formella kraven för ett korrekt genomförande av förfarandet vid fastställelse av fördragsbrottet åsidosattes.

(se punkt 35)

2. Medlemsstaterna är skyldiga att fastställa ett anspråk för gemenskaperna på de egna medlen, så snart som tullmyndigheterna har möjlighet att beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld och fastställa vem som är betalningsskyldig, och, därför, att bokföra anspråken i enlighet med artikel 6 i förordning nr 1150/2000 om genomförande av beslut 94/728 om systemet för gemenskapernas egna medel.

Vad beträffar medlemsstaternas möjlighet att redovisa de anspråk som har konstaterats i de särskilda räkenskaper som avses i artikel 6.3 b i nämnda förordning, kan en utebliven betalning av beloppen i sig inte anses vara likvärdig med att det har framställts en invändning mot anspråk för ändamålen med denna bestämmelse. I enlighet med artikel 243.1 tredje stycket i förordning nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen skall en sådan invändning nämligen omfattas av ett överklagande som ges in i den medlemsstat där beslutet fattats eller en framställning därom gjorts, först hos tullmyndigheten och därefter hos ett oberoende organ. Kravet på ett sådant formellt överklagande är påkallat av hänsyn till rättssäkerheten och gör det möjligt att säkerställa att bestämmelserna om tull tillämpas snabbt och enhetligt för att ta till vara intresset av att gemenskapens egna medel tillhandahålls snabbt och effektivt.

Den omständigheten att anspråken redovisas på ett felaktigt sätt i B‑bokföringen kan få till följd att motsvarande egna medel krediteras för sent på kommissionens konto. Enligt artiklarna 9 och 10 i förordning nr 1150/222 skall denna kreditering ske inom samma frist som den som föreskrivs för redovisning av nämnda anspråk i A-bokföringen enligt artikel 6.3 a i förordningen. Enligt artikel 11 i samma förordning medför varje försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 att den berörda medlemsstaten skall betala dröjsmålsränta för hela förseningsperioden. Denna ränta kan utkrävas oavsett skälet till att medlen har krediterats kommissionens konto för sent.

(se punkterna 63, 68, 73 och 74)

3. Det följer av artikel 10 EG att medlemsstaterna är skyldiga att samarbeta lojalt när det gäller kommissionens undersökningar enligt artikel 226 EG, och att de är skyldiga att tillhandahålla den alla de upplysningar den begär i det sammanhanget.

Beträffande medlemsstaternas skyldighet att i lojalt samarbete med kommissionen vidta åtgärder som gör det möjligt att säkerställa tillämpningen av de gemenskapsbestämmelser som avser fastställande av förekommande egna medel, följer det särskilt av denna skyldighet, som i fråga om granskning behandlas mer ingående i artikel 18 i förordning nr 1552/89 om genomförande av beslut 88/376 om systemet för gemenskapernas egna medel, att den berörda medlemsstaten, när kommissionen i stor utsträckning är beroende av uppgifter från medlemsstaten, måste ge kommissionen tillgång till bevismaterial och andra relevanta handlingar, på rimliga villkor, för att denna institution skall kunna fastställa om och, i förekommande fall, i vilken utsträckning de berörda beloppen avser gemenskapernas egna medel.

(se punkterna 82 och 83)

DOMSTOLENS DOM (första avdelningen)

den 5 oktober 2006 ( )

”Fördragsbrott – Extern gemenskapstransitering – Förordningarna (EEG) nr 2913/92 och nr 2454/93 – Gemenskapernas egna medel – Tillhandahållande – Frister – Dröjsmålsränta – Underlåtenhet att bevara och överlämna de dokument som avser fastställandet och tillhandahållandet av egna medel”

I mål C-275/04,

angående en talan om fördragsbrott enligt artikel 226 EG, som väckts den 29 juni 2004,

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av C. Giolito och G. Wilms, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

sökande,

mot

Konungariket Belgien, företrätt av E. Dominkovits och M. Wimmer, båda i egenskap av ombud,

svarande,

med stöd av

Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, företrätt av C. Jackson, i egenskap av ombud, biträdd av M. Angiolini och R. Anderson, barristers,

intervenient,

meddelar

DOMSTOLEN (första avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden P. Jann samt domarna J.N. Cunha Rodrigues (referent), K. Lenaerts, E. Juhász och M. Ilešič,

generaladvokat: C. Stix-Hackl,

justitiesekreterare: handläggaren K. Sztranc-Sławiczek,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 6 april 2006,

med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,

följande

Dom

1 Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 3, 6 och 9–11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 130, s. 1), som från och med den 31 maj 2000 har upphävt och ersatt rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 155, s. 1), vars syfte är identiskt, och enligt artikel 10 EG,

– genom att inte inom de föreskrivna fristerna redovisa fastställda anspråk i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000, och

– genom att inte kontrollera huruvida det, efter den 1 januari 1995, har förekommit ytterligare dröjsmål med tillhandahållandet av gemenskapernas egna medel, till följd av att redovisning har skett för sent i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000, genom att förstöra de arkiv som var hänförliga till denna period och genom att inte underrätta kommissionen om nämnda dröjsmål så att den kan beräkna den dröjsmålsränta som skall betalas i enlighet med artikel 11 i förordningen på grund av att egna medel har tillhandahållits för sent.

Tillämpliga bestämmelser

Systemet för gemenskapernas egna medel

2 I artikel 2 i förordning nr 1552/89, som förekommer i avdelning I vilken har rubriken Allmänna bestämmelser, anges följande:

”1. Vid tillämpning av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG, Euratom anses fastställda så snart som medlemsstatens behöriga organ har underrättat den betalningsskyldige om det belopp som han skall betala. Sådan underrättelse skall lämnas så snart som den betalningsskyldige är känd och gemenskapens anspråk kan beräknas av de behöriga administrativa myndigheterna i enlighet med alla relevanta gemenskapsbestämmelser.

…”

3 Denna bestämmelse ändrades, med verkan från och med den 14 juli 1996, genom rådets förordning (Euratom, EG) nr 1355/96 av den 8 juli 1996 (EGT L 175, s. 3), vars innehåll har återgetts i artikel 2 i förordning nr 1150/2000, i vilken det föreskrivs följande:

”1. Vid tillämpningen av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 94/728/EG, Euratom anses fastställda så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet.

2. Fastställandet enligt punkt 1 skall anses ha skett dagen för bokföring enligt tullföreskrifterna. …”

4 I artikel 3 första stycket i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000, som hör till samma avdelning I, föreskrivs följande:

”Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att dokumenten avseende fastställandet och tillhandahållandet av egna medel bevaras för en period på minst tre kalenderår, från utgången av det år som dessa dokument avser.”

5 Artikel 3 andra stycket i förordning nr 1552/89 har följande lydelse:

”Om en granskning av dessa dokument genomförd av de nationella myndigheterna på egen hand eller i samarbete med kommissionen visar att ett fastställande kan behöva rättas, skall dokumenten bevaras för en tillräckligt lång tid utöver fristen i första stycket för att möjliggöra att rättelsen genomförs och övervakas.”

6 Artikel 3 tredje stycket i förordning nr 1150/2000 har följande lydelse:

”Om en granskning av de dokument som avses i första och andra stycket, genomförd enligt artiklarna 18 och 19 i denna förordning eller artikel 11 i förordning (EEG, Euratom) nr 1553/89, visar att ett fastställande kan behöva rättas, skall dokumenten bevaras för en tillräckligt lång tid utöver fristen i första stycket för att möjliggöra att rättelsen genomförs och övervakas.”

7 I artikel 6.1 och 6.2 a och b i förordning nr 1552/89, som förekommer i avdelning II vilken har rubriken Bokföring av egna medel (nu artikel 6.1 och 6.3 a och b i förordning nr 1150/2000), föreskrivs följande:

”1. Räkenskaper över egna medel skall föras av respektive medlemsstats finansförvaltning eller av det organ som utsetts av respektive medlemsstat och skall delas upp på typ av medel.

2. a) De anspråk som fastställs enligt artikel 2 skall, om inte annat följer av b, bokföras [vanligen kallad A-bokföring] senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställs.

b) Fastställda anspråk som inte är bokförda enligt a på grund av att de inte har uppburits och ingen säkerhet har ställts, skall anges i särskilda räkenskaper [vanligen kallad B-bokföring] inom den tid som fastställs i a. Medlemsstaterna får använda detta förfarande när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts.”

8 Artikel 9 i förordningarna nr 1552/89 och 1150/2000, som förekommer i avdelning III vilken har rubriken Tillhandahållande av egna medel, har följande lydelse:

”1. I enlighet med förfarandet i artikel 10 skall varje medlemsstat kreditera egna medel på det konto som för detta syfte i kommissionens namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning eller hos ett organ utsett av medlemsstaten.

Detta konto skall vara avgiftsfritt.

2. De krediterade beloppen skall av kommissionen räknas om … och bokföras ... .”

9 Artikel 10.1 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000, som hör till samma avdelning III, har följande lydelse:

”Efter avdrag på 10 % som kostnader för uppbörd enligt artikel 2.3 i [besluten 88/376 och 94/728] skall de egna medel som avses i artikel 2.1 a och b i [dessa beslut] krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt artikel 2 i denna förordning.

För de anspråk som redovisas [i B-bokföringen] enligt [artiklarna 6.2 b respektive 6.3 b] skall krediteringen dock göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de belopp uppbars som motsvarar anspråken.”

10 Av artikel 11 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000, som också förekommer i nämnda avdelning III, framgår följande:

”En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstaten skall betala ränta till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig finansiering, ökad med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden.”

11 I artikel 18 i förordning nr 1552/89 (nu artikel 18 i förordning nr 1150/2000), som hör till avdelning VII med rubriken Kontrollbestämmelser, anges följande:

”1. Medlemsstaterna skall genomföra kontrollerna och undersökningarna avseende fastställande och tillhandahållande av egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG [respektive beslut 94/728]. Kommissionen skall utöva sina befogenheter enligt denna artikel.

2. I enlighet med detta har medlemsstaterna följande uppgifter:

– Genomförande av ytterligare kontroller på kommissionens begäran. I sin begäran skall kommissionen ange skälen för en sådan kontroll.

– Att på kommissionens begäran låta kommissionen medverka vid de kontroller som medlemsstaterna utför.

Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att underlätta dessa kontroller. När kommissionen medverkar skall medlemsstaterna ställa till kommissionens förfogande de dokument som avses i artikel 3.

…”

Gemenskapens tullagstiftning

12 I artikel 217.1 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen eller kodexen), föreskrivs följande:

”Varje belopp avseende importtullar eller exporttullar som kommer från en tullskuld, nedan kallat tullbelopp, skall av tullmyndigheterna beräknas så snart de fått nödvändiga uppgifter och föras in i räkenskaperna eller något annat likvärdigt medium (bokföring).

…”

13 Av artikel 218.3 i samma kodex framgår följande:

”Om en tullskuld uppkommer under andra omständigheter än de som avses i punkt 1, skall det aktuella tullbeloppet bokföras inom två dagar från den dag, då tullmyndigheterna har möjlighet att

a) beräkna tullbeloppet i fråga, och

b) fastställa vem som är gäldenären.”

14 Av artikel 219 i kodexen framgår följande:

”Tidsfristerna för bokföring enligt artikel 218 får förlängas

a) av skäl som hänför sig till medlemsstaternas administrativa organisation, särskilt om bokföringen sker centralt, eller

b) om särskilda omständigheter hindrar tullmyndigheterna att iaktta tidsfristerna.

En sådan förlängd tidsfrist skall inte överskrida 14 dagar.

2. De tidsfrister som avses i punkt 1 skall inte gälla vid oförutsebara omständigheter eller i fall av force majeure.”

15 Av artikel 220.1 i tullkodexen framgår följande:

”Om ett tullbelopp som härrör från en tullskuld inte har bokförts enligt artiklarna 218 och 219 eller har bokförts med ett lägre belopp än det belopp som skulden lagligen uppgår till, skall det belopp som skall utkrävas eller återstår att kräva bokföras inom två dagar efter det att myndigheterna blivit medvetna om situationen och har möjlighet att beräkna vad beloppet lagligen uppgår till samt fastställa vem som är gäldenär (bokföring i efterhand). Denna tidsfrist kan förlängas enligt artikel 219.”

16 Artikel 221.1 i kodexen har följande lydelse:

”Gäldenären skall på lämpligt sätt underrättas om tullbeloppet så snart detta bokförts.”

17 Artikel 243 i kodexen har följande lydelse:

”1. Varje person skall ha rätt att överklaga beslut som fattats av tullmyndigheterna i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen och som berör denne direkt och personligen.

Varje person som hos tullmyndigheterna gjort framställning om ett beslut i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen skall också ha rätt att överklaga, om beslut inte fattats inom den tid som avses i artikel 6.2.

Överklagandet skall ges in i den medlemsstat där beslutet fattats eller framställningen gjorts.

2. Överklagandet sker

a) i första instans hos de tullmyndigheter som utsetts för detta av medlemsstaterna, och

b) i andra instans hos ett oberoende organ som kan vara en rättslig myndighet eller ett motsvarande specialiserat organ enligt gällande bestämmelser i medlemsstaterna.”

18 Av artikel 245 i tullkodexen framgår följande:

”De närmare bestämmelserna om överklagande skall fastställas av medlemsstaterna.”

19 Artikel 246 i kodexen har följande lydelse:

”Denna avdelning skall inte tillämpas om överklagandet givits in i syfte att få ett beslut, som tullmyndigheterna fattat på grundval av straffrätten, ogiltigförklarat eller ändrat.”

20 I artikel 378.1 och 378.2 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1) (nedan kallad tillämpningsförordningen) anges följande :

”1. Om försändelsen inte har uppvisats på bestämmelsekontoret och platsen för överträdelsen eller oegentligheten inte kan fastställas och om inte inom den period som fastställs i artikel 379.2 bevis kan framläggas på ett för tullmyndigheterna tillfredsställande sätt, antingen för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt eller på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten verkligen begicks, skall denna överträdelse eller denna oegentlighet, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 215 i kodexen, anses ha begåtts

– i den medlemsstat som avgångskontoret tillhör,

eller

– i den medlemsstat som transiteringskontoret vid införselplatsen till gemenskapen tillhör, till vilket transiteringsintyg har ingetts.

2. Om inget sådant bevis kan framläggas och denna överträdelse eller oegentlighet därför kan anses ha begåtts i avgångsmedlemsstaten eller i den införselmedlemsstat som avses i första stycket andra strecksatsen, skall tullar och andra avgifter avseende varorna i fråga debiteras av den medlemsstaten i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser.”

21 Artikel 379 i tillämpningsförordningen har följande lydelse:

”1. Om en sändning inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begicks inte kan fastställas, skall avgångskontoret underrätta den huvudansvarige om detta så snart som möjligt och i varje fall före slutet av den elfte månaden efter den dag då deklarationen för gemenskapstransitering registrerades.

2. Den underrättelse som avses i punkt 1 skall särskilt ange den tidsfrist inom vilken bevis kan framläggas [för avgångskontoret] på ett för tullmyndigheterna tillfredsställande sätt, antingen för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt eller på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten verkligen begicks … Den tidsfristen skall vara tre månader från dagen då den underrättelse som avses i punkt 1 lämnades. Om detta bevis inte har lämnats vid utgången av den tidsfristen, skall den behöriga medlemsstaten vidta åtgärder för att driva in de tullar och andra avgifter som är tillämpliga. Om avgångskontoret inte ligger i den medlemsstaten skall avgångskontoret genast underrätta denna medlemsstat.”

Det administrativa förfarandet

22 Företrädare för kommissionen påpekade för tullkontoret i Antwerpen, i samband med en kontroll av traditionella egna medel som utfördes från den 1 till den 5 december 1997, i fråga om tre ärenden i vilka deklarationer för extern gemenskapstransitering inte hade färdigbehandlats (T1‑deklarationer den 10 juni 1996, den 20 december 1995 och den 17 januari 1996), att indrivningen av motsvarande egna medel enligt kommissionen avsåg belopp för vilka det hade ställts säkerheter och mot vilka det inte hade framställts invändningar, medan de hade redovisats i B-bokföringen vid fastställandet och i A‑bokföringen först efter det att de faktiskt hade uppburits. Tullbeloppen i fråga uppgick till 1 800 BEF (44,62 euro), 8 292 BEF (205,55 euro) och 4 509 BEF (111,78 euro).

23 Genom skrivelse av den 28 april 1998 översände kommissionen rapport nr 97-0-1 om den kontroll som utfördes i december 1997 till de belgiska myndigheterna, som i skrivelsen anmodades att vidta de nödvändiga åtgärderna, i syfte att säkerställa iakttagandet av gemenskapsbestämmelserna om bokföring, och att på eget initiativ redovisa de tullbelopp som fastställts, för vilka säkerheter ställts och mot vilka det inte framställts invändningar i A-bokföringen, eftersom det inom de frister som föreskrivs hade fastställts att beloppen inte hade godkänts. Kommissionen begärde även att nämnda myndigheter skulle kontrollera huruvida det efter den 1 januari 1995 hade förekommit annat dröjsmål med att tillhandahålla gemenskapernas egna medel till följd av att redovisning i A-bokföringen hade skett för sent. Slutligen uppmärksammade kommissionen myndigheterna på bestämmelserna i artikel 11 i förordning nr 1552/89 om betalning av dröjsmålsränta.

24 De belgiska myndigheterna förklarade i sitt svar av den 8 oktober 1998 att de rättade sig efter gemenskapsbestämmelserna och att den begäran om utredning som avsåg alla belgiska tullkontor av det skälet hade förlorat sitt ändamål efter den 1 januari 1995.

25 Kommissionen underströk i sin skrivelse av den 2 februari 2000 att det ankommer på medlemsstaterna att uppbära gemenskapernas egna medel effektivt, däribland belopp för vilka det har ställts en säkerhet inom ramen för ett förfarande för extern transitering (T1-deklaration, TIR‑carnet, ATA-carnet etc.). Sådana belopp kan därför endast redovisas i B-bokföringen på det villkoret att det på vederbörligt sätt har framställts invändningar mot beloppen, vilket bland annat innebär att de frister som föreskrivs i detta hänseende skall ha iakttagits och att krav skall ha framställts skriftligen. Kommissionen upprepade följaktligen sin begäran om att de belgiska myndigheterna skulle anpassa sin praxis till gemenskapsbestämmelserna på området.

26 De belgiska myndigheterna förklarade på nytt, i skrivelse av den 31 maj 2000, att deras ståndpunkt i frågan om behandling av T1‑deklarationer och TIR-carneter som inte har färdigbehandlats var förenlig med gemenskapsbestämmelserna.

27 Kommissionen ifrågasatte ännu en gång denna argumentering och sände, den 13 november 2001, en formell underrättelse till Konungariket Belgien i vilken den erinrade om sina invändningar och underkände de argument som hade utvecklats av myndigheterna i denna medlemsstat. I underrättelsen anmodades dessutom myndigheterna på nytt att ge in en sammanställning för tiden efter den 1 januari 1995 över alla deklarationer för extern gemenskapstransitering som inte hade färdigbehandlats i tid, med en precis uppgift om deras uppföljning i bokföringen. Kommissionen erinrade även nämnda myndigheter om skyldigheten att betala dröjsmålsränta i enlighet med artikel 11 i förordning nr 1552/89.

28 Eftersom Konungariket Belgien i sin svarsskrivelse av den 12 mars 2002 hade förklarat att det vidhöll sin ståndpunkt, riktade kommissionen den 28 oktober 2002 ett motiverat yttrande till denna medlemsstat, som däri uppmanades att inom två månader från mottagandet av det motiverade yttrandet vidta de nödvändiga åtgärderna för att rätta sig efter detsamma.

29 De belgiska myndigheterna begärde den 19 december 2002 att kommissionen skulle förlänga fristen för att besvara det motiverade yttrandet till den 28 januari 2003. De påpekade i skrivelse av den 30 januari 2003 att det, på grund av att det fanns ett liknande fall, som avsåg Förbundsrepubliken Tyskland och som pågick vid domstolen (mål C‑105/02), fanns anledning att invänta domstolens avgörande innan de uttalade sig i det aktuella ärendet.

30 Under dessa förhållanden beslutade kommissionen att väcka förevarande talan.

31 Genom beslut av domstolens ordförande av den 30 november 2004 tilläts Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland att intervenera till stöd för Konungariket Belgiens yrkanden.

Talan

Huruvida talan kan tas upp till sakprövning

32 Den belgiska regeringen har påpekat att förordning nr 1552/89 var den relevanta lagstiftningen vid tidpunkten då de anspråk på gemenskapernas egna medel som är i fråga i detta förfarande uppkom.

33 Kommissionen har i detta avseende förklarat att villkoren för att det skall uppkomma ett anspråk för gemenskaperna som avser en tullskuld alltjämt är identiska, såväl före som efter den kodifiering som gjorts genom förordning nr 1150/2000.

34 Domstolen erinrar i detta avseende om att förekomsten av ett fördragsbrott, inom ramen för en talan som väcks med stöd av artikel 226 EG, enligt domstolens rättspraxis skall bedömas utifrån den gemenskapslagstiftning som var i kraft då den tidsfrist löpte ut som kommissionen hade satt ut för att medlemsstaten i fråga skulle rätta sig efter dess motiverade yttrande (se bland annat dom av den 10 september 1996 i mål C-61/94, kommissionen mot Tyskland, REG 1996, s. I‑3989, punkt 42, och av den 9 november 1999 i mål C‑365/97, kommissionen mot Italien, REG 1999, s. I-7773, punkt 32).

35 Även om de yrkanden som ansökan innehåller i princip inte kan utvidgas till att omfatta andra fördragsbrott än dem som gjorts gällande i det motiverade yttrandets slutsats och i den formella underrättelsen, har kommissionen inte desto mindre möjlighet att göra gällande att sådana skyldigheter som härrör från den ursprungliga versionen av en gemenskapsrättsakt, som senare ändrats eller upphävts, och som kvarstår genom de nya bestämmelserna, har åsidosatts. Däremot kan inte tvisteföremålet utvidgas till att avse skyldigheter som följer av nya bestämmelser som saknar sin motsvarighet i den ursprungliga versionen av rättsakten i fråga, eftersom detta skulle innebära att de formella kraven för ett korrekt genomförande av förfarandet vid fastställelse av fördragsbrottet åsidosattes (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 2003 i mål C‑363/00, kommissionen mot Italien, REG 2003, s. I-5767, punkt 22).

36 Det är ostridigt att de skyldigheter som följer av artiklarna 3, 6.1, 6.3 a och b, 9.1, 10.1 och 11 i förordning nr 1150/2000 redan var tillämpliga enligt artiklarna 3, 6.1, 6.2 a och b, 9.1, 10.1 och 11 i förordning nr 1552/89 (se, beträffande de nämnda artiklarna 9.1 och 11, dom av den 12 juni 2003 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 23).

37 Domstolen har, beträffande artikel 2.1 i förordning nr 1552/89, slagit fast att gemenskapernas anspråk på egna medel i den mening som avses i denna bestämmelse skall anses fastställda ”så snart som” de behöriga myndigheterna har underrättat den betalningsskyldige om det belopp som skall betalas. En sådan underrättelse skall lämnas så snart som den betalningsskyldige är känd och tullbeloppet kan beräknas av de behöriga administrativa myndigheterna i enlighet med relevanta gemenskapsbestämmelser (se bland annat dom av den 14 april 2005 i mål C-460/01, kommissionen mot Nederländerna, REG 2005, s. I-2613, punkt 85). Domstolen har likaså slagit fast att artikel 2 i förordning nr 1552/89, såsom den har ändrats genom förordning nr 1355/96 och återgetts i artikel 2 i förordning nr 1150/2000, skall tolkas på så sätt att medlemsstaterna är skyldiga att fastställa ett anspråk för gemenskaperna på de egna medlen så snart som tullmyndigheterna har möjlighet att beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld och fastställa vem som är betalningsskyldig.

38 Av detta följer, såsom den belgiska regeringen för övrigt har medgett, att skyldigheterna enligt artikel 2 i förordning nr 1150/2000, i fråga om fastställandet av ett av gemenskapernas anspråk på egna medel, redan gällde enligt artikel 2 i förordning nr 1552/89.

39 Kommissionen har följaktligen möjlighet att göra gällande att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 3, 6 och 9–11 i förordning nr 1150/2000.

Prövning i sak

Den första invändningen, som avser att de fastställda anspråken redovisades för sent i A-bokföringen

– Parternas argument

40 Kommissionen har gjort gällande att det enligt artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000 är möjligt att i B-bokföringen redovisa fastställda, men inte uppburna, anspråk för vilka det inte har ställts någon säkerhet. Detsamma gäller beträffande fastställda, men inte uppburna, anspråk för vilka det har ställts en säkerhet, om det inom den tid som där avses har framställts en invändning, på villkor att så har skett skriftligen. Däremot skall fastställda belopp för vilka det har ställts en säkerhet och mot vilka det inte har framställts invändningar redovisas i A-bokföringen, vilket skall ske inom den tid som föreskrivs och utan att invänta den faktiska uppbörden av beloppen.

41 Av fast rättspraxis (dom av den 16 maj 1991 i mål C-96/89, kommissionen mot Nederländerna, REG 1991, s. I-2461, punkt 38) följer dessutom att skyldigheten att redovisa beloppen i A-bokföringen inte är knuten till medlemsstatens uppbörd av anspråken. Till skillnad från vad Förenade kungarikets regering har hävdat föreligger skyldigheten så snart som anspråket är fastställt, det omfattas av en säkerhet och det inte har framställts någon invändning mot detsamma, även om medlen i fråga inte har uppburits.

42 Medlemsstaterna är, vid bokföring och tillhandahållande av gemenskapernas egna medel, skyldiga att iaktta den tvingande fristen enligt artiklarna 6.3 a och 10 i förordning nr 1150/2000. De är skyldiga att iaktta fristen när beloppen i fråga sätts in på konto och tillhandahålls, även om det finns en nationell bestämmelse enligt vilken den betalningsskyldige kan bestrida tullskulden efter det att fristen har löpt ut, eftersom fristen annars skulle förlora sin ändamålsenliga verkan. Skyldigheten hindrar inte den betalningsskyldige från att väcka talan efter det att fristen har löpt ut, vilket kan leda till att skulden avskrivs eller rättas (artiklarna 2.4 och 8 i förordning nr 1150/2000).

43 Enligt kommissionen avser begreppet invändningar i första hand förfarandet för överklagande enligt artiklarna 243 och 245 i tullkodexen och endast i andra hand den nationella lagstiftningen, som måste vara förenlig med gemenskapslagstiftningen. Även om gemenskapslagstiftningen inte innehåller en fullständig reglering om överklagande i tullfrågor skall en invändning, såsom anges i artikel 243 i tullkodexen, i varje fall ”ges in”. Detta innebär, till skillnad från vad Förenade kungarikets regering har påstått, en uttrycklig och synbar framställning genom vilken den betalningsskyldige ifrågasätter skuldens uppkomst, det vill säga en skriftlig invändning. En utebliven betalning är härvid i sig inte tillräcklig. På detta sätt garanteras formernas likhet, eftersom även skuldens uppkomst sker skriftligen, samt möjligheten att lägga fram ett bevis om att skuldens uppkomst inte har medgetts, liksom även kravet på att gemenskapernas egna medel skall tillhandahållas snabbt och enhetligt (se bland annat dom av den 14 november 2002 i mål C‑112/01, SPKR, REG 2002, s. I‑10655, punkt 34 och följande punkter).

44 Dessutom är det så att ett beslut av garantiorganet att inte täcka den betalningsskyldiges tullskuld i princip inte innebär att det bestrider grunden för själva skulden, utan snarare att det bestrider skyldigheten att betala en sådan skuld efter det att förfarandet för att driva in skulden har inletts. Även om bestridandet från den som har ställt en säkerhet skulle anses utgöra en sådan invändning som avses i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000, skulle det i varje fall inte ha någon inverkan på den bokföringsskyldighet som föreskrivs i bestämmelsen. De belgiska myndigheterna har nämligen själva medgett att det ansvariga garantiorganets bestridande i detta fall hade avgetts efter utgången av den tvingande fristen, som är avgörande för bokföring av egna medel.

45 Förutom nämnda omständigheter har Konungariket Belgien inte hävdat eller lagt fram bevis för att den som har ställt en säkerhet har framställt invändningar mot anspråken i fråga.

46 De belgiska myndigheterna kan inte heller med framgång åberopa att säkerhetens samlade karaktär hindrar dem från att utröna huruvida den faktiskt täcker en T1‑deklaration, eftersom det i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000 inte görs någon åtskillnad beroende på säkerhetens kvalitet. Det är dessutom ett underordnat ansvar som den som har ställt säkerheten har. Medlemsstaterna är fria att avgöra vilken typ av säkerheter de kräver att tullskulden skall täckas av. Det enda villkor som ställs är att säkerheten är effektiv och tillräcklig, varvid nämnda stater får stå för följderna om så inte är fallet. Den motsatta tolkningen, som delas av Förenade kungarikets regering, har ingen grund i ordalydelsen i artikel 6 i förordning nr 1150/2000.

47 Det framgår klart av artikel 195 i tullkodexen att tullmyndigheterna kan vägra att godkänna en säkerhet, om de anser att den inte på ett säkert sätt förefaller kunna säkerställa betalning av tullskulden. För en samlad säkerhet föreskrivs i artikel 192.1 sista stycket i kodexen att beloppet för denna säkerhet skall fastställas på en sådan nivå att tullskulderna i fråga alltid är täckta. Av bestämmelserna framgår klart att den omständigheten att säkerheten inte överensstämmer med tullskulden inte alls påverkar det förhållandet att det föreligger en skyldighet att säkerställa att nämnda skuld täcks av en säkerhet. De belgiska myndigheternas påstående att redovisningen av ett belopp i A‑bokföringen aldrig kan överstiga det värde som täcks av säkerheten har inte någon grund i förordning nr 1150/2000 och skall följaktligen underkännas.

48 Den belgiska regeringen har påpekat att, för det fall en T1-deklaration inte har färdigbehandlats eller att så har skett på ett bedrägligt sätt, det i artikel 2 i förordning nr 1552/89 föreskrivs fyra villkor för att det skall anses vara fastställt att gemenskaperna har ett anspråk på en tullskuld, nämligen att tullmyndigheterna skall ha konstaterat att deklarationen inte har färdigbehandlats, skall ha haft möjlighet att beräkna vad beloppet lagligen uppgår till och fastställa vem som är betalningsskyldig samt underrätta denne om tullskulden.

49 Nämnda regering har även påpekat att om deklarationen inte har färdigbehandlats och den huvudansvarige inte lägger fram bevis för att transiteringen har genomförts på ett regelmässigt sätt eller kan påvisa på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten begicks inom tre månader från dagen då underrättelsen om den uteblivna färdigbehandlingen lämnades, vilken skall ha lämnats inom elva månader efter det att deklarationen registrerades, skall avgångsmedlemsstaten driva in de tullar som skall betalas i enlighet med artiklarna 378 och 379 i tillämpningsförordningen.

50 Efter det att tullarna har fastställts skall de redovisas i bokföringen för egna medel (det rör sig om samma bokföring som den som avses i artiklarna 217 och 220 i tullkodexen), som skall föras av varje medlemsstat i enlighet med artikel 6.1 och 6.2 i förordning nr 1552/89. Om det för ett belopp som ännu inte har uppburits har ställts en säkerhet, skall det redovisas i A-bokföringen, dock utan att det bokförda beloppet överskrider det värde som täcks av säkerheten. Om det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka det har ställts en säkerhet och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts, skall det belopp som täcks av säkerheten redovisas i B‑bokföringen.

51 Efter det att anspråken har fastställts skall gemenskapernas egna medel också tillhandahållas kommissionen (artikel 10 i förordning nr 1552/89), utom i fall av force majeure eller då det har varit omöjligt att uppbära beloppen, av skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaten (artikel 17 i samma förordning). Varje dröjsmål skall medföra betalning av dröjsmålsränta (artikel 11 i denna förordning).

52 Enligt den belgiska regeringen framgår det av artiklarna 10 och 17 i förordning nr 1552/89 att B-bokföring har införts för att göra det möjligt för medlemsstaterna att tillhandahålla beloppen så snart som de har uppburits och att syftet med den således är att undvika att medlemsstaten själv skall betala de belopp som inte kan uppbäras inom den frist som föreskrivs i artikel 6.2 a i förordning nr 1552/89.

53 Den belgiska regeringen har även hävdat att det fall som avser att det har framställts invändningar mot anspråk och som föreskrivs i artikel 6.2 b i förordning nr 1552/89 förutsätter att gäldenären har fått kännedom om de anspråk som har fastställts (det vill säga efter det att han har underrättats om dem, vilket sker efter det att de har bokförts). Detta innebär att medlemsstaterna, i de fall anspråk har fastställts men ännu inte uppburits, alltid skall kunna redovisa anspråkens belopp i B‑bokföringen, eftersom de inte vid denna tidpunkt kan känna till huruvida gäldenären senare kommer att framställa invändningar mot anspråken.

54 Den belgiska regeringen anser att det enligt förordning nr 1552/89 inte finns något samband mellan förfarandet för överklagande enligt artiklarna 243 och 245 i tullkodexen och begreppet invändningar i artikel 6.2 b i denna förordning och att det inte ges någon precisering om i vilken form sådana invändningar skall ges in. Gemenskapslagstiftningen innehåller inte heller någon bestämmelse om på vilket sätt och inom vilken tid en skuld skall bestridas. Man har följaktligen anledning att i dessa frågor hålla sig till den nationella lagstiftningen eller till den administrativa praxis som gäller i medlemsstaten.

55 Under år 1997, som enligt kommissionen är det år då de formella invändningarna borde ha framställts, inleddes det inte något administrativt förfarande för de betalningsskyldiga i Belgien och det utdömdes dessutom påföljder för att dokument om extern gemenskapstransitering inte hade färdigbehandlats eller för att så hade skett på ett bedrägligt sätt, vilket utgjorde straffrättsliga överträdelser. Enligt den belgiska regeringen hindrade detta emellertid inte den betalningsskyldige från att framställa en informell invändning (utan att iaktta något villkor om form eller frist). I detta hänseende tolkar myndigheten, på grundval av presumtioner och sin långa erfarenhet i fråga om oegentligheter i förfarandet för gemenskapstransitering, den omständigheten att den huvudansvarige inte efterkommer en begäran om betalning som en invändning i sig mot anspråk.

56 Den belgiska regeringen har dessutom hävdat att den samlade säkerheten i de flesta fallen ställs för att täcka flera deklarationer. Även om avgångskontoret vid godkännandet av T1-deklarationen kan kontrollera huruvida det finns en säkerhet och om denna är giltig med hjälp av ett intyg och nämnda deklaration, är den emellertid inte behörig att pröva huruvida den samlade säkerheten redan har utnyttjats vid andra tullkontor för att täcka andra T1-deklarationer eller huruvida den samlade säkerheten redan helt har tagits i anspråk eller huruvida dokumentet är förfalskat. Avgångskontoret kan följaktligen inte, vid utgången av den frist som föreskrivs i artikel 379.2 i tillämpningsförordningen, vara övertygad om säkerhetens effektivitet, vilket motiverar att beloppen i fråga redovisas i B‑bokföringen. Dessutom tillkommer det faktum att den som har ställt säkerheten också har rätt att ifrågasätta tullmyndigheternas beslut, eftersom det får ofördelaktiga följder för honom. Kommissionen har följaktligen inte visat att Konungariket Belgien har åsidosatt gemenskapslagstiftningen i de fall som är föremål för detta förfarande.

57 Förenade kungarikets regering har i huvudsak gjort gällande att om ett anspråk helt täcks av en individuell säkerhet (som avses i artikel 373 i tillämpningsförordningen), i vilket fall medlemsstaten kan säkerställa att säkerheten är effektiv och tillräcklig och är fri att avgöra vilken typ av säkerhet den kräver, är denna stat skyldig att redovisa beloppet i A‑bokföringen före utgången av den relevanta fristen [enligt artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000], såvida inte den huvudansvarige, den som har ställt säkerheten eller varje annan person i enlighet med den nationella rätten före fristens utgång har framställt en invändning som kan förändra beloppet för anspråken i fråga. Om ett anspråk helt eller delvis inte täcks av en säkerhet och myndigheterna korrekt har utövat sin behörighet enligt gemenskapsrätten att medge befrielse från att ställa en säkerhet eller att sätta ned dess belopp i enlighet med artikel 361 i tillämpningsförordningen, skall det för ändamålen med lagstiftningen anses att skulden inte täcks av en säkerhet och att den skall redovisas i B-bokföringen. Nämnda regering har i andra hand hävdat att medlemsstaten, om ett anspråk endast delvis täcks av en säkerhet, endast kan redovisa den del som faktiskt täcks i A‑bokföringen. Förenade kungarikets regering anser likaså i andra hand att, om ett anspråk omfattas av en samlad säkerhet, det skall anses att täckning saknas ända till dess att tullmyndigheterna har fastställt att täckningen är tillräcklig och att anspråket följaktligen verkligen täcks av en effektiv och tillräcklig säkerhet.

– Domstolens bedömning

58 Domstolen konstaterar att i detta fall har varken tullskuldens förekomst eller beloppen avseende de anspråk som tvisten rör, det vill säga 44,62 euro, 205,55 euro och 111,78 euro, bestritts. Den belgiska regeringen har däremot ifrågasatt kommissionens kritik, enligt vilken nämnda regering har redovisat de belopp som tvisten rör för sent i A‑bokföringen, det vill säga först efter det att de faktiskt hade uppburits år 1997.

59 I artikel 6.1 i förordning nr 1150/2000 anges att medlemsstaterna skall föra räkenskaper över nämnda medel vid finansförvaltningen eller vid det organ som utsetts av dem. Medlemsstaterna är, enligt artikel 6.3 a och b, skyldiga att redovisa de anspråk ”som fastställts enligt artikel 2”, senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket har fastställts, antingen i A-bokföringen eller, för det fall vissa villkor uppfyllts, i B-bokföringen.

60 Enligt artikel 2.1 och 2.2 i förordning nr 1150/2000 skall gemenskapens anspråk på egna medel anses fastställda ”så snart som” villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om ”bokföring” av anspråksbeloppet och ”underrättelse” till den betalningsskyldige om beloppet. Fastställandet enligt punkt 1 skall anses ha skett på dagen för bokföringen enligt tullföreskrifterna.

61 Vad avser ”bokföring” och ”underrättelse” till den betalningsskyldige om anspråksbeloppet hänvisas i artikel 2 i förordning nr 1150/2000 till tullföreskrifterna, det vill säga i detta fall till tullkodexen och tillämpningsförordningen.

62 Såsom domstolen har angett i punkt 59 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark, framgår det av artiklarna 217, 218 och 221 i tullkodexen att ovannämnda villkor är uppfyllda när tullmyndigheterna har tillgång till nödvändiga fakta och följaktligen har möjlighet att beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld och fastställa vem som är gäldenär (se, för ett liknande resonemang, domarna av den 14 april 2005 i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 71, och i mål C-104/02, kommissionen mot Tyskland, REG 2002, s. I-2689, punkt 80). Medlemsstaterna får inte avstå från att fastställa fordringarna – inte ens om de bestrider desamma – vid äventyr av att gemenskapernas ekonomiska balans rubbas av en medlemsstats agerande (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark, punkt 60).

63 Följaktligen är medlemsstaterna skyldiga att fastställa ett anspråk för gemenskaperna på de egna medlen, så snart som tullmyndigheterna har möjlighet att beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld och fastställa vem som är betalningsskyldig (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark, punkt 61), och, därför, att bokföra anspråken i enlighet med artikel 6 i förordning nr 1150/2000.

64 I detta fall har de belgiska myndigheterna varken klandrats för att ha fastställt gemenskapernas anspråk på de egna medel som är i fråga för sent eller för att inte ha bokfört de fastställda anspråken omedelbart därefter, utan för att ha redovisat de belopp som tvisten rör – vilka fastställts och vilka den som är huvudansvarig för betalningen underrättats om i enlighet med bestämmelserna i tullkodexen och tillämpningsförordningen – i B-bokföringen i stället för i A-bokföringen inom den frist som föreskrivs i artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000.

65 I fråga om bokföring av egna medel, anges i artikel 6.3 a och b i förordning nr 1150/2000 att medlemsstaterna är skyldiga att redovisa de anspråk som har fastställts enligt artikel 2 i samma förordning i A‑bokföringen senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket har fastställts. Detta gäller med förbehåll för möjligheten att inom samma frist redovisa fastställda anspråk i B-bokföringen när de ”inte har uppburits” och för vilka ”ingen säkerhet har ställts” och ”när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts”.

66 Det anges i artikel 9.1 i förordning nr 1150/2000, för tillhandahållandet av egna medel, att varje medlemsstat, i enlighet med förfarandet i artikel 10 i denna förordning, skall kreditera egna medel på det konto som för detta syfte har öppnats i kommissionens namn. Enligt punkt 1 i sistnämnda bestämmelse skall gemenskapernas egna medel krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket ”fastställdes” enligt artikel 2, med undantag för de anspråk som redovisas i B‑bokföringen enligt artikel 6.3 b i förordningen, för vilka krediteringen skall göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken beloppen ”uppbars”.

67 Den belgiska regeringen har för det första gjort gällande att det har framställts ”invändningar” mot de anspråk som avses i detta förfarande i den mening som avses i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000, så att beloppen i fråga lagligen har kunnat redovisas i B-bokföringen till dess att de faktiskt uppburits. En invändning i den mening som avses i nämnda bestämmelse föreligger redan då en betalning har vägrats och utan att det krävs ett formellt överklagande. Invändningen kan framställas såväl av den som har ställt säkerheten som av den som är huvudansvarig för betalningen.

68 Det kan härvid konstateras att en utebliven betalning av de belopp som tvisten rör i sig inte kan anses vara likvärdig med att det har framställts en invändning mot anspråk för ändamålen med artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000. Det anges uttryckligen i artikel 243.1 tredje stycket i tullkodexen att överklagandet, varvid varje person har rätt att överklaga beslut som fattats av tullmyndigheterna i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen och som berör denne direkt och personligen, skall ”ges in” i den medlemsstat där beslutet fattats eller en framställning därom gjorts. Vidare anges det i punkt 2 i samma artikel att rätten att överklaga kan utövas först ”hos … tullmyndigheter” och därefter ”hos ett oberoende organ”. Kravet på ett formellt överklagande i nämnda artikel 243 är påkallat av hänsyn till rättssäkerheten och gör det möjligt att säkerställa att bestämmelserna om tull tillämpas snabbt och enhetligt för att ta till vara intresset av att gemenskapens egna medel tillhandahålls snabbt och effektivt (se bland annat dom av den 14 april 2005 i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 60).

69 Mot denna bakgrund, och eftersom det inte har visats att den som är huvudansvarig för betalningen har framställt en invändning mot de anspråk som tvisten rör inom den frist som föreskrivs i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000, drar domstolen slutsatsen att den belgiska regeringen inte har visat att beteendet hos den som är huvudansvarig för betalningen kunde motivera att nämnda anspråk redovisades i B‑bokföringen.

70 När det gäller argumenteringen enligt vilken en invändning i den mening som avses i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000 också kan framställas av den som har ställt säkerheten, räcker det att konstatera att nämnda regering i detta fall varken har visat eller ens påstått att den som har ställt säkerheten har framställt invändningar mot anspråken i fråga före utgången av den frist som föreskrivs i nämnda bestämmelse eller att de anspråk som tvisten rör kan komma att förändras när tvisten har lösts.

71 Den belgiska regeringen har för det andra hävdat att de aktuella anspråk som inte hade uppburits med fog kunde redovisas i B-bokföringen, eftersom de faktiskt inte täcktes av säkerheter i den mening som avses i artikel 6.3 b före utgången av den frist som föreskrivs för bokföring av de anspråk som tvisten rör.

72 Det är i detta hänseende tillräckligt att konstatera att den belgiska regeringen, som har medgett att de anspråk som tvisten rör omfattades av en säkerhet, i vart fall inte har visat att nämnda säkerhet var otillräcklig för att säkerställa att nämnda belopp skulle betalas före utgången av ovannämnda frist.

73 Den omständigheten att anspråken hade redovisats på ett felaktigt sätt i B‑bokföringen fick till följd att motsvarande egna medel krediterades för sent på kommissionens konto. Enligt artiklarna 9 och 10 i förordning nr 1150/222 skulle denna kreditering ha skett inom samma frist som den som föreskrivs för redovisning av nämnda anspråk i A-bokföringen enligt artikel 6.3 a i samma förordning.

74 Enligt artikel 11 i förordning nr 1150/2000 medför varje försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 i samma förordning att den berörda medlemsstaten skall betala dröjsmålsränta för hela förseningsperioden. Denna ränta kan utkrävas oavsett skälet till att medlen har krediterats kommissionens konto för sent (se bland annat dom av den 14 april 2005 i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 91).

75 De konstaterade dröjsmålen med att kreditera gemenskapernas egna medel på kommissionens konto ger följaktligen, enligt artikel 11 i förordning nr 1150/2000, rätt till dröjsmålsränta, varvid det förhållandet att sådan inte har betalats inte har bestritts av Konungariket Belgien.

76 Kommissionens första invändning, som avser att artiklarna 6 och 9–11 i förordning nr 1150/2000 har åsidosatts, är följaktligen välgrundad.

Den invändning som avser vägran att lämna uppgifter till kommissionen

– Parternas argument

77 Vad beträffar den invändning som avser de belgiska myndigheternas vägran att ge kommissionen en sammanställning över de deklarationer för gemenskapstransitering som inte hade färdigbehandlats efter år 1995 och som avsåg andra transaktioner beträffande vilka kontot för nämnda institution hade krediterats för sent, har kommissionen förklarat att dessa myndigheter var väl informerade om att institutionen var i färd med att undersöka huruvida det inte bara var i några isolerade fall som det påkallades en rättelse. Myndigheterna borde därför ha bevarat inte enbart de dokument som granskades vid kontrollbesöket utan samtliga dokument som i räkenskapshänseende hade behandlats på samma sätt, under en längre period än tre kalenderår från utgången av det år som dessa dokument avsåg. Genom att förstöra dokumenten har myndigheterna åsidosatt artikel 3 i förordning nr 1150/2000. Konungariket Belgien omfattas även av den skyldighet att samarbeta som föreskrivs i artikel 10 EG och borde följaktligen ha lämnat dessa uppgifter till kommissionen (se dom av den 7 mars 2002 i mål C‑10/00, kommissionen mot Italien, REG 2002, s. I-2357, punkterna 88 och 89). Det faktiska händelseförloppet visar att det var uppenbart att den belgiska regeringen, tvärtemot vad den har påstått, inte kunde anta att kommissionen var nöjd med de svar som nämnda regering hade gett kommissionen under förfarandets administrativa del.

78 Den belgiska regeringen har påpekat att medlemsstaternas skyldigheter i fråga om kontrollerna av gemenskapernas egna medel anges formellt och specifikt i artikel 18 i förordning nr 1552/89.

79 Konungariket Belgien har gjort gällande att det med fog kunde anse att det hade tillämpat gemenskapslagstiftningen korrekt.

80 Den belgiska regeringen anser att anmodan, såsom den hade formulerats av kommissionen, att granska alla deklarationer för extern gemenskapstransitering som hade godkänts vid ett belgiskt tullkontor, vilka den 14:e månaden efter att ha godkänts inte hade färdigbehandlats, det vill säga cirka 10 000 deklarationer per år, samt att lämna uppgifter om räkenskaperna för en längre period än tre år, var för oprecis beträffande det fall som avsågs och att den var oproportionerlig i förhållande till konstaterandena av de företrädare för kommissionen som hade utfört kontrollen (tre T1-deklarationer som inte hade färdigbehandlats och som avsåg tullbelopp på 44,62 euro, 205,55 euro och 111,78 euro). Det var dessutom fullkomligt omöjligt att inleda cirka 30 000 ärenden, dels med beaktande av de tillgängliga medlen och personalen, dels på grund av att arkiven inte längre fanns bevarade (utöver den obligatoriska fristen på tre år). Det har för den belgiska regeringen varit omöjligt att, under rimliga förhållanden och utan att dess tjänster och dess organisation försvagas, skaffa fram dokumenten och att utföra den begärda granskningen (se analogt dom av den 7 mars 2002 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 91).

81 Bevarandet av dokumenten skulle, bara för åren 1995–1997, ha avsett cirka 12 miljoner deklarationer och åtföljande dokument, utan beaktande av deklarationerna för det löpande året. De medel som krävs för handlingarnas bevarande och ingivande representerar en tung materiell och ekonomisk börda. Det är materiellt och ekonomiskt omöjligt att förlänga perioden för att bevara dessa handlingar med flera år.

– Domstolens bedömning

82 Enligt fast rättspraxis följer det av artikel 10 EG att medlemsstaterna är skyldiga att samarbeta lojalt när det gäller kommissionens undersökningar enligt artikel 226 EG, och att de är skyldiga att tillhandahålla den alla de upplysningar den begär i det sammanhanget (se bland annat dom av den 6 mars 2003 i mål C‑478/01, kommissionen mot Luxemburg, REG 2003, s. I-2351, punkt 24).

83 Beträffande medlemsstaternas skyldighet att i lojalt samarbete med kommissionen vidta åtgärder som gör det möjligt att säkerställa tillämpningen av de gemenskapsbestämmelser som avser fastställande av förekommande egna medel, har domstolen slagit fast att när kommissionen i stor utsträckning är beroende av uppgifter från den berörda medlemsstaten följer det särskilt av denna skyldighet, som i fråga om granskning behandlas mer ingående i artikel 18 i förordning nr 1552/89, att medlemsstaten måste ge kommissionen tillgång till bevismaterial och andra relevanta handlingar, på rimliga villkor, för att denna institution skall kunna fastställa om och, i förekommande fall, i vilken utsträckning de berörda beloppen avser gemenskapernas egna medel (dom av den 7 mars 2002 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkterna 89–91).

84 Efter det att kommissionens företrädare i Belgien i december år 1997 hade utfört kontroller genom vilka det hade upptäckts ett visst antal fall med slutgiltigt fastställda anspråk, vilka avsåg transaktioner som hade genomförts med hjälp av T1-dokument, som hade redovisats i B‑bokföringen, medan de enligt kommissionen borde ha redovisats i A‑bokföringen, hade nämnda institution vid flera tillfällen, från och med april år 1998, begärt att de belgiska myndigheterna skulle kontrollera huruvida det, efter den 1 januari 1995, hade förekommit ytterligare dröjsmål med tillhandahållandet av gemenskapernas egna medel, till följd av att redovisning hade skett för sent i A-bokföringen, och, i förekommande fall, underrätta kommissionen om nämnda fall så att den skulle kunna beräkna den dröjsmålsränta som skall betalas i enlighet med artikel 11 i förordning nr 1150/2000 på grund av att egna medel har tillhandahållits för sent.

85 Genom att inte efterkomma denna begäran har Konungariket Belgien åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 10 EG.

86 Såsom har angetts i punkt 84 i denna dom motiverades kommissionens begäran nämligen av konstaterandet att det vid den kontroll som utfördes i december år 1997 fanns ett visst antal fall av vilka det framgick att förordning nr 1552/89 hade åsidosatts. Kommissionen var följaktligen i sin fulla rätt att begära upplysningar av Konungariket Belgien om andra liknande fall från och med den 1 januari 1995, i synnerhet eftersom medlemsstaterna, enligt artikel 3 i den förordningen, just är skyldiga att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att dokumenten avseende fastställandet och tillhandahållandet av gemenskapernas egna medel bevaras under minst tre kalenderår, från utgången av det år som dokumenten avser.

87 Det kan inte tas någon hänsyn till att tullmyndigheten har omfattande och komplicerade uppgifter, i synnerhet eftersom de belgiska myndigheterna har motiverat sin ståndpunkt så att den följer av en tolkning av gemenskapslagstiftningen som inte har antagits av domstolen (se punkterna 67 och 68 i denna dom).

88 Det är uppenbart att den belgiska regeringen, genom att förstöra de arkiv som var hänförliga till nämnda period, däribland arkiven avseende de tre ärenden som är föremål för detta förfarande, har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 3 i förordning nr 1150/2000. Det föreskrivs härvid i artikelns tredje stycke att om en granskning av de dokument som avser fastställande av egna medel visar att ett fastställande kan behöva rättas, skall dokumenten bevaras för en tillräckligt lång tid utöver fristen i första stycket i nämnda artikel för att möjliggöra att rättelsen genomförs och övervakas.

89 Mot denna bakgrund är även den andra invändningen, som avser att artikel 10 EG och artikel 3 i förordning nr 1150/2000 har åsidosatts, välgrundad.

90 Med hänsyn till det ovan anförda drar domstolen följande slutsats:

Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 3, 6 och 9–11 i förordning nr 1150/2000, som från och med den 31 maj 2000 har upphävt och ersatt förordning nr 1552/89, vars syfte är identiskt, och enligt artikel 10 EG,

– genom att inte inom de föreskrivna fristerna redovisa fastställda anspråk i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000, och

– genom att inte kontrollera huruvida det, efter den 1 januari 1995, har förekommit ytterligare dröjsmål med tillhandahållandet av gemenskapernas egna medel, till följd av att redovisning har skett för sent i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000, genom att förstöra de arkiv som var hänförliga till denna period och genom att inte underrätta kommissionen om nämnda dröjsmål så att den kan beräkna den dröjsmålsränta som skall betalas i enlighet med artikel 11 i förordningen på grund av att egna medel har tillhandahållits för sent.

Rättegångskostnader

91 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Konungariket Belgien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket Belgien har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas. I enlighet med punkt 4 i samma artikel skall Förenade kungariket bära sin rättegångskostnad.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

1) Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 3, 6 och 9–11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, som från och med den 31 maj 2000 har upphävt och ersatt rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, vars syfte är identiskt, och enligt artikel 10 EG,

genom att inte inom de föreskrivna fristerna redovisa fastställda anspråk i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000, och

genom att inte kontrollera huruvida det, efter den 1 januari 1995, har förekommit ytterligare dröjsmål med tillhandahållandet av gemenskapernas egna medel, till följd av att redovisning har skett för sent i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000, genom att förstöra de arkiv som var hänförliga till denna period och genom att inte underrätta kommissionen om nämnda dröjsmål så att den kan beräkna den dröjsmålsränta som skall betalas i enlighet med artikel 11 i förordningen på grund av att egna medel har tillhandahållits för sent.

2) Konungariket Belgien skall ersätta rättegångskostnaderna.

3) Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland skall bära sin rättegångskostnad.

Underskrifter