Förslag till avgörande av generaladvokat Alber föredraget den 29 maj 2001. - Franska republiken mot Monsanto Company och Europeiska kommissionen. - Överklagande - Förordning (EEG) nr 2377/90 - Ansökan om att rekombinant bovint somatotropin (BST) skall upptas i förteckningen över substanser som inte är underkastade begränsning av restkoncentrationer - Förbud mot försäljning av substansen - Avslag på ansökan. - Mål C-248/99 P.



Rättsfallssamling 2002 s. I-00001



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1. I detta överklagande har Republiken Frankrike - som i första instans i egenskap av intervenient stödde svarandeparten kommissionen - yrkat att förstainstansrättens dom av den 22 april 1999 i mål T-112/97, Monsanto Company mot Europeiska gemenskapernas kommission, skall upphävas. Förstainstansrätten ogiltigförklarade i denna dom kommissionens beslut att avslå sökanden i förstainstansrättens ansökan om att sometribove, ett bovint somatotropin (tillväxthormon) avsett att främja mjölkproduktionen, skulle upptas i bilaga 2 till rådets förordning (EEG) nr 2377/90 (se nedan punkt 8), som uppräknar de substanser för vilka det av hälsoskäl inte är nödvändigt att fastställa gränsvärden för högsta tillåtna restmängder av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel med animaliskt ursprung. Ansökan avslogs av kommissionen eftersom rådet under tiden hade beslutat om ett tillfälligt förbud att släppa ut bovint somatotropin på marknaden.

2. Som grund för detta överklagande har Republiken Frankrike å ena sidan anfört att förfarandereglerna har åsidosatts, särskilt genom beslutet att inte förena detta mål med målet T-120/96 (Lilly Industries mot kommissionen), genom att inte inhämta upplysningar och genom att inte medge förlängning av en frist. Å andra sidan har Frankrike till stöd för sin talan anfört att förstainstansrätten som skäl för sin dom har angett att målet Monsanto skall avgöras på precis samma sätt som målet Lilly.

3. Kommissionen har som intervenient gjort gällande att förstainstansrättens dom har avgjorts på oriktiga rättsliga grunder. Enligt förordning nr 2377/90 har Monsanto överhuvudtaget inte varit behörig att ansöka om upptagande av sometribove i någon bilaga till nämnda förordning. Dessutom ger denna förordning kommissionen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, varför den har haft rätt att avvisa ansökan.

II - Tillämpliga bestämmelser

A - Tillämpliga bestämmelser för kommissionens omtvistade beslut

4. Först skall anmärkas att man måste skilja mellan att släppa ut en produkt på marknaden - det vill säga saluföring (i Monsantos ursprungliga ansökan av dess produkt somatech) och upptagande (vilket i detta fall skedde först efter ingivandet av ansökan) av en i veterinärmedicinska läkemedel farmakologisk substans (i detta fall somatotropin; se Monsantos ansökan som i samförstånd med kommissionen har omformulerats respektive utvidgats) i den bilaga till förordning nr 2377/90 vari fastställs högsta tillåtna restmängder.

1) Saluföring av en produkt

a) "Rådets direktiv 81/851/EEG av den 28 september 1981 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om veterinärmedicinska läkemedel."

5. I detta mål är följande bestämmelser relevanta:

"Artikel 4

1. Ett veterinärmedicinskt livsmedel får saluföras i en medlemsstat endast om den ansvariga myndigheten i medlemsstaten meddelat godkännande för försäljning enligt detta direktiv eller om godkännande har meddelats enligt rådets förordning (EEG) nr 2309/93 av den 22 juli 1993 om gemenskapsförfaranden för godkännande och kontroll av humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel samt om inrättande av en europeisk läkemedelsmyndighet för prövning av läkemedel.

...

2. En medlemsstat skall tillåta försäljning av ett veterinärmedicinskt läkemedel som är avsett att administreras till livsmedelsproducerande djur, vilkas kött eller produkter är avsedda att konsumeras av människor, endast om

a) den eller de aktiva substanser som ligger till grund för den farmakologiska effekten i det veterinärmedicinska läkemedlet var godkända för användning i andra veterinärmedicinska läkemedel i den berörda medlemsstaten på dagen för ikraftträdandet av rådets förordning nr 2377/90 av den 26 juni 1990, i vilken anvisats en procedur för att fastställa maximihalter av rester av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel av animaliskt ursprung,

b) den eller de aktiva substanser som svarar för den farmakologiska effekten är nämnda i bilaga 1, 2 eller 3 till nämnda förordning.

Från och med den 1 januari 1997 skall medlemsstaterna inte tillåta livsmedel som härrör från försöksdjur, såvida inte maximalt tillåtna restmängder har fastställts av gemenskapen enligt bestämmelserna i förordning (EEG) nr 2377/90 och en tillfredställande karensperiod har fastställts för att säkerställa att detta gränsvärde inte kommer att överskridas i livsmedlen.

3.- 5. ...

. Artikel 5

För att få tillstånd enligt artikel 4 måste den som ansvarar för försäljningen lämna in en ansökan hos den behöriga myndigheten i medlemsstaten.

Följande uppgifter och dokumentation skall åtfölja ansökan:

1.- 13. ...

14. I fråga om veterinärmedicinska läkemedel som innehåller nya aktiva beståndsdelar som inte nämns i bilaga I, II eller III i EG-förordning nr 2377/90, en kopia av de handlingar som lämnats in till kommissionen i enlighet med bilaga 5 till förordningen.

Artikel 6-10 ...

Artikel 11

Det tillstånd som krävs enligt artikel 4 skall inte utfärdas om det efter kontroll av den i artikel 5 uppräknade dokumentationen och uppgifterna visar sig att

1.- 2. ...

3. det veterinärmedicinska läkemedlet saluförs för en användning som är förbjuden enligt gemenskapens bestämmelser. I avvaktan på gemenskapsregler kan de behöriga myndigheterna dock vägra att medge försäljningstillstånd för ett veterinärmedicinskt läkemedel när en sådan åtgärd är nödvändig för att slå vakt om folkhälsan, om konsumentens eller om djurens hälsa.

...

b) Rådets förordning (EEG) nr 2309/93 av den 22 juli 1993 om gemenskapsförfaranden för godkännande för försäljning och tillsyn över humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel samt om inrättande av en europeisk läkemedelsmyndighet."

6. Även denna förordning innehåller en bestämmelse som motsvarar det undantag som anges i artikel 11.3 i direktiv 81/851:

"Artikel 33

Utan att detta påverkar andra bestämmelser i gemenskapslagstiftningen, skall det godkännande för försäljning som avses i artikel 3 inte meddelas om något av följande framgår vid granskningen av de uppgifter och dokument som lämnats enligt artikel 28:

1.- 2. ...

3. Det veterinärmedicinska läkemedlet saluförs för en användning som inte är tillåten i gemenskapslagstiftningen.

..."

2) Rådets förordning (EEG) nr 2377/90 av den 26 juni 1990 om inrättandet av ett gemenskapsförfarande för att fastställa gränsvärden för högsta tillåtna restmängder av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel med animaliskt ursprung.

7. I förordning nr 2377/90 fastställs gränsvärden för högsta tillåtna restmängder av de substanser som förtecknas i bilagorna till förordningen.

8. Även om detta mål endast berör bilaga 2, skall jag för att ge en bättre förståelse kort redogöra för skillnaderna mellan de olika bilagorna.

- I bilaga 1 anges de substanser för vilka har fastställts gränsvärden för högsta tillåtna restmängder utifrån en bedömning av risken för människors hälsa (artikel 2 i förordningen).

- I bilaga 2 anges de substanser för vilka det inte har fastställts något gränsvärde för högsta tillåtna restmängder (artikel 3 - se nedan punkt 9).

- I bilaga 3 anges de substanser för vilka det (ännu) inte är möjligt att fastställa slutgiltiga gränsvärden för högsta tillåtna restmängder, men för vilka man utan att människors hälsa äventyras kan fastställa ett preliminärt gränsvärde för högsta tillåtna restmängder för en bestämd period (artikel 4 i förordningen).

- I bilaga 4 anges de substanser för vilka något gränsvärde för högsta tillåtna restmängder inte kan fastställas, eftersom dessa substanser utgör en fara för konsumenternas hälsa oavsett koncentration och vilka följaktligen inte får tillföras livsmedelsproducerande djur (artikel 5 i förordningen).

9. Vad gäller den omtvistade bilaga 2 stadgas i artikel 3 i förordningen följande:

"När det efter en värdering av en farmakologiskt aktiv substans som används i veterinärmedicinska läkemedel visar sig att det inte är nödvändigt av hänsyn till folkhälsan att fastställa något gränsvärde för högsta tillåtna restkoncentration, skall den berörda substansen ingå i den förteckning som återfinns i bilaga 2, som skall antas i enlighet med det förfarande som fastställs i artikel 8. [...]"

10. Enligt artikel 8 måste kommissionen innan den fattar beslut om att uppta ett veterinärmedicinskt läkemedel i någon av bilagorna till förordning nr 2377/90 hänskjuta ärendet till "Kommittén för anpassning till tekniska framsteg av direktiven för veterinärmedicinska läkemedel". Denna kommitté består av en ordförande som har utsetts av kommissionen och av representanter för medlemsstaterna.

11. Innan ärendet hänskjuts till nämnda kommitté skall, i enlighet med artikel 6 i förordning nr 2377/90, ansökan om att uppta en substans i någon bilaga granskas av en vetenskaplig kommitté, "Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel", vilken har inrättats enligt artikel 16 i direktiv 81/851. I enlighet med artikel 52 i förordning nr 2309/93 består kommittén av vetenskapsmän som skall lämna ett oavhängigt vetenskapligt yttrande över ansökan.

12. I artikel 6 i förordning nr 2377/90 stadgas följande:

"1) För att i bilaga 1, 2 eller 3 uppta en ny farmakologiskt aktiv substans som är

- avsedd att användas i veterinärmedicinska läkemedel för att tillföras livsmedelsproducerande djur och

- avsedd att släppas ut på marknaden (min kursivering) i en eller flera medlemsstater som inte tidigare godkänt användning av den berörda substansen för livsmedelsproducerande djur,

skall den som ansvarar för utsläppandet på marknaden lämna in en ansökan till kommissionen. Ansökan skall innehålla den information och de uppgifter som avses i bilaga 5 och skall stå i överensstämmelse med de principer som fastställs i direktiv 81/852/EEG.

2) Efter att inom 30 dagar ha övertygat sig om att ansökan är korrekt utformad skall kommissionen genast överlämna ansökan för granskning av Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel inrättad enligt 16 i direktiv 81/851/EEG. Kommittén skall utse en av sina medlemmar att fungera som sin rapportör och för att göra en preliminär värdering av ansökan.

3) Inom 120 dagar efter det att ansökan överlämnats till Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel och med beaktande av de kommentarer som gjorts av kommitténs medlemmar skall kommissionen utarbeta ett utkast till de åtgärder som skall vidtas. Om de uppgifter som lämnats av den som ansvarar för utsläppandet på marknaden är otillräckliga för att ett sådant utkast skall kunna utarbetas, skall denne uppmanas att förse kommittén med ytterligare uppgifter för granskning. Rapportören skall uppdatera utredningsprotokollet med hänsyn till de ytterligare uppgifter som kommit in.

4) Inom 90 dagar efter det att de ytterligare uppgifter som avses under punkt 3 lämnats in skall kommissionen utarbeta ett utkast till de åtgärder som skall vidtas som genast skall delges medlemsstaterna och den som ansvarar för utsläppandet på marknaden. Inom ytterligare 60 dagar får den som ansvarar för utsläppandet på marknaden, om han så önskar, inkomma med muntliga eller skriftliga förklaringar att granskas av Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel. Kommissionen får på begäran av sökanden utsträcka denna frist.

5) Inom ytterligare 60 dagar skall kommissionen, i syfte att tillämpa det förfarande som fastställts i artikel 8, överlämna ett utkast till åtgärder till Kommittén för anpassning till tekniska framsteg av direktiven för avskaffande av tekniska handelshinder inom sektorn veterinärmedicinska läkemedel, som inrättats i enlighet med artikel 2b i direktiv 81/852/EEG."

13. Under tiden - det vill säga efter att förstainstansrättens dom meddelades - ändrades denna bestämmelse genom förordning (EG) nr 1308/99. I den nya lydelsen av förordning nr 2377/90 uppställs inte längre något krav på en ansökan om fastställande av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängd av en farmakologiskt aktiv substans som är avsedd att användas i veterinärmedicinska läkemedel för att tillföras livsmedelsproducerande djur.

3) Tillfälligt förbud avseende somatotropin

14. Genom rådets beslut 90/218/EEG meddelades ett tillfälligt förbud, till att börja med på ett år, mot att släppa ut rekombinant bovint somatotropin (nedan kallat BST) på marknaden. Detta tillfälliga förbud har flera gånger förlängts under olika perioder och senast under en period om fem år, till och med den 31 december 1999.

15. Enligt artikel 1.1 i beslut 90/218 i dess lydelse enligt beslut 94/936, skall medlemsstaterna säkerställa att det före den 31 december 1999 inte meddelas tillstånd att inom deras territorier släppa ut BST på marknaden för att saluföra det eller på något sätt tillföra mjölkkor BST.

16. Genom rådets beslut 1999/879/EG av den 17 december 1999 om utsläppande på marknaden och om tillförsel av bovint somatotropin (BST) och om att upphäva beslut 90/218/EEG - vilket således antogs efter att förstainstansrättens dom meddelades den 22 april 1999 - ersattes det tillfälliga förbudet av ett permanent förbud att från och med den 1 januari 2000 använda BST. Av övervägandena framgår att detta beslut syftar till att skydda djurhälsan. Övervägandena grundar sig särskilt på en rapport som den 10 mars 1999 antogs av den vetenskapliga kommittén "Djurs hälsa och välfärd" i vilken framhålls de olika risker för mjölkkornas hälsa som är förenade med tillförseln av BST.

B - Förstainstansrättens rättegångsregler

17. Tillämpliga rättegångsregler för förstainstansrätten har följande lydelse.

18. Artikel 49:

"Rätten kan när som helst under rättegången, efter att ha hört generaladvokaten, besluta om sådana åtgärder för processledning och bevisupptagning som avses i artiklarna 64 och 65 eller om att återuppta eller utvidga tidigare bevisupptagning."

19. Artikel 50:

"Ordföranden kan, sedan parterna och generaladvokaten hörts, när som helst besluta att två eller flera mål rörande samma sak, på grund av sambandet dem emellan, skall förenas vad gäller det skriftliga eller muntliga förfarandet eller den slutliga domen. Målet kan senare skiljas åt. Ordföranden kan hänskjuta dessa frågor till rätten."

20. Artikel 64:

"§1. De åtgärder som vidtages för processledningen är avsedda att under bästa möjliga förhållanden säkerställa beredningen av mål, rättegångens förlopp och avgörande av tvister. [...]

§2. Processledningen har främst till syfte

a) ...

b) att avgöra på vilka punkter parterna behöver komplettera sin bevisföring eller på vilka punkter det finns behov av bevisupptagning,

c)- d) ...

§3. Processledningen kan särskilt bestå i

a) att ställa frågor till parterna,

b) att anmoda parterna att uttala sig skriftligen eller muntligen om vissa aspekter av tvisten,

c) att begära upplysningar av parterna eller av tredje man,

d)- e) ...

§4. Varje part får när som helst under rättegången föreslå att åtgärder för processledning vidtages eller ändras. ...

§5. ..."

21. Artikel 103.1:

"Frister som fastställts i enlighet med dessa rättegångsregler får förlängas av den som fastställt dem."

III - Bakgrund

22. Sökanden Monsanto Company (nedan kallad Monsanto) - numera bär företaget namnet Pharmacia Corporation - uppfann och utvecklade ett veterinärmedicinskt läkemedel kallat somatech. Den farmakologiskt aktiva substansen i denna produkt utgörs av sometribove, ett BST som är avsett att tillföras mjölkkor för att främja mjölkproduktionen (punkt 16 i den överklagade domen).

23. Redan år 1987 ansökte sökanden i flera medlemsstater - bland dem Frankrike och Förenade kungariket - om tillstånd i enlighet med artikel 4 i direktiv 81/851 (se ovan punkt 5) att släppa ut detta veterinärmedicinska läkemedel på marknaden.

24. Vad gäller bakgrunden i övrigt - i kronologisk ordning - anförde förstainstansrätten följande i punkterna 18-27 i domen.

"18 På begäran av Monsanto Europe och i enlighet med artikel 2.1 i direktiv 87/22 inhämtade år 1987 de behöriga myndigheterna i Republiken Frankrike ett yttrande från KVL avseende sometribove.

19 Efter det att förordning nr 2377/90 trädde i kraft upplyste kommissionen Monsanto Europe om att det inte var nödvändigt att bolaget ingav en ny ansökan för att sometribove skulle upptas i bilaga 2 till förordning nr 2377/90 (nedan kallad bilaga 2), eftersom KVL redan handlade ett ärende i enlighet med direktiv 87/22.

20 Den 27 januari 1993 avgav KVL sitt yttrande.

21 I detta yttrande anges bland annat följande:

... Kommittén bedömer att det för att skydda folkhälsan inte är nödvändigt att fastställa gränsvärden för högsta tillåtna restkoncentrationer av sometribove, produktens aktiva substans, och rekommenderar följaktligen att sometribove upptas i förteckningen över substanser som inte är underkastade ett HTR i bilaga 2...

22 Genom skrivelse av den 20 april 1995 informerades Monsanto Europe av Veterinary Medicines Directorate i Förenade kungariket om att kommissionen hade utarbetat ett förslag till förordning där sometribove skulle upptas i bilaga 2. Detta förslag skulle överlämnas till regleringskommittén i enlighet med artiklarna 6.5 och 8 i förordning nr 2377/90.

23 Vid ett möte med kommissionens tjänstemän den 17 oktober 1995 informerades emellertid sökanden om att kommissionen hade tagit bort förslaget från dagordningen på grund av förbudet mot BST.

24 Under dessa omständigheter anmodades kommissionen formellt i den mening som avses i artikel 175 i EG-fördraget, genom skrivelse av den 6 november 1996, av en av sökandens ombud att vidta nödvändiga åtgärder för att omgående hänskjuta ärendet till regleringskommittén i enlighet med förordning nr 2377/90.

25 Efter denna anmodan antog kommissionen den 14 januari 1997 beslut C (97) 148 slutlig (nedan kallat det omtvistade beslutet).

26 I fjärde, femte, sjätte och sjunde övervägandet samt i artiklarna i detta beslut föreskrivs följande:

Enligt artikel 6 i förordning nr 2377/90 skall en ny farmakologiskt aktiv substans, för att upptas i dessa förteckningar, vara avsedd att användas i veterinärmedicinska läkemedel och vara avsedd att släppas ut på marknaden i en eller flera medlemsstater.

Rådet antog den 20 december 1994 beslut 94/936 av den 20 december 1994 om ändring av beslut 90/218/EEG av den 25 april 1990 om utsläppande på marknaden och om tillförsel av bovint somatotropin (BST).

I artikel 1 i detta beslut föreskrivs följande: "Medlemsstaterna skall säkerställa att det före den 31 december 1999 inte meddelas tillstånd att inom deras territorier släppa ut bovint somatotropin på marknaden för att saluföra det eller på något sätt tillföra mjölkkor bovint somatotropin." Följaktligen får bovint somatotropin varken släppas ut på marknaden eller tillföras något djur inom gemenskapen, eftersom det endast tillförs mjölkkor.

Eftersom ett av villkoren för att kunna ansöka om att en substans skall upptas i bilagorna till förordning nr 2377/90 inte är uppfyllt och eftersom det inte föreligger något intresse av ett sådant upptagande, anser kommissionen att den ansökan som ingavs den 6 november 1996 inte kan bifallas, med förbehåll för en omprövning av situationen om omständigheterna skulle förändras.

Härigenom föreskrivs följande:

Artikel 1

Begäran att sometribove (bovint somatotropin) skall upptas i bilaga 2 till förordning nr 2377/90 ... avslås.

Artikel 2

Detta beslut riktar sig till bolaget Monsanto, avenue de Tervuren 270-272, 1040 Bryssel, Belgien.

27 Den 23 januari 1997 delgavs Monsanto Europe det omtvistade beslutet i Bryssel."

25. Monsanto väckte den 14 april 1997 talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av nämnda beslut. Republiken Frankrike intervenierade i målet till stöd för kommissionen.

IV - Förfarandet i förstainstansrätten

26. I skrivelse av den 17 februari 1998 begärde Monsanto, tillsammans med Lilly Industries Ldt (nedan kallad Lilly) - sökanden i mål T-120/96 - att de båda målen skulle förenas. De faktiska omständigheterna i de båda målen liknar varandra. Även klaganden Lilly hade väckt talan mot kommissionens avslag på en ansökan om att ta upp ett BST innehållande den farmakologiska substansen somidobove i bilaga 2 till förordning nr 2377/90. Ordföranden för förstainstansrättens tredje avdelning beslutade emellertid att inte förena de båda målen.

27. Den 25 juni 1998 meddelade förstainstansrätten dom i målet Lilly. Förstainstansrätten ogiltigförklarade kommissionens avslagsbeslut.

28. Den 26 juni 1998 skickade förstainstansrätten ett exemplar av domen i målet Lilly i engelsk lydelse till en representant för Republiken Frankrike på dess ambassad i Luxemburg. I brevet som bifogades domen anförde förstainstansrättens justitiesekreterare följande:

"The Court considers that the facutal and legal context of that case is very similar to the one in which you are party ... You are therefore invited to present any observations you may have on the consequences of that judgement for the present Case T-112/97.

The Court of First Instance would greatly appreciate a prompt response to this letter, at the latest by Friday 10 July 1998."

29. Motsvarande meddelande skickades även till klaganden och till kommissionen. I skrivelse av den 3 juli 1998 medgav kommissionen att de båda målen var mycket likartade men att det i målet Monsanto till skillnad från i målet Lilly var tvistigt huruvida talan skulle tas upp till sakprövning. I skrivelse av den 6 juli 1998 redogjorde Monsanto i detalj för de skäl som talade för att målet Monsanto skulle ges samma utgång som målet Lilly.

30. I skrivelse av den 8 juli 1998 begärde en företrädare för Republiken Frankrike från det franska utrikesministeriet i Paris en förlängning av fristen för yttrande till mitten av september. Som skäl angavs att chefen för rättstjänsten på grund av internationella förhandlingar befann sig utomlands och att den förlängda fristen behövdes för att hinna samordna de olika ministerierna i syfte att analysera domen när den fanns tillgänglig i fransk lydelse.

31. I skrivelse av den 15 juli 1998 skickade förstainstansrätten den franska regeringens yttrande till kommissionen och klaganden. I denna skrivelse meddelade justitiesekreteraren att ordföranden för tredje avdelningen hade beslutat att avslå begäran om förlängd frist.

32. Den 16 december 1998 hölls en muntlig förhandling, vid vilken parterna, enligt förstainstansrätten, utvecklade sin talan och svarade på domstolens frågor.

V - Förstainstansrättens dom

A - Slutsatser i målet Monsanto

33. Genom dom av den 22 april 1999 ogiltigförklarade förstainstansrätten kommissionens beslut. I domen angavs bl.a. följande skäl:

"Parternas argument

61 I sin skrivelse av den 6 juli 1998 [...] har sökanden påpekat att på grund av likheterna med målet Lilly skall föreliggande mål ges samma utgång, nämligen att det omtvistade beslutet ogiltigförklaras.

62 I sin skrivelse av den 3 juli 1998 [...] har kommissionen medgett att den faktiska och rättsliga bakgrunden i de två målen är mycket likartad (very similar). För det fall förstainstansrätten skulle förklara att denna talan kan tas upp till sakprövning har kommissionen medgett att det omtvistade beslutet borde ogiltigförklaras av samma skäl som föranledde förstainstansrätten att ogiltigförklara det omtvistade beslutet i målet Lilly.

Förstainstansrättens bedömning

63 Det är ostridigt mellan parterna att det omtvistade beslutet skall ogiltigförklaras av samma skäl som föranledde förstainstansrätten att ogiltigförklara det omtvistade beslutet i målet Lilly.

64 Eftersom förstainstansrätten inte har kunnat konstatera någon faktisk eller rättslig omständighet som kan leda till en annan slutsats, skall hänvisning ske till domskälen i domen i målet Lilly och det omtvistade beslutet skall följaktligen ogiltigförklaras."

B - Domen i målet Lilly

34. I den ovannämnda domen i målet Lilly anförde förstainstansrätten följande i punkterna 82-94:

"82 Det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen förfogar över vid handläggningen av ansökningar om fastställelse av ett HTR som har lämnats in i enlighet med förordning nr 2377/90 är begränsat. Institutionen skall, förutom under vissa särskilda omständigheter (se förstainstansrättens dom av den 17 februari 1998 i mål T-105/96, Pharos mot kommissionen, REG 1998, s. II-285, punkterna 69 och 70), strikt tillämpa det förfarande som fastställs i denna förordning.

83 I synnerhet är kommissionen, när KVL med tillgång till alla nödvändiga uppgifter har avgett ett positivt yttrande över en ansökan om att en substans skall upptas i bilaga 2, som har lämnats in i enlighet med artikel 6 i förordning nr 2377/90, skyldig att utarbeta ett förslag till förordning, genom vilken denna substans upptas i nämnda bilaga 2, och att lägga fram detsamma för regleringskommittén för godkännande i enlighet med artikel 6.4 och 6.5.

84 Kommissionen har i detta fall, i stället för att utarbeta ett förslag till förordning, genom vilken somidobove upptas i bilaga 2, och att lägga fram detsamma för regleringskommittén, avslagit sökandens ansökan med motiveringen att somidobove, på grund av det tillfälliga förbudet mot BST, inte fick släppas ut på marknaden och att villkoren i artikel 6.1 i förordning nr 2377/90 följaktligen inte var uppfyllda.

85 Det skall i detta hänseende erinras om att en ansökan som grundas på den senare bestämmelsen skall avse en ny farmakologiskt aktiv substans som är avsedd dels att användas i veterinärmedicinska läkemedel för att tillföras livsmedelsproducerande djur (artikel 6.1 första strecksatsen), dels att släppas ut på marknaden i en eller flera medlemsstater som inte tidigare har godkänt användning av den berörda substansen för livsmedelproducerande djur (artikel 6.1 andra strecksatsen).

86 Såsom sökanden med fog har gjort gällande innebär emellertid inte artikel 6.1 i förordning nr 2377/90 att upptagandet av en substans i en bilaga till förordningen är villkorat av att den produkt som innehåller denna substans omedelbart kan användas och släppas ut på marknaden.

87 I synnerhet gäller, i ett sådant fall som i förevarande mål, där en produkt enligt ett tillfälligt förbud inte får försäljas, att en ekonomisk aktörs ansökan om att en farmakologiskt aktiv substans skall upptas i en av bilagorna till förordning nr 2377/90 uppfyller villkoret i artikel 6.1 andra strecksatsen i denna förordning, om det är uppenbart, på sätt som framgår av handlingarna i målet, att den berörde aktören, för det fall att detta tillfälliga förbud skulle hävas, har för avsikt att försälja produkten i fråga.

88 Vad mer särskilt beträffar den i det omtvistade beslutet gjorda hänvisningen till det försäljningsförbud som har införts genom det tillfälliga förbudet mot BST skall det konstateras, såsom kommissionen själv har medgett, att förfarandet för att fastställa ett HTR enligt förordning nr 2377/90 är ett fristående förfarande som skiljer sig från de i direktiv 81/851 och i förordning nr 2309/93 fastställda förfarandena för att meddela godkännande för försäljning.

89 I de två senare författningarna, som reglerar meddelande av nationellt godkännande respektive gemenskapsgodkännande för försäljning av veterinärmedicinska läkemedel, föreskrivs uttryckligen att godkännande för försäljning av en produkt inte skall tillåtas, om produktens användning är förbjuden i annan gemenskapslagstiftning (se artikel 11 i första stycket tredje punkten i direktiv 81/851 och artikel 33 första stycket tredje punkten i förordning nr 2309/93). Författningarna innebär således att ett godkännande för försäljning kan nekas när det, såsom i detta fall, har införts ett tillfälligt förbud.

90 Förordning nr 2377/90, som reglerar fastställelse av HTR av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel med animaliskt ursprung, innehåller däremot ingen bestämmelse som tillåter kommissionen att ta hänsyn till ett försäljningsförbud för att neka fastställelse av ett HTR.

91 Det kan i detta hänseende noteras att förordningens syfte består i att skydda folkhälsan (se tredje övervägandet i ingressen till denna förordning), medan det tillfälliga förbudet mot BST, enligt handlingarna i målet, har införts av socioekonomiska skäl.

92 Kommissionen kunde i detta fall följaktligen inte lagligen grunda det omtvistade beslutet på att det fanns ett tillfälligt förbud mot BST.

93 Vad beträffar kommissionens farhågor för att ett upptagande av somidobove i bilaga 2 skulle kunna ge upphov till en tvetydig situation för konsumenterna är det tillräckligt att konstatera att institutionen på ett lämpligt sätt enkelt kunde informera allmänheten om att utsläppandet på marknaden av en sådan produkt som Optiflex, trots ett sådant upptagande, alltjämt var förbjudet så länge som det tillfälliga förbudet mot BST var i kraft.

94 Av det ovan anförda följer att det omtvistade beslutet skall ogiltigförklaras, utan att de övriga grunder som sökanden har åberopat behöver prövas."

C - Utgången i målet Monsanto

35. Förstainstansrätten fastställde följande domslut i målet Monsanto:

"1. Kommissionens slutliga beslut C(97) 148 av den 14 januari 1997, om avslag på Monsanto Europe SA/NV:s ansökan om att sometribove skulle upptas i bilaga 2 till rådets förordning (EEG) nr 2377/90 av den 26 juni 1990 om inrättandet av ett gemenskapsförfarande för att fastställa gränsvärden för högsta tillåtna restmängder av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel med animaliskt ursprung, ogiltigförklaras.

2.- 3. ..."

VI - Kommissionens hittillsvarande tillämpning av domarna i målen Lilly och Monsanto

36. Domen i målet Lilly har inte överklagats.

37. Den 22 december 1999 föreslog kommissionen att BST skulle upptas i bilaga 2 till förordning nr 2377/90.

38. I Kommittén för anpassning till tekniska framsteg av direktiven för veterinärmedicinska läkemedel (regleringskommittén) röstade den 2 februari 2000 10 medlemsstater (73 röster) mot förslaget, 4 medlemsstater (13 röster) för och en medlemsstat (4 röster) avstod från att rösta.

VII - Förfarandet vid Europeiska gemenskapernas domstol

39. Republiken Frankrike har i skrivelse av den 25 juni 1999, vilken inkom till domstolens kansli den 2 juli 1999, väckt talan mot förstainstansrättens dom av den 22 april 1999. Frankrike har gjort gällande att domen är behäftad med rättegångsfel och att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten. En närmare genomgång av Republiken Frankrikes argumentation - liksom av de andra parternas - kommer att göras inom ramen för min bedömning.

40. Republiken Frankrike har yrkat att EG-domstolen skall

a) upphäva punkt 1 i domslutet i förstainstansrättens dom av den 22 april 1999 i mål T-112/97,

b) bifalla de yrkanden som svaranden framförde i första instans, nämligen att ogilla Monsantos talan och förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

41. Kommissionen har i sitt svaromål anfört att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten genom domen i målet Lilly eftersom den felaktigt har kommit till slutsatsen att kommissionen är bunden av omröstningen i Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel och bortsett från att ett fastställande av en högsta tillåten restmängd förutsätter att aktuell substans får saluföras. Eftersom domen i målet Monsanto grundar sig dessa slutsatser åsidosätts gemenskapsrätten även genom denna.

42. Kommissionen har i enlighet härmed yrkat att EG-domstolen

- skall upphäva förstainstansrättens dom av den 22 april 1999 i mål T-112/97 i sin helhet,

- skall förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.

43. Monsanto har anfört att Republiken Frankrikes talan inte kan vinna bifall på de grunder den angett och att invändningarna mot domen Lilly inte skall tas upp till sakprövning eller, i andra hand, ogillas.

44. Monsanto har i enlighet härmed yrkat att EG-domstolen skall

- ogilla Republiken Frankrikes överklagande och

- förplikta Republiken Frankrike att ersätta rättegångskostnaderna.

VIII - Bedömning

A - Rättegångsfel

45. Republiken Frankrike har invänt mot att förstainstansrätten

- avslog Monsantos och Lillys begäran om att målen Lilly och Monsanto skulle förenas,

- tvärtemot vad som var fallet i målet Lilly, inte har inhämtat några upplysningar,

- avslog Frankrikes begäran om förlängd frist för yttrande om huruvida målen Lilly och Monsanto är jämförbara,

- fastställde att samtliga parter i målet Monsanto, det vill säga även Republiken Frankrike och kommissionen, har varit eniga om att det omtvistade beslutet skall ogiltigförklaras av samma skäl som föranledde förstainstansrätten att ogiltigförklara det omtvistade beslutet i målet Lilly.

1) Beslutet att avslå begäran att förena målen Lilly och Monsanto

46. Den franska regeringen har invänt mot att förstainstansrätten i avsnittet om förfarandet i domen - trots en begäran därom från klaganden i de båda målen - inte nämnde sitt beslut att inte förena målen Lilly och Monsanto. Frankrike har anfört att den inte hördes i denna fråga.

47. Enligt artikel 51 i domstolarnas EG-stadga kan ett överklagande endast grundas på rättegångsfel som kränker den överklagandes intressen. Det är svårt att se på vilket sätt Republiken Frankrikes intressen har kränkts av förhållandet att förstainstansrätten i domen inte har nämnt att den avslagit begäran om att förena målen.

48. Vidare skall anmärkas att förstainstansrätten enligt artikel 50 i förstainstansrättens rättegångsregler endast behöver höra parterna när två mål skall förenas. Denna inskränkning i skyldigheten att höra parterna är motiverad eftersom parternas ställning kan påverkas av att två mål förenas. En självständig behandling av ett mål säkerställer däremot parternas processrättsliga ställning, då de endast har rättigheter och skyldigheter i den rättsprocess där de är parter.

49. Under alla förhållanden har enligt artikel 50 i förstainstansrättens rättegångsregler inte någon part rätt att få mål förenade, varför någon kränkning av de franska intressena inte heller har skett i detta avseende.

50. Talan kan följaktligen inte vinna bifall på denna grund.

2) Underlåtenhet att inhämta upplysningar

51. Den franska regeringen har även ifrågasatt förhållandet att förstainstansrätten har inlett den muntliga förhandlingen utan att vidta några processledande åtgärder. Frankrike har anfört att det endast är i målet Lilly som förstainstansrätten har ställt (två) frågor till kommissionen.

52. Det är även i detta avseende svårt att se på vilket sätt detta förfarande har kränkt Republiken Frankrikes intressen. Om Republiken Frankrike hade haft ett särskilt behov av upplysningar så hade den under förfarandets gång, och senast i samband med den muntliga förhandlingen, kunnat ställa egna frågor eller begära att förstainstansrätten skulle ställa frågor till kommissionen. Talan kan således inte heller vinna bifall på denna grund.

3) Beslutet att avslå begäran om förlängd frist

Parternas argument

53. Frankrike utgår ifrån att den begärda förlängningen av fristen för att möjliggöra den önskvärda granskningen av domen Lilly, inte skulle ha fördröjt processen eftersom förstainstansrätten under alla förhållanden skulle ha rättsferier. Kommissionen och Monsanto behandlade endast knapphändigt frågan huruvida de båda målen är jämförbara.

54. Monsanto har anfört att det endast är den franska regeringen som inte höll sig inom den frist som samtliga parter hade att rätta sig efter. Vid den muntliga förhandlingen hade Frankrike möjlighet att ange sin ståndpunkt. Vidare skulle den franska regeringen såsom intervenient inte ha kunnat göra gällande någon annan grund för ogiltighetstalan än de som kommissionen såsom part i målet redan hade anfört. Redan därav framgår att förstainstansrätten skall bortse från den franska regeringens argument.

Bedömning

55. Monsanto försummar att göra skillnad mellan argument och yrkanden när det hävdar att Republiken Frankrike inte skulle kunna göra gällande argument om huruvida målen Lilly och Monsanto är jämförbara, som kommissionen inte redan framfört. Monsantos uppfattning grundar sig säkerligen på artikel 37.3 i domstolarnas EG-stadga enligt vilken en intervenient endast kan ansluta sig till den parts yrkanden som den biträder. Kommissionen hade inte framfört några yrkanden rörande beslutet att avslå begäran om förlängning. Däremot innebär inte förhållandet att parterna har avstått från att framföra vissa argument att intervenienten inte får framföra dessa argument. Det skall således prövas huruvida beslutet att avslå begäran om förlängd frist har utgjort ett rättegångsfel som har kränkt Republiken Frankrikes intressen.

56. I princip ankommer det inte på EG-domstolen att överpröva lämpligheten av förstainstansrättens processledande åtgärder. EG-domstolen kan emellertid inte heller vid tillämpningen av rättegångsregler som ger utrymme för skönsmässig bedömning bortse från uppenbara felaktigheter, när dessa har varit till nackdel för parterna. Om inte ens lagstiftningsmakten kan motivera en uppenbart felaktig bedömning måste även domstolarnas tillämpning av rättegångsreglerna hålla sig inom dessa gränser.

57. Enligt artikel 103.1 i förstainstansrättens rättegångsregler får de frister som har fastställts av förstainstansrätten förlängas. Detta innebär att förstainstansrätten inte i varje enskilt fall måste förlänga dem, utan att den har ett utrymme för skönsmässig bedömning. Enligt artikel 64.1 första meningen i förstainstansrättens rättegångsregler syftar de processledande åtgärderna till att under bästa möjliga förhållanden säkerställa beredningen av mål, rättegångens förlopp och avgörande av tvister. Analogt har även besluten om förlängning av frister samma syfte. Härvidlag är ett skyndsamt förfarande säkerligen en viktig beståndsdel.

58. Denna skönsmässiga bedömning måste emellertid även ske mot bakgrund av rätten till ett försvar. Parterna och intervenienterna måste ges möjlighet att avge yttrande i avgörande frågor.

59. Om en dom meddelas under förfarandets gång i ett mål där intervenierande part visserligen inte är part, men vilken enligt förstainstansrätten har en prejudicerande betydelse för besluten i de båda målen, måste en sådan möjlighet till yttrande ges. I enlighet härmed har förstainstansrätten anmodat parterna att yttra sig.

60. I princip är det även motiverat att fastställa en frist för dessa yttranden för att förfarandet inte skall fördröjas mer än nödvändigt. Förstainstansrätten skulle ha kunnat vara skyldig att förlänga fristen i enlighet med Republiken Frankrikes begäran. Det har ännu inte utvecklats några kriterier för den skönsmässiga bedömningen vid beslut om förlängning av frister. Den rättspraxis som med tillämpning av artikel 42 i domstolarnas EG-stadga har utvecklats för att förhindra rättsförluster i fall av force majeure kan emellertid härvidlag tillämpas analogt.

61. Enligt denna rättspraxis medför emellertid inte de skäl som har anförts till stöd för begäran om en förlängning av fristen att förstainstansrätten måste efterkomma den. Om chefen för rättstjänsten är frånvarande och därför inte kan samordna ministerierna inom fristen, innebär detta i princip att Republiken Frankrike är skyldig att vidta nödvändiga åtgärder för att lösa ett problem av sådant slag. Inte heller avsaknaden av en fransk lydelse av domen i målet Lilly synes ha utgjort något oövervinneligt hinder för ett yttrande, mot bakgrund av att även rättegångsspråket i detta mål var engelska.

62. I detta fall har fristen - svar skulle ha inkommit senast den 10 juli 1998 (se ovan punkt 28) - emellertid fastställts mycket snävt. Enligt Republiken Frankrike hade de franska myndigheterna upplysts härom först i ett fax av den 30 juni 1998. Vidare är i varje fall nödvändigheten av en noggrann granskning av domen Lilly ett rimligt skäl för att förlänga fristen, något som uttryckligen anges i artikel 103.1 i rättegångsreglerna. Vidare skulle denna förlängning med hänsyn till de omedelbart förestående rättsferierna i enlighet med artikel 34.1 i förstainstansrättens rättegångsregler inte ha inneburit någon fördröjning av förfarandet. Det kommande förloppet med en muntlig förhandling den 16 december 1998 visar tvärtom att det funnits tillräckligt med tid att ge Republiken Frankrike en förlängning av fristen. Följaktligen har det inte funnits någon rimlig anledning att avslå begäran om förlängning av fristen.

63. Det har således begåtts ett rättegångsfel. Ett sådant rättegångsfel kan emellertid enligt artikel 51 i domstolarnas EG-stadga endast leda till att domen upphävs om det har kränkt den klagandes intressen. Om rättgångsfelet rör parternas yttrande om ett visst förhållande, innebär detta inte att en parts intressen har kränkts om parten senare ges ett ytterligare tillfälle att inkomma med yttrande.

64. Republiken Frankrike gavs ett sådant tillfälle vid den muntliga förhandlingen den 16 december 1998. Enligt dess egen utsago har den även utnyttjat detta tillfälle.

65. Följaktligen har beslutet att avslå Republiken Frankrikes begäran om förlängning av fristen inte kunnat medföra någon skada. Denna invändning skall därför lämnas utan avseende.

4) Framställningen av parternas argument i förstainstansrättens dom

Parternas argument

66. Republiken Frankrike har vidare invänt att även om kommissionens och Republiken Frankrikes yrkande om ogillande av Monsantos talan visserligen har återgetts på ett riktigt sätt i förstainstansrättens dom, har förstainstansrätten i varje fall vad gäller kommissionen tillskrivit den ett argument som står i strid med dess ståndpunkt, nämligen att kommissionen har medgett att målet är jämförbart med mål T-120/96.

67. Monsanto har medgett att Frankrike vid den muntliga förhandlingen har anfört argument mot att målen Lilly och Monsanto skulle vara jämförbara men anser dessa argument vara utan betydelse för utgången i målet, varför talan inte kan vinna bifall på denna grund.

Bedömning

68. Med denna grund har Republiken Frankrike gjort gällande att förstainstansrätten inte har beaktat dess och kommissionens argument om att målen Monsanto och Lilly inte är jämförbara. Även detta skulle kunna utgöra en överträdelse av principen om rätten till ett försvar. Denna princip innebär att parterna inte endast skall ges tillfälle att yttra sig, utan även att förstainstansrätten skall ta del av och granska dessa yttranden såvitt de har avgörande betydelse i målet.

69. Vad avser kommissionens argument skall det anmärkas att förstainstansrättens konstateranden i detta hänseende förekom redan i förhandlingsrapporten och att kommissionen enligt förhandlingsprotokollet godtog dessa utan att göra några invändningar.

70. Vad gäller Republiken Frankrike så framgår det inte vilka argument denna framförde vid den muntliga förhandlingen. Det går därför inte att avgöra om och på vilket sätt förstainstansrätten borde ha beaktat dessa argument. Under alla förhållanden kan man utgå ifrån att Republiken Frankrikes argument i detta avseende har framkommit genom dess argumentation i målet. Såsom kommer att framgå i det följande är frågan om huruvida målen Lilly och Monsanto är jämförbara utan betydelse för utgången i målet. Härav följer att förstainstansrätten inte har varit skyldig att beakta dessa argument.

B - Överträdelse av gemenskapsrätten

71. Inom ramen för denna grund har Republiken Frankrike invänt att förstainstansrätten borde ha kommit till ett annat slut i målet Monsanto än i målet Lilly, och har för detta ändamål redogjort för skillnaderna mellan de båda målen.

72. Kommissionen däremot har direkt angripit förstainstansrättens argumentation i domen Lilly. Förstainstansrätten har å ena sidan bortsett från sambandet mellan förordning nr 2377/90 och andra veterinärmedicinska bestämmelser, särskilt det tillfälliga förbudet mot användning av BST, då den slog fast att Monsanto hade rätt att inge en ansökan om fastställande av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängd. Å andra sidan har förstainstansrätten i allt för hög grad begränsat kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning inom ramen för detta förfarande liksom de faktorer som den därvid skall beakta.

1) Den av Republiken Frankrike anförda grunden - huruvida målen Monsanto och Lilly är jämförbara

Parternas argument

73. Republiken Frankrike räknar upp en rad indicier för att visa att målen Monsanto och Lilly inte är jämförbara:

- Förstainstansrätten har inte förenat de båda målen.

- Förstainstansrätten har beslutat att inleda den muntliga förhandlingen utan föregående åtgärder för bevisupptagning trots att den i målet Lilly beslutade att ställa två skriftliga frågor till kommissionen.

- Inte heller Monsanto har hela tiden varit övertygat om att de båda målen är jämförbara: I begäran om att målen Monsanto och Lilly skulle förenas talas om "mycket likartade omständigheter", medan Monsanto i yttrandet över domen i målet Lilly talade om "extremt likartade omständigheter". Trots detta har Monsanto vid denna tidpunkt även talat om att grunderna för klagomålen i de båda fallen endast i princip är desamma ("generally the same").

74. Övriga argument som Frankrike har anfört mot att de båda målen är jämförbara riktar sig i materiellt hänseende mot domen i målet Lilly. Dessa kommer att behandlas nedan.

75. Monsanto betonar att det är upp till förstainstansrätten att besluta om förening av två mål liksom om vidtagandet av processförberedande åtgärder, såsom beslut om att ställa frågor. Att upprepa frågorna som ställdes i målet Lilly skulle vara onödigt redan av det skälet att förstainstansrätten i de ingivna svaren fick nödvändiga upplysningar och att dessa kunde användas även i målet Monsanto.

Bedömning

76. Eftersom domen i målet Lilly endast är direkt rättsligt bindande för parterna i det målet, kan resonemanget om jämförbarheten mellan de båda målen inte ha någon direkt avgörande betydelse. De kan endast ge argument i fråga om huruvida förhållandena i detta mål skall prövas i enlighet med samma bestämmelser som förhållandena i målet Lilly, och om dessa bestämmelser skall tolkas på samma sätt.

77. De uppräknade indicierna kan inte bidra till att lösa detta problem. Huruvida förstainstansrätten eller Monsanto i någon fas av förfarandet i större eller mindre utsträckning var övertygad som att de båda målen var jämförbara, är utan betydelse för bedömningen av sakförhållandena eller för tolkningen av tillämpliga bestämmelser.

78. För övrigt skulle man kunna tolka dessa indicier snarare som resultatet av förstainstansrättens respektive Monsantos lämplighetsresonemang än som indikationer på skillnader mellan de båda målen, och de skall därför inte beaktas.

79. Eftersom resonemang om huruvida de båda målen är jämförbara inte har någon avgörande betydelse för utgången i målet kan inte heller en eventuell underlåtenhet att beakta Republiken Frankrikes argument i denna fråga leda till att domen skall upphävas.

2) Kommissionens grund för sin talan - granskningen av målet Lilly

80. Kommissionen har framfört invändningar som direkt vänder sig mot förstainstansrättens argumentation i målet Lilly. Monsanto har i första hand anfört att dessa invändningar skall avvisas och i andra hand att de skall ogillas.

a) Upptagande till sakprövning

Parternas argument

81. Monsanto anser att denna invändning mot domen i målet Lilly inte skall tas upp till sakprövning. Dessutom har kommissionen själv avsagt sig allt intresse att klaga då den tog upp BST i bilaga 2.

82. Frankrike har anfört att beslutet att ta upp BST i bilaga 2 ännu inte har fattats.

83. Kommissionen har gjort gällande att den med förslaget att ta upp BST i bilaga 2 i förordning nr 2377/90 endast har rättat sig efter domarna i målen Monsanto och Lilly. Pressmeddelandet klargör förhållandena; av övervägandena som ligger till grund för kommissionens förslag framgår det att kommissionen ännu har betänkligheter. Vidare har förslaget ännu inte antagits. I Kommittén för anpassning till tekniska framsteg av direktiven för veterinärmedicinska läkemedel har en övervägande del av medlemsstaterna röstat mot förslaget. Slutligen är det uteslutande förhållandena vid tidpunkten för grundens framställande som är avgörande för om den skall tas upp till sakprövning. Dessutom kan EG-domstolen inom ramen för prövningen av en grund endast avgöra rättsfrågor.

Bedömning

84. Först skall erinras om att domen i målet Lilly endast är bindande för parterna i det målet. Däremot skall i detta mål skälen för domen i målet Lilly undersökas såvitt de stödjer förstainstansrättens dom i målet Monsanto och är föremål för överklagandet av denna.

85. Vad gäller kommissionens förslag att ta upp BST i bilaga 2 till förordning nr 2377/90, skulle man därav kunna dra slutsatsen att det inte längre finns något föremål för denna talan. Enligt artikel 92.2 i rättegångsreglerna kan EG-domstolen när som helst vid sin prövning fastställa att det inte längre finns något föremål för talan.

86. En parts intresse av att fullfölja en ogiltighetstalan förfaller visserligen när den andra parten har godtagit det under tiden förändrade rättsläget, men för att ett sådant godtagande skall vara för handen är det inte tillräckligt att den andra parten endast tillfälligt - i avvaktan på ett slutligt beslut - följer ett beslut som ännu inte har vunnit laga kraft.

87. Härav följer att föremålet för denna talan ännu inte slutligt har avgjorts.

88. Vid en isolerad betraktelse av de grunder Republiken Frankrike har anfört kan man emellertid av andra skäl betvivla om invändningar mot argumentationen i förstainstansrättens dom i målet Lilly skall prövas i sak. Enligt fast rättspraxis skall överklagandet, i enlighet med artikel 112.1 c i rättegångsreglerna, "specificera de grunder och rättsliga argument som åberopas till stöd för begäran". Republiken Frankrike har inte vänt sig mot någon särskild del av domen i målet Lilly, utan har uttryckligen motsatt sig all granskning av denna dom. Om kommissionen endast tillåts understödja den av Republiken Frankrike framförda grunden, skulle eventuellt dessa invändningar mot domen i målet Lilly inte tas upp till sakprövning.

89. Kommissionen är emellertid i detta förfarande inte endast intervenient, utan, på grund av sin delaktighet i domstolsförfarandet, en "annan part i förfarandet". EG-domstolen har till och med när det gäller intervenienter i domstolsförfarandet slagit fast att dessa i sina svarsinlagor får framföra självständiga grunder angående varje rättsfråga som den överklagade domen är grundad på. Om detta gäller intervenierande parter i förfarandet i förstainstansrätten, borde det i än högre grad gälla svarandeparten i domstolsförfarandet.

b) Monsantos behörighet att inge en ansökan

90. Parterna tvistar om kopplingen mellan fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder och tillståndet att släppa ut en substans på marknaden (nedan kallat tillstånd att släppa ut på marknaden). Den gemensamma utgångspunkten är artikel 6.1 första stycket i förordning nr 2377/90. Enligt denna fastställs ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder efter ansökan från "den som ansvarar för utsläppandet på marknaden, när substansen är - avsedd att användas i veterinärmedicinska läkemedel för att tillföras livsmedelsproducerande djur och - avsedd att släppas ut på marknaden i en eller flera medlemsstater som inte tidigare godkänt användning av den berörda substansen för livsmedelsproducerande djur ...".

Parternas argument

91. Enligt kommissionens uppfattning utgör bestämmelserna om fastställande av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder enligt förordning nr 2377/90 och om tillstånd att släppa ut på marknaden i enlighet med direktiv 81/851 och förordning nr 2309/93 ett enhetligt system. Båda aspekterna förutsätter en vetenskaplig bedömning och de avser båda att skydda folkhälsan. Ett tidsintervall mellan fastställandet av ett gränsvärde och ett tillstånd att släppa ut på marknaden skulle kunna kräva en dubbel vetenskaplig prövning. Fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåta restmängder skulle dessutom erfordra ett tillstånd att släppa ut på marknaden och inte ske oberoende av ett sådant tillstånd. Därmed skulle det vara vetenskapligt och rättsligt koherent att använda de båda regelverken på ett enhetligt sätt. Ett tillstånd att släppa ut på marknaden skulle emellertid vara uteslutet om detta skulle vara förbjudet enligt vissa bestämmelser - såsom det tillfälliga förbudet. Följaktligen skulle inte heller förutsättningarna enligt artikel 6.1 första stycket i förordning nr 2377/90 vara uppfyllda om det på grund av bestämmelser såsom det tillfälliga förbudet skulle vara rättsligt omöjligt att släppa ut substansen på marknaden.

92. Enligt den franska regeringens uppfattning måste förordning nr 2377/90 tillämpas mot bakgrund av de samlade bestämmelserna om veterinärmedicinska läkemedel. Därvid skall särskilt den av EG-domstolen erkända försiktighetsprincipen beaktas.

93. Monsanto har gjort gällande att gemenskapen vidare har rätt att till skydd för folkhälsan förbjuda saluföring av substanser. Det tillfälliga förbudet utgör det bästa exemplet på detta. Under alla förhållanden måste man skilja fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder från det tillfälliga förbudet, något som kommissionen har tillstått i sitt pressmeddelande och som förstainstansrätten har betonat i målet Boehringer.

94. På EG-domstolens begäran har parterna yttrat sig över frågan huruvida fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder har betydelse för importen av mjölk och mjölkprodukter.

95. Kommissionen har gjort gällande att det inte förekommer några kontroller av restmängder av BST i mjölk och mjölkprodukter och att fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder följaktligen är utan betydelse för importen av dessa produkter.

96. Frankrike har på ett utförligt sätt redogjort för de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om riktlinjer och kontroller av mjölk och mjölkprodukter från tredje land. Med hänvisning till rådets beslut 1999/879/EG om tillstånd att släppa ut BST på marknaden har Frankrike dragit slutsatsen att fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder är utan betydelse för importen när det, som i detta fall, är fråga om en begäran om upptagande i bilaga 2 till förordning nr 2377/90, vilken inte hänvisar till bestämmelser om import av mjölk och mjölkprodukter.

97. Monsanto fruktar att vissa medlemsstater, förutsatt att BST inte tas upp i bilaga 2 till förordning nr 2377/90, skulle vara frestade att vidta ensidiga skyddsåtgärder. Dessa skulle begränsa den fria rörligheten för varor och leda till ett åsidosättande av "WTO-avtalet om tillämpningen av sanitära och fytosanitära åtgärder".

Bedömning

98. Förstainstansrätten fastslog i domen i målet Lilly å ena sidan att avsikten att släppa ut en substans på marknaden är tillräcklig för att det skall finnas en behörighet att inge en ansökan i enlighet med artikel 6.1 första stycket i förordning nr 2377/90 och, å andra sidan att fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder är helt oberoende av förfarandet att ge tillstånd att släppa ut på marknaden. Endast avseende detta senare förfarande har stadgats att tillstånd att släppa ut på marknaden inte skall lämnas på grund av en bestämmelse såsom den om det tillfälliga förbudet.

99. Förstainstansrätten har i målet Boehringer kompletterat sin argumentation om förhållandet mellan förordning nr 2377/90 och bestämmelserna om utsläppande på marknaden genom att hänvisa till artikel 15 i förordning nr 2377/90, i vilken föreskrivs att denna förordning "inte i något avseende [skall] beröra tillämpningen av den gemenskapslagstiftning som förbjuder användningen inom djurhållning av vissa substanser med hormonella verkningar ... [eller] de åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna för att förhindra obehörig användning av veterinärmedicinska läkemedel". Därmed har det säkerställts att de båda förfarandena är oberoende av varandra.

100. EG-domstolen har upprepade gånger slagit fast att en omtvistad rättakts lagenlighet skall bedömas i förhållande till de faktiska och rättsliga omständigheter som rådde när rättsakten antogs. Varken tillsvidarebeslutet om förbud mot BST eller ändringen i förordning nr 2377/90 genom förordning nr 1308/99 - båda dessa rättsakter antogs efter förstainstansrättens dom - kan följaktligen beaktas vid bedömningen av Monsantos behörighet att inge en ansökan vid tiden för kommissionens beslut. Det skall emellertid prövas huruvida rådets beslut om ett tillfälligt förbud, vilket antogs före kommissionens beslut, utesluter behörighet att inge en ansökan.

i) Tolkningen av artikel 6.1 första stycket i förordning nr 2377/90

101. Artikel 6.1 första stycket i förordning nr 2377/90 synliggör en nära koppling mellan utsläppandet av en substans på marknaden och fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder. Behörig att ansöka är endast den som ansvarar för utsläppandet på marknaden, varför det utan saluföring i princip inte föreligger någon behörighet att ansöka. Dessutom krävs enligt artikel 6.1 första stycket andra strecksatsen att substansen skall vara avsedd att "släppas ut på marknaden" i gemenskapen.

102. Veterinärmedicinska läkemedel får emellertid enligt direktiv 81/851 och förordning nr 2309/93 endast släppas ut på marknaden med tillstånd. Följaktligen kan man svårligen föreställa sig en substans som är avsedd att släppas ut på marknaden utan att det föreligger ett sådant tillstånd. Det är just vid avslag på en ansökan om tillstånd att släppa ut på marknaden som det tillfälliga förbudet mot BST är verkningsfullt.

103. För en sådan begränsning i behörigheten att inge en ansökan i enlighet med förordning nr 2377/90 och möjligheten att få tillstånd att släppa ut på marknaden talar inte endast ordalydelsen i artikel 6.1 första stycket i förordning nr 2377/90, utan även omständigheten att fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder är en förutsättning för att tillstånd att släppa ut på marknaden skall meddelas.

104. Däremot är den slutsats som förstainstansrätten i domen i målet Boehringer har dragit av artikel 15 i förordning nr 2377/90 inte tvingande. Bestämmelsen anger endast att förordningen inte berör vissa av gemenskapens och medlemsstaternas åtgärder, inte att dessa åtgärder inte påverkar tillämpningen av förordningen.

105. Även bakgrunden till artikel 6.1 första stycket i förordning nr 2377/90 talar för att det inte är möjligt att ansöka när tillstånd inte får ges till att släppa ut substansen på marknaden. I artikel 7.1 i kommissionens förslag, vilken svarar mot nämnda bestämmelse, stadgas endast att den som ansvarar för utsläppandet på marknaden skall ansöka om fastställande av ett gränsvärde. Varken parlamentet eller Ekonomiska och sociala kommittén har berört denna del av förslaget. Även de publicerade ändringarna i kommissionens förslag tiger på denna punkt. Först vid den avslutande beredningen tillades villkoret för ansökan att substansen skulle vara avsedd att släppas ut på marknaden i en eller flera medlemsstater. Denna begränsning i behörigheten infördes således medvetet.

106. Endast målsättningen med förordning nr 2377/90 synes tala mot en sådan begränsning i behörigheten att ansöka. I övervägandena anges att gränsvärden måste fastställas för att främja folkhälsan, försäljningen av livsmedel med animaliskt ursprung och den gränsöverskridande handeln med dessa livsmedel. Inget av dessa mål kräver nödvändigtvis att en sådan substans släpps ut på den gemensamma marknaden. Motsvarande restmängder kan även finnas i importerade livsmedel. För att få ett enhetligt hälsoskydd inom den gemensamma marknaden synes det därför följdenligt att även de som vill släppa ut veterinärmedicinska läkemedel i de länder från vilka livsmedel importeras till gemenskapen, ges behörighet att ansöka.

107. Redan nämnda artikel 15 i förordning nr 2377/90 anger emellertid att i varje fall det här aktuella upptagandet av substanser i bilaga 2 till förordning nr 2377/90 endast har begränsade återverkningar på rättssäkerheten eftersom förordningen inte fullständigt utesluter att medlemsstaterna vidtar åtgärder.

108. Denna bedömning vinner stöd vid beaktande av tillämpliga regler om saluföring av importerad mjölk och mjölkprodukter. Enligt direktiv 92/46/EEG skall i princip samma gränsvärden gälla för importerad mjölk som för den som har producerats inom gemenskapen. Detta direktiv hänvisar flera gånger till gränsvärdena i bilagorna 1 och 3 till förordning nr 2377/90. Vidare anges i direktiv 96/23/EG att bilaga 4 till förordning nr 2377/90 skall beaktas. Däremot har bilaga 2 till förordning nr 2377/90 inte nämnts, vilket också ligger nära till hands eftersom denna inte direkt stadgar om några gränsvärden.

109. Således föreligger det enligt artikel 6.1 första stycket i förordning nr 2377/90 inte någon behörighet att ansöka när det av rättsliga skäl är omöjligt att inom gemenskapen saluföra aktuell substans.

ii) Det tillfälliga förbudet

110. Tolkningen av artikel 6.1 första stycket i förordning nr 2377/90 vinner, framför allt när det gäller substanser baserade på BST, stöd i bakgrunden till det tillfälliga förbudet.

111. Den första lydelsen av det tillfälliga förbudet hade ännu inte till syfte att begränsa behörigheten att ansöka enligt förordning nr 2377/90. Artikel 1 i beslut 90/218 stadgade om ett förbud mot all användning av BST "trots att ansökningarna skall prövas vetenskapligt och tekniskt enligt fastställda gemenskapsregler".

112. Denna formulering övergavs emellertid i och med rådets beslut av den 10 februari 1992. Härefter har det inte längre hänvisats till någon fortlöpande prövning av ansökningar. Redan denna ändrade lydelse leder till slutsatsen att lagstiftaren har sagt nej till ytterligare prövningar av ansökningar rörande BST.

113. Särskild vikt skall läggas vid beslut 94/936. I och med detta förlängdes det tillfälliga förbudet med mer än fem år, medan samtliga föregående beslut endast hade inneburit månadsvisa förlängningar, eller maximalt med två år. Medan man vid införandet av det tillfälliga förbudet kunde utgå ifrån att det endast utgjorde ett övergående hinder för utsläppande på marknaden kunde man efter de flertaliga förlängningarna och särskilt den senaste förlängningen år 1994 inte längre vänta sig ett nära förestående tillstånd att släppa ut på marknaden.

iii) Tidsvinst

114. Det enda återstående argumentet för att ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder skall kunna fastställas utan att ett utsläppande på marknaden är möjligt, är att vinna tid vid beredningen av ett tillstånd att släppa ut på marknaden när det tillfälliga förbudet har upphört. Eftersom fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder är en förutsättning för ett tillstånd att släppa ut på marknaden, skulle man kunna anta att meddelandet av ett sådant tillstånd skulle gå fortare om man redan hade fastställt ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder. Båda förfarandena går emellertid i praktiken i varandra eftersom fastställandet av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder endast är ett steg i förfarandet att meddela tillstånd att släppa ut på marknaden. Även om ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder redan hade fastställts kan man utgå ifrån att man, vid prövningen av om ett tillstånd att släppa ut på marknaden kan meddelas, utifrån de senaste vetenskapliga rönen på nytt måste pröva det fastställda värdet. Följaktligen är den möjliga tidsvinsten vid meddelande av tillstånd att släppa ut på marknaden genom ett föregående fastställande av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder försumbart.

iv) Slutsats

115. Således har kommissionen kunnat avvisa Monsantos ansökan på grund av bristande behörighet. I detta avseende har förstainstansrätten felaktigt tillämpat gemenskapsrätten. Förstainstansrättens dom skall därför upphävas.

c) Huruvida kommissionen är bunden av yttrandet från Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel

116. Det är endast i andra hand som jag här måste ta ställning till huruvida kommissionen är bunden av yttrandet från Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel. Resonemanget blir endast aktuellt om man, tvärtemot vad jag har kommit fram till, skulle komma till slutsatsen att Monsanto är behörig att inge en ansökan.

Parternas argument

117. Kommissionen har invänt mot att förstainstansrätten har fastslagit att kommissionen är bunden av yttrandet från Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel, trots att artikel 6.3 i förordning nr 2377/90 endast kräver att kommissionen, med beaktande av kommentarerna från kommitténs medlemmar, utarbetar ett utkast till de åtgärder som skall vidtas. Åtgärdernas innehåll lämnas öppet i förordningen och den vardagliga betydelsen av begreppet "med beaktande av" kan inte jämställas med en skyldighet att anta ett visst synsätt. Vidare lämnar bestämmelsen entydigt kommissionen ett utrymme för skönsmässig bedömning, om åsikterna skiljer sig åt mellan kommitténs medlemmar.

118. Artikel 6.3 i förordning nr 2377/90 kräver endast att kommissionen utarbetar ett utkast men reglerar inte vilket innehåll detta skall ha. Förfarandet enligt denna förordning är endast reglerat vad avser tidsfristerna men inte vad gäller det beslut som kommissionen skall fatta.

119. Denna tolkning motsvaras av synsättet att gemenskapsrätten i princip antas gentemot de vetenskapliga kommittéerna, det vill säga att de endast är rådgivande organ. På samma sätt förhåller det sig på den internationella arenan och i andra stater.

120. Det politiska ansvaret för en bibehållen hög nivå på hälsoskyddet inom gemenskapen och i medlemsstaterna kräver att den vetenskapliga bedömningen vägs mot övriga faktorer, såsom den vetenskapliga osäkerheten, konsumentskyddet, etiska överväganden och försiktighetsprincipen. EG-domstolen har slagit fast dessa faktorer.

121. Frankrike har anfört att beslut 1999/879 har fattats till skydd för människors och djurs hälsa. Parlamentets rapport rörande dessa åtgärder betonar uttryckligen hälso- och konsumentskyddet.

122. Det framgår av domen i målet Pharos att kommissionen vid sina förslag inom ramen för kommittologiförfarandet har ett utrymme för skönsmässig bedömning.

123. Monsanto betonar att ordalydelsen i artiklarna 6.3-6.5 i förordning nr 2377/90 entydigt kräver att kommissionen skall utarbeta ett förslag utifrån yttrandet från Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel och att detta sedan skall underställas Kommittén för anpassning till tekniska framsteg av direktiven för avskaffande av tekniska handelshinder inom sektorn för veterinärmedicinska läkemedel. Dessutom måste förfarandet enligt förordning nr 2377/90 om fastställande av gränsvärden ske "med ledning av en enda vetenskaplig värdering av högsta möjliga kvalitet".

124. Monsanto menar att endast vetenskapliga överväganden skall beaktas, varför kommissionen inte på grund av andra överväganden får frångå den vetenskapliga kommitténs yttrande.

125. Monsanto har särskilt åberopat generaladvokaten Mischos förslag till avgörande i målet Pharos till vilket förstainstansrätten uttryckligen har hänvisat i målet Lilly.

126. Först i den andra fasen i tillståndsförfarandet enligt förordning nr 2377/90 - efter ett eventuellt avstyrkande yttrande från Kommittén för anpassning till tekniska framsteg av direktiven för avskaffande av tekniska handelshinder inom sektorn för veterinärmedicinska läkemedel skulle kommissionen enligt domen i målet Pharos ha ett utrymme för skönsmässig bedömning.

127. Förstainstansrätten har även i domen i målet Boehringer uttryckligen befäst domen i målet Lilly och slagit fast att institutionerna inte med hänvisning till att de har vägrat fastställa gränsvärden enligt förordning nr 2377/90 kan förbjuda att vissa substanser släpps ut på marknaden.

128. Övriga av kommissionen uppräknade rättsakter står inte i strid med denna åsikt. Även dessa föreskriver om reglerade förfaranden, vars bedömning kommissionen är bunden av.

129. Däremot står ett ensidigt avslag på en ansökan i strid med förordning nr 2377/90.

130. Dessutom försöker kommissionen felaktigt att ge intryck av att BST äventyrar människors hälsa, trots att Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel i juli 1999 på nytt konstaterade att BST inte är förknippat med några risker för människan och att även kommissionen i ett pressmeddelande av den 8 december 1999 medgav att BST inte utgör någon risk för konsumenternas hälsa.

Bedömning

131. Det skall prövas huruvida kommissionen efter att Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel har yttrat sig fortfarande har ett utrymme för skönsmässig bedömning, som tillåter den att avvika från yttrandet. I detta fall skall även prövas vad kommissionen skulle kunna grunda ett sådant beslut på.

132. I artikel 6 i förordning nr 2377/90 i dess - här tillämpliga - fram till år 1999 gällande lydelse stadgades det om en snäv tidsram för förfarandet om upptagande av nya farmakologiskt verksamma substanser i bilagorna 1, 2 eller 3 till nämnda förordning. Kommissionen var tvungen att inom 30 dagar efter en endast formell prövning av ansökan överlämna den till Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel, att inom 120 dagar överlämna utkastet till åtgärder till denna kommitté eller inhämta kompletterande upplysningar och sedan inom en ytterligare frist om 90 dagar överlämna nämnda utkast. Sökanden hade ytterligare 60 dagar på sig att inkomma med förklaringar till kommittén, innan ytterligare en frist om 60 dagar tog vid inom vilken kommissionen å sin sida var tvungen att överlämna ett utkast till Kommittén för anpassning till tekniska framsteg av direktiven för avskaffande av tekniska handelshinder inom sektorn veterinärmedicinska läkemedel.

133. I motsats till denna precisa reglering av tidsramarna, vilken EG-domstolen har luckrat upp i domen i målet Pharos när det gäller den prövning som skall ske av Kommittén för anpassning till tekniska framsteg av direktiven för veterinärmedicinska läkemedel, innehöll artiklarna 6 och 8 i förordning nr 2377/90 i här tillämplig lydelse knappt några uppgifter om innehållet i de föreslagna åtgärderna. Endast artikel 6.3 första meningen slog fast att utkastet skulle utarbetas "med beaktande av de kommentarer som gjorts av kommitténs medlemmar". "Med beaktande av" kan knappast ses som att kommitténs omröstningsresultat är tvingande. Formuleringen innebär emellertid att kommissionen inte kan frångå ett sådant omröstningsresultat, utan att motivera avvikelsen.

134. En på detta sätt uppluckrad bundenhet för kommissionen till vetenskapliga kommittéers yttranden framgår även av principiella överväganden om kommissionens och de vetenskapliga utskottens demokratiska legitimitet. Medan kommissionen utövar offentlig makt med stöd av artikel 155 i EG-fördraget (nu artikel 211 EG) och får sin legitimitet genom Europaparlamentets politiska kontroll, kan medlemmar i Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel endast åberopa sin vetenskapliga legitimitet. Denna är inte tillräcklig för att motivera utövandet av offentlig makt.

135. Härav följer emellertid inte att kommissionen vid dess beslut om utkast till åtgärder som skall vidtas enligt artiklarna 6.4 och 6.5 i förordning nr 2377/90 skulle ha ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Av övervägandena till förordningen går att utläsa på vilka grunder kommissionen kan stödja sitt beslut och vad den därvid har att hålla sig till. För att skydda folkhälsan måste enligt tredje övervägandet "gränsvärden fastställas i enlighet med allmänt erkända principer för säkerhetsvärdering". Enligt sjätte övervägandet är det "nödvändigt att fastställa ett förfarande för att inom gemenskapen fastställa gränsvärden för restkoncentrationer av veterinärmedicinska läkemedel med ledning av en enda vetenskaplig värdering av högsta möjliga kvalitet".

136. Målet med fastställandet av gränsvärden är enligt denna bestämmelse uteslutande skyddet för folkhälsan. Följaktligen kan kommissionen vid ett beslut som frångår resultatet av omröstningen i Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel inte stödja sig på vilken målsättning som helst, utan endast på skyddet för folkhälsan.

137. För att kunna fastställa kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning skall det vidare beaktas att övervägandena även konkretiserar den metod enligt vilken man finner den nivå som skall fastställas. Det skall genomföras en säkerhetsbedömning enligt allmänt erkända principer, men den skall också vara enhetlig och av högsta möjliga kvalitet. Därmed kan kommissionen inte godtyckligt avvika från den säkerhetsbedömning som Kommittén för veterinärmedicinska läkemedel har gjort, utan måste i princip framföra eventuella tvivel inom ramen för detta förfarande så att kommittén å sin sida kan beakta dessa i sitt yttrande. Endast när kommittén inte vederlägger kommissionens tvivel avseende skyddet för folkhälsan, men ändå kommer till ett annat resultat, kan kommissionen frångå kommitténs yttrande.

138. I detta fall har kommissionen inte underställt Kommittén för veterinärmedicinska livsmedel sina tvivel. Inte heller har i det omtvistade beslutet angetts att skälet för kommissionens beslut skulle vara skyddet för folkhälsan och att kommittén inte tillräckligt beaktat detta.

139. Följaktligen lider kommissionens beslut inte bara av bristande motivering, utan också av ett allvarligt rättegångsfel. Båda bristerna medför att beslutet skall upphävas.

140. Om EG-domstolen i strid med den här företrädda uppfattningen skulle komma till slutsatsen att Monsanto var behörig att ansöka i förfarandet enligt artikel 6 i förordning nr 2377/90, skall förstainstansrättens dom som nu är i fråga inte upphävas.

C - Överklagandet

141. Enligt den här företrädda lösningen skall förstainstansrättens dom under alla förhållanden upphävas.

142. En återförvisning av målet till förstainstansrätten är inte nödvändig. Monsantos talan kan inte vinna bifall på någon av de i första instans framförda grunderna för överklagandet, eftersom Monsanto - enligt den här företrädda uppfattningen - inte var behörigt att inge en ansökan om fastställande av ett gränsvärde för högsta tillåtna restmängder. Monsantos överklagande skall därför avvisas.

IX - Kostnader

143. Enligt artikel 122 i EG-domstolens rättegångregler beslutar denna över kostnaderna om överklagandet avvisas eller slutlig dom avkunnas.

144. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, vilka enligt artikel 118 skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna - vilka omfattar kostnaderna för den ursprungliga talan och för överklagandet - om detta har yrkats. Kommissionen och Republiken Frankrike har framställt kostnadsyrkanden. Monsanto skall därmed - såsom tappande part - förutom de egna kostnaderna förpliktas att ersätta kommissionens kostnader och de kostnader Republiken Frankrike har haft som part i detta förfarande.

145. Enligt artikel 69.4 första stycket i rättegångsreglerna skall emellertid medlemsstater och institutioner som har intervenierat bära sina egna kostnader. Republiken Frankrike skall därför bära sina egna kostnader i förfarandet i förstainstansrätten.

X - Förslag till avgörande

146. Jag föreslår således att EG-domstolen beslutar följande:

1) Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 22 april 1999 i mål T-112/97, Monsanto Company mot Europeiska gemenskapernas kommission skall upphävas.

2) Den vid förstainstansrätten i mål T-112/97 väckta talan skall avvisas.

3) Monsanto Company skall bära sina egna rättegångskostnader, kommissionens kostnader i detta förfarande och i förfarandet i förstainstansrätten liksom Republiken Frankrikes kostnader som part i detta mål.

4) Republiken Frankrike skall bära sina egna kostnader i förfarandet i förstainstansrätten.