Förslag till avgörande av generaladvokat Tesauro föredraget den 19 januari 1995. - F. G. Roders BV m. fl. mot Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. - Begäran om förhandsavgörande: Tariefcommissie - Nederländerna. - Punktskatter på vin - Diskriminerande intern beskattning - Benelux-systemet. - Förenade målen C-367/93 till C-377/93.



Rättsfallssamling 1995 s. I-02229



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I det aktuella förfarandet, som består av elva mål som har uppkommit på grund av lika många begäran om förhandsavgörande från Amsterdams Tariefcommissie, begär man att domstolen åter skall uttala sig om tolkningen av artikel 95 i EG-fördraget i förhållande till beskattningen av vissa alkoholdrycker. Närmare bestämt rör det sig om att förse den nationella domstolen med medel för att den skall kunna fastställa om det är förenligt med artikeln att tillämpa differentierad beskattning, som man gör i Nederländerna, beroende på om det rör sig om druvviner och viner av andra frukter än druvor (nedan kallade "fruktviner").

Den nationella lagstiftningen

2 Det finns skäl att allra först erinra om det nationella rättsliga sammanhang som i sin tur återfinns inom ramen för Benelux-systemet.

Beloppen av och kriterierna för bestämmandet av punktskatter på fruktbaserade jästa drycker, både "icke-mousserande"(1) och mousserande, har nämligen harmoniserats genom "Konventionen om införande av enhetliga punktskatter och garantiavgifter" [vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå] som de tre Benelux-länderna ingick den 18 februari 1950(2) och som har ändrats genom tio efterföljande tilläggsprotokoll. I detta sammanhang skall det i synnerhet hänvisas till det sjätte tilläggsprotokollet av den 26 januari 1976, i vilket man har föreskrivit att icke-mousserande fruktviner som har producerats i eller importerats till Benelux-länderna åtnjuter befrielse från punktskatten på vin, eller att en särskild punktskatt på vin skall tillämpas på dem. Vid den tidpunkt då de sakförhållanden som utgör grunden för tvisten vid den nationella domstolen inträffade, gällde - vad gäller punktskattesatserna - det sjunde protokollet av den 14 september 1984. De pålagor som föreskrivs i protokollet återges i den nederländska lagen av den 30 maj 1963 om punktskatter på alkoholhaltiga ämnen(3), som har ändrats i flera repriser för att framför allt beakta de ändringar som har genomförts i Benelux-systemet.

3 I den version av 1963 års lag som gällde vid den tidpunkt då de sakförhållanden som utgör grunden för tvisten vid den nationella domstolen inträffade, skilde man i artiklarna 4 och 5 mellan icke-mousserande viner som omfattade såväl druvviner vilkas alkoholhalt inte överstiger 22 volymprocent, fruktviner vilkas alkoholhalt inte överstiger 15 volymprocent, som mousserande viner, som i sin tur omfattade både mousserande druvviner som mousserande viner som framställs av andra frukter än druvor. Varor som inte ingår i dessa kategorier, särskilt om de har en högre alkoholhalt än den som har angetts ovan, betraktas däremot som "alkoholhaltiga ämnen", på vilka man på grund av denna egenskap lägger en högre punktskatt på alkohol.

På alla icke-mousserande viner som framställs i eller importeras till Nederländerna läggs det i princip en punktskatt på vin och en särskild punktskatt på vin (artikel 2.2 och 2.3). På samma sätt lägger man på alla mousserande viner i princip en punktskatt på mousserande viner och en särskild punktskatt på mousserande viner (artikel 2.4 och 2.5). Enligt artiklarna 85 a och 88 d i denna lag är icke-mousserande fruktviner likväl befriade från punktskatterna, på villkor att de uppfyller vissa föreskrifter vad gäller märkning och förpackning. Vad däremot gäller mousserande fruktviner tillämpar man en lägre punktskattesats än på mousserande druvviner. Dessutom tillämpar man punktskatten på vin på importerade mousserande druvviner, medan importerade mousserande fruktviner har undantagits från den.

För fullständighetens skull, låt oss till sist påminna om att 1963 års lag har ersatts av lagen av den 31 oktober 1991 om förenkling och harmonisering av lagstiftningen avseende punktskatter(4), som i sin tur har ändrats genom lagen av den 24 december 1992 om avskaffande av tullgränser(5). Enligt den nya lagstiftning - som särskilt har syftat till att anpassa den nederländska lagstiftningen till rådets direktiv nr 92/83/EEG(6) och 92/84/EEG(7) - genom vilken man inom gemenskapen har företagit en harmonisering av punktskatternas struktur och en tillnärmning av punktskattesatserna behandlas frukt- och druvviner sedan den 1 januari 1993 på samma sätt, med andra ord tillämpar man samma punktskatter på dem.

Saken

4 Låt oss studera de sakförhållanden som ligger till grund för det aktuella förfarandet. Inspektören för tullavgifter och punktskatter ogillade elva klagomål, som vissa importörer hade väckt mot tillämpningen av punktskatter på vin och särskilda punktskatter på vin på varor som madeira, rödvin, champagne, vermouth och sherry. De berörda importörerna överklagade vart och ett av dessa beslut till Tariefcommissie.

Eftersom Tariefcommissie ansåg att domstolens beslut var nödvändigt, ingav den således elva begäran om förhandsavgörande avseende frågan om det är förenligt med artikel 95 att man i Nederländerna tillämpar differentierad beskattning beroende på om det rör sig om druv- eller fruktviner med beaktande av det annorlunda system som tillämpades på fruktviner vid den tidpunkt då de sakförhållanden som utgör grunden för tvisten vid den nationella domstolen inträffade, och beroende av att Nederländerna hör till Benelux-länderna och således skall iaktta den lagstiftning som har antagits inom ramen för detta. Detta är innehållet i den första fråga som ställs i varje beslut om begäran om förhandsavgörande, som endast varierar vad gäller omnämnandet av den produkt som det rör sig om, nämligen madeira med en alkoholhalt av 18 volymprocent (mål C-367/93), rödvin, 12 volymprocent (målen C-368/93, C-372/93 och C-375/93), champagne, 12 volymprocent (målen C-369/93, C-373/93 och C-377/93), vermouth, 13,5 volymprocent (mål C-370/93), och sherry, 17 volymprocent (målen C-371/93, C-374/93 och C-376/93). Genom en andra fråga, som är likadan beträffande alla ifrågavarande mål, har Tariefcommissie begärt att domstolen vid behov skall uttala sig om den kommande domens verkan i tiden, särskilt med beaktande av att en eventuell återbäring av punktskatterna skulle medföra betydande ekonomiska följder för Nederländerna, med tanke på att ett stort antal liknande mål för tillfället är anhängiga vid de nederländska domstolarna.

Den första frågan

5 Låt oss allra först påminna om att artikel 95 har som syfte - vilket domstolen har förklarat vid flera tillfällen - att "tillförsäkra den fria rörligheten för varor mellan medlemsstaterna under normala konkurrensförhållanden genom att avskaffa alla former av skydd som kan följa av att det tillämpas interna skatter som diskriminerar varor som härrör från andra medlemsstater, och att garantera att de interna skatterna är helt neutrala vad avser konkurrensen mellan inhemska och importerade produkter"(8).

Det är knappast nödvändigt att ytterligare påminna om att enligt den lydelse artikel 95 första stycket har "[skall] ingen medlemsstat, direkt eller indirekt, på varor från andra medlemsstater lägga interna skatter eller avgifter, av vilket slag de än är, som är högre än de skatter eller avgifter som direkt eller indirekt läggs på liknande inhemska produkter" och att - enligt andra stycket - "skall ingen medlemsstat på varor från andra medlemsstater lägga sådana interna skatter eller avgifter som är av sådan art att de indirekt skyddar andra varor". Medan första stycket kort sagt gör det nödvändigt att göra en jämförelse mellan beskattningen av inhemska och liknande importerade produkter, avser andra stycket däremot en diskriminerande beskattning av varor som - även om de inte är liknande produkter - ändå delvis, indirekt eller potentiellt konkurrerar med varandra.

6 Tariefcommissies frågor avser generellt tolkningen av artikel 95, utan att man i dessa har angett om man har begärt en tolkning av första eller andra stycket. Det förhållandet att man i hänskjutningsbesluten uttryckligen har nämnt domen av den 4 mars 1986(9), i vilken domstolen särskilt uttalade sig om likheten mellan frukt- och druvviner, tyder dock på att den nationella domstolen - med tanke på avgörandet av de tvister som har anhängiggjorts vid denna - anser det nödvändigt att domstolen skall tolka första stycket i artikel 95. I varje fall, och med beaktande av att den nederländska lagstiftningen - även om den skulle vara förenlig med första stycket i artikel 95 - icke desto mindre kan stå i strid med andra stycket i nämnda artikel, finns det skäl att förse den nationella domstolen också med de medel för tolkning som den behöver för att kunna bedöma den tvistiga lagstiftningen i förhållande till andra stycket i artikel 95.

Före en bedömning av denna punkt förefaller det i varje fall vara nödvändigt att mot bakgrund av artikel 233 i fördraget klargöra förhållandet mellan artikel 95 och den relevanta och specifika lagstiftningen om Benelux-länderna.

a) Förhållandet mellan artikel 95 och Benelux-systemet

7 Med beaktande av att jämförelsen mellan inhemska och importerade varor är en väsentlig beståndsdel i tillämpningen av artikel 95 är det helt uppenbart att definitionen av "inhemska varor" särskilt beror på förhållandet mellan artikel 95 och den relevanta lagstiftningen om Benelux-länderna. Denna sistnämnda har i själva verket åberopats under de nationella förfarandena för att hävda att det i skattehänseende relevanta territoriet är Benelux-ländernas territorium och inte Nederländernas territorium. I annat fall skulle tillämpningen av gemenskapsrätt - enligt inspektören för tullavgifter och punktskatter - leda till att integrationen av unionen mellan Benelux-länderna skulle undergrävas eller åtminstone att dess utveckling skulle hindras, vilket står i strid med artikel 233 i fördraget.

Om ett sådant antagande skulle godkännas, borde den jämförelse som avser tillämpningen av artikel 95 göras mellan förhållandet för de druv- och fruktviner som produceras i Benelux-länderna och förhållandet för de druv- och fruktviner som kommer från de andra medlemsstaterna. Detta skulle leda till att de druvviner som produceras i Luxemburg borde betraktas som inhemska produkter, vilket tydligen skulle leda till en annan sorts bedömning.

8 I detta skede finns det skäl att påminna om att det föreskrivs i artikel 233 i fördraget att "bestämmelserna i detta fördrag [inte] skall hindra förekomsten och genomförandet av de regionala unionerna mellan Belgien och Luxemburg samt mellan Belgien, Luxemburg och Nederländerna, i den mån syftena med dessa regionala unioner inte uppnås genom tillämpning av detta fördrag", även om medlemsstaterna i princip inte får åberopa bestämmelserna i en konvention som de ingått sinsemellan för att undandra sig tillämpningen av gemenskapsrätten(10).

Denna bestämmelse har - som domstolen har angett - "som syfte att undvika att tillämpningen av gemenskapsrätten skulle ha som verkan att den regionala unionen mellan dessa tre medlemsstater upplöses eller att dess utveckling hindras. Denna bestämmelse gör det således möjligt för de tre medlemsstaterna att tillämpa regler som gäller inom ramen för deras union så att gemenskapens regler får ge vika, i den mån denna union ligger före vad gäller verkställandet av den inre marknaden"(11). Med andra ord gör artikel 233 det möjligt att avvika från bestämmelserna i gemenskapsrätten, om detta framstår som nödvändigt för förekomsten och genomförandet av unionen och förutsatt att integrationsgraden inom den berörda sektorn är högre inom unionens område jämfört med gemenskapens område.

9 Som framgår redan av beskrivningen av den relevanta nationella lagstiftningen är integrationen inom sektorn för alkoholpunktskatter inom Benelux-ländernas område endast begränsad till en harmonisering av skattesatserna. Men harmoniseringen är ofullständig i den mån de luxemburgska vinerna fram till den 1 januari 1993 åtnjöt en särskild behandling i skattehänseende som befriade dessa från den särskilda punktskatten på vin och den särskilda punktskatten på mousserande viner.

Även om det skall medges att Benelux-staterna har uppnått en högre integrationsnivå vad avser punktskatter än vad som har uppnåtts på gemenskapsnivå - med beaktande av att man först nyligen har förverkligat en tillnärmning av skatterna inom gemenskapen - bör det ändå undersökas om en avvikelse från artikel 95 verkligen är nödvändig för att säkerställa en sådan integration. Med andra ord bör man fråga sig om en eventuell "överträdelse" av artikel 95 är oundviklig för att det mer avancerade Benelux-systemet skall fungera korrekt.

10 Det bör anses att svaret endast kan bli nekande, eftersom tillämpningen av de harmoniserade skattesatserna - såsom den föreskrivs i Benelux-systemet - garanterat kan genomföras genom att man fullt iakttar artikel 95. Det är nämligen svårt att föreställa sig på vilket sätt iakttagandet av denna artikel skulle kunna ha en negativ inverkan på Benelux-systemets korrekta funktion med beaktande av framför allt att de stater som hör till Benelux-området fortsätter att ta ut de ifrågavarande punktskatterna - visserligen på en harmoniserad grundval - men var och en för egen räkning(12).

Slutligen skall Nederländernas territorium anses som det i skattehänseende relevanta territoriet vad gäller tillämpningen av artikel 95, oberoende av det särskilda Benelux-systemet.

b) Artikel 95 första stycket

11 Tillämpningen av artikel 95 första stycket gör det nödvändigt - som redan sagts - att göra en jämförelse mellan beskattningen av inhemska varor och "liknande" importerade produkter, ett begrepp som - liksom domstolen vid flera tillfällen har fastställt - skall tolkas "med tillräcklig flexibilitet"(13). För att kunna göra en bedömning enligt innebörden i och syftet med artikel 95 första stycket bör man således beakta a) produkternas ursprung, b) dessas likhet, och c) den eventuella diskriminerande karaktären.

12 I det föreliggande fallet har det inte ifrågasatts att de varor som omfattas av den gynnsamma behandlingen huvudsakligen är inhemska medan fruktvinerna uteslutande importeras från andra medlemsstater. Det har inte heller ifrågasatts vare sig att icke-mousserande fruktviner har undantagits från punktskatten på viner - vilken i princip tillämpas på dem - eller att det på mousserande fruktviner tillämpas en lägre punktskatt än den som tillämpas på mousserande druvviner, och att det för övrigt endast är på importerade mousserande fruktviner som man utöver punktskatten på mousserande viner även tillämpar punktskatten på vin, vilket endast belastar mousserande druvviner respektive mousserande fruktviner.

Under sådana förutsättningar skall det endast undersökas om varorna i fråga är eller inte är liknande produkter.

13 Enligt domstolens fasta rättspraxis, i vilken en vid tolkning av begreppet likhet har godtagits, bedöms begreppet genom en undersökning av om de berörda varorna "har liknande egenskaper som svarar mot samma behov hos konsumenterna"(14). Det rör sig således om ett kriterium som inte förutsätter strikt motsvarighet utan liknande egenskaper hos varorna och att deras användningssätt är jämförliga.

Vad i synnerhet gäller bedömningen av karaktären av likheten mellan fruktviner och druvviner hade domstolen tillfälle att i domen kommissionen mot Danmark ange att "det skall tas i beaktande, dels objektiva egenskaper hos de två grupperna av drycker, såsom deras ursprung, framställningsprocess, organoleptiska egenskaper, i synnerhet deras smak och alkoholhalt, dels om de två grupperna av drycker, kan eller inte kan svara mot samma behov hos konsumenterna"(15).

14 I samma dom drog domstolen dessutom slutsatsen att bordsviner av druvor och bordsviner av frukter är liknande produkter. Detta avgörande skall beaktas, även om det kan antas att det förhållandet att en likhet har fastställts mellan de två vinkategorierna i fråga kan ha gjort vinkännarna (givetvis kännarna av druvviner) besvikna. Det har dessutom inte föreskrivits att smak och tycke alltid skall vara förenliga med gemenskapsrätten.

Eftersom det i målen vid den nationella domstolen är fråga om huruvida fem olika alkoholdrycker som framställs av druvor - däribland just bordsvinerna - är produkter som liknar fruktviner, skall det likväl göras en bedömning av om fruktvinerna svarar mot var och en av de varor som är i fråga.

- Rött bordsvin (målen C-368/93, C-372/93 och C-375/93)

15 I domen kommissionen mot Danmark - som har nämnts flera gånger - besvarade domstolen, såsom nyss har visats, sådana frågor jakande, genom att fastställa att "både frukt- och druvviner framställs av samma typ av basvaror, dvs. jordbruksprodukter, och genom samma process, dvs. naturlig jäsning"(16), medan det inte är relevant i detta sammanhang att fruktvinernas slutliga alkoholhalt uppnås genom att etylalkohol tillsätts, med beaktande av att även druvvinernas alkoholhalt kan höjas enligt samma metod. Domstolen framhöll dessutom att de två kategorierna av dryck har liknande organoleptiska egenskaper, i synnerhet beträffande smak och alkoholhalt, och svarar mot samma behov hos konsumenterna, "eftersom de kan lämpa sig för samma konsumtionssätt, nämligen både som en läskande och uppfriskande dryck och som måltidsdryck"(17), och angav sedan att "likheten mellan de krav som uppfylls av de två kategorierna av dryck kan inte ifrågasättas på grund av den omständigheten att konsumtionen av fruktviner alltid är begränsad jämförd med konsumtionen av druvviner"(18).

Det är således uppenbart - mot bakgrund av denna rättspraxis - att rött bordsvin som är föremål för målen C-368/93 och C-372/93 skall anses vara en produkt som liknar de fruktviner som produceras i Nederländerna.

16 Återstår att fråga, såsom den nederländska regeringen har hävdat, om det mål som ligger till grund för mål C-375/93 avseende röda kvalitetsviner som produceras i ett bestämt område skall avgöras på ett annat sätt. Av tillämpningen av de kriterier som domstolen har utvecklat förefaller det - åtminstone vid första anblicken - att framgå att sådana viner skall betraktas som produkter som liknar fruktviner i den mening som avses i artikel 95 första stycket i fördraget.

Den enda omständighet som kan utgöra en åtskillnad mellan röda kvalitetsviner och bordsviner består nämligen i att det under inga omständigheter är möjligt att höja alkoholhalten i röda kvalitetsviner som produceras i ett bestämt område genom att tillsätta etylalkohol. Är detta tillräckligt för att utesluta likheten med fruktviner? Man är starkt frestad att besvara frågan jakande. Det bör dock medges att en sådan omständighet inte kan anses vara avgörande. I annat fall skulle man komma till en slutsats - som står i strid med nämnda rättspraxis - enligt vilken fruktviner är produkter som liknar druvviner endast under förutsättningen att man till dessa sistnämnda åtminstone i liten mängd har tillsatt etylalkohol. Samma slutsats som i fråga om röda bordsviner gäller alltså också i fråga om förhållandet till röda kvalitetsviner som produceras i ett bestämt område.

- Starkviner: sherry (målen C-371/93, C-374/93 och C-376/93), madeira (mål C-367/93), vermouth (mål C-370/93)

17 Den ovan nämnda domen kommissionen mot Danmark innehåller också omständigheter som är användbara med tanke på likheten mellan fruktviner och starkviner av druvor, såsom sherry. I denna dom har domstolen faktiskt gjort en åtskillnad mellan bordsviner (oberoende av om de är frukt- eller druvviner) och starkviner som - till skillnad från de förstnämnda - konsumeras "som aperitif och ... som dessertviner", vilket innebär att dessa svarar mot andra behov hos konsumenterna än de som bordsvinerna svarar mot.

Till detta kommer skillnaden i alkoholhalt, eftersom sherry har en alkoholhalt av 17 volymprocent medan alkoholhalten i druvviner - som behandlas gynnsamt i Nederländerna - inte överstiger 15 volymprocent. Samma överväganden är tillämpliga även på madeira, med beaktande av i synnerhet det förhållandet att det är fråga om ett starkvin med en alkoholhalt av 18 volymprocent.

18 Resonemanget förefaller däremot att vara mer invecklat vad gäller vermouth, med beaktande av att det är fråga om en dryck vars alkoholhalt är 13,5 volymprocent och som därför vid första anblicken skulle kunna likställas med fruktviner. Det skall likväl beaktas att vermouth till skillnad från druv- och fruktviner inte framställs av samma råvaror som dessa viner. Till vinet - som visserligen används vid produktionen av vermouth - tillsätts förutom etylalkohol även en liten mängd örtblandning, som ger denna typ av dryck dess helt särskilda smak.

Med förbehåll för den nationella domstolens bedömning av förekomsten av fruktviner med liknande egenskaper bör det följaktligen medges att vermouthens organoleptiska egenskaper inte svarar mot de som fruktviner har, och att det definitivt är fråga om kategorier av dryck som svarar mot olika behov hos konsumenterna. Av detta följer att vermouth och fruktviner inte kan anses vara liknande produkter i den mening som avses i artikel 95 första stycket.

- Champagne (målen C-369/93, C-373/93 och C-377/93)

19 I egenskap av mousserande druvvin tillämpas på champagne i Nederländerna både en punktskatt på mousserande viner och en särskild punktskatt på mousserande viner. Det förefaller emellertid inte att finnas något tvivel om att mousserande viner inte kan anses vara produkter som liknar icke-mousserande viner, vare sig de är druv- eller fruktviner. Detta beror i väsentlig grad på den helt annorlunda framställningsprocessen, även om båda produceras av samma basvaror. De organoleptiska egenskaperna hos de två typerna av dryck är i varje fall helt olika, och de svarar mot olika behov hos konsumenterna.

Till följd av detta - och det skall genast sägas - finns det självklart ingen risk för att den uppfattningen skulle godkännas, enligt vilken champagne inom kategorin mousserande viner skulle anses vara en produkt som liknar mousserande fruktviner. Särskilt - och till skillnad från vad kommissionen anser - bör det inte anses att de kriterier som domstolen uttalade i domen kommissionen mot Danmark leder till en sådan slutsats.

20 Det är inte möjligt att med säkerhet visa att framställningsprocessen i fråga är identisk eller nästan densamma i de två fallen, även om både (de mousserande) fruktvinerna och (de mousserande, följaktligen även champagne) druvvinerna framställs av samma sorts basvaror (frukter). Medan druvvinerna görs mousserande enligt en naturlig metod - det vill säga genom en andra alkoholjäsning i flaska - behöver man för att kunna framställa mousserande fruktviner tillsätta kolsyra, vilket med all tydlighet visar att det inte är fråga om någon naturlig jäsningsmetod. Av detta följer att champagnens organoleptiska egenskaper, och i synnerhet dess smak, inte är jämförbara med mousserande fruktviners motsvarande egenskaper. Slutligen svarar de två kategorierna av dryck inte mot samma behov hos konsumenterna, eftersom det måste medges att konsumtionen av champagne brukar förknippas med särskilda tillfällen.

Med hänsyn till tillämpningen av artikel 95 första stycket bör champagne följaktligen inte anses vara en produkt som liknar mousserande fruktviner.

21 Följaktligen skall endast röda bordsviner, som är i fråga i målen C-368/93, C-372/93 och C-375/93, anses vara produkter som liknar fruktviner i den mening som avses i artikel 95 första stycket. Däremot skall starkviner som sherry (målen C-371/93, C-374/93 och C-376/93), madeira (mål C-367/93) och vermouth (mål C-370/93) inte anses vara produkter som liknar fruktviner. Denna slutsats gäller även för champagne (målen C-369/93, C-373/93 och C-377/93) i förhållande till mousserande fruktviner.

c) Artikel 95 andra stycket

22 Såsom redan har nämnts förefaller Tariefcommissies frågor endast syfta på artikel 95 första stycket. Med beaktande av att den nederländska lagstiftningen dock - trots sin förenlighet med artikel 95 första stycket vad gäller sherry, madeira, vermouth och champagne - kan stå i strid med andra stycket i denna artikel, bör det anses lämpligt att förse den nationella domstolen med de huvudlinjer som den behöver för att fastställa om lagstiftningen i fråga även är förenlig med andra stycket i artikel 95.

Till skillnad från första stycket avser andra stycket i artikel 95 diskriminerande beskattning av varor som inte är liknande. Närmare bestämt är "syftet" med bestämmelsen i fråga - såsom domstolen har förklarat - "att hindra varje form av indirekt skattemässig protektionism avseende importerade varor som, utan att vara produkter som liknar inhemska varor i den mening som avses i första stycket, ändå delvis, indirekt eller potentiellt konkurrerar med de nationella produkterna"(19).

23 Det skall vidare anges att bedömningen av förenligheten av en viss skatt med artikel 95 andra stycket, enligt domstolens rättspraxis på området, "skall ske mot bakgrund av denna skatts inverkan på konkurrensen mellan de olika varor som berörs av skatten. Det är emellertid väsentligt om denna skatt kan eller inte kan påverka marknaden i fråga genom att minska den potentiella konsumtionen av importerade varor till förmån för konkurrerande inhemska varor"(20). I synnerhet skall den nationella domstolen beakta skillnaden i försäljningspriserna på varorna i fråga och den inverkan en sådan skillnad har på konsumentens val, såväl som utvecklingen av konsumtionen av dessa varor.

De uppgifter som den nederländska regeringen har gett under förfarandets förlopp förefaller vid första anblicken att innebära att det utesluts att regleringen i fråga skulle stå i strid med andra stycket i artikel 95. En sådan bedömning ankommer emellertid på den nationella domstolen, givetvis på grundval av de nyss nämnda kriterierna.

Den andra frågan

24 Genom den andra frågan begärs att domstolen - för det fall att den tvistiga avgiften inte anses vara förenlig med gemenskapsrätten - skall uttala sig om den verkan i tiden som domstolens dom kommer att ha. Frågan ställs just därför att detta - såsom redan har betonats - kan ha betydande ekonomiska följder för den nederländska staten, eftersom tusentals liknande mål är anhängiga vid de nationella domstolarna.

I detta hänseende bör det erinras om att det är en fast rättspraxis att den tolkning som domstolen - genom att utöva den behörighet som artikel 177 i fördraget ger den - ger en gemenskapsrättslig bestämmelse, vid behov förklarar och närmare anger denna regels betydelse och räckvidd såsom den skall eller borde ha uppfattats och tillämpats sedan regeln trädde i kraft. Av detta följer att den regel som har tolkats på så sätt kan och bör tillämpas av domstolen själv på rättsliga förhållanden som har uppstått före den dom genom vilken begäran om tolkning har avgjorts, om de villkor som gör det möjligt att väcka talan angående tillämpningen av nämnda regel vid en behörig domstol i övrigt har uppfyllts(21).

25 Mot bakgrund av dessa principer skall verkningarna av en dom - genom vilken en begäran om tolkning har avgjorts - endast begränsas vid mycket särskilda förhållanden(22). Domstolen har i själva verket endast använt denna lösning under mycket särskilda omständigheter när det har förelegat fara för svåra ekonomiska återverkningar, som i synnerhet har berott på det stora antal rättsförhållanden som i god tro har upprättats på grundval av den lagstiftning som har ansetts vara gällande, och när det har förefallit som om individerna och de nationella myndigheterna skulle ha förmåtts att bete sig på ett sätt som har stridit mot gemenskapslagstiftningen på grund av objektiv och betydande osäkerhet beträffande de gemenskapsrättsliga bestämmelsernas räckvidd; en osäkerhet som andra medlemsstaters eller kommissionens beteende eventuellt har bidragit till(23).

Domstolen har emellertid - till och med i detta fall - i vilket fall som helst säkerställt rättigheterna för dem som före den dag då domen meddelades hade väckt talan eller framlagt motsvarande anspråk. En annan lösning skulle i själva verket innebära att den enskilde, vars intresse i att vidta åtgärder just består i den nytta som följer av en fördelaktig dom, skulle berövas den väsentliga fördel som gemenskapsrättens bestämmelser medför för honom(24). Av detta följer att en begränsning av verkan i tiden i det föreliggande fallet inte skulle kunna påverka de tvister som är anhängiga, eller undanröja den nederländska regeringens bekymmer, med beaktande av att de katastrofala ekonomiska följder som denna fruktar i stor utsträckning gäller de talan som redan har väckts vid behöriga nationella domstolar.

26 Till följd av detta bör det anses att det i det föreliggande fallet inte finns någon omständighet som rättfärdigar ett undantag från principen om förhandsavgörandets retroaktivitet.

Tolkningen av artikel 95 är tydlig och följer av en omfattande och entydig rättspraxis. Det råder följaktligen inget objektivt tvivel om att avgiften är förbjuden enligt denna rättspraxis(25). Vad gäller de ekonomiska följder som kan följa för den nederländska regeringen av att avgiften förklaras rättsstridig, skall det framhållas att denna omständighet som sådan definitivt inte rättfärdigar att verkan av domstolens dom begränsas i tiden. Om det inte var så, skulle man löpa risk för att just de allvarligare överträdelserna skulle behandlas förmånligare, trots att det är dessa som kan medföra de största ekonomiska verkningarna för medlemsstaterna, vilket skulle vara en avvikande och klart oacceptabel lösning.

Till detta kommer dessutom att det är just de mål som rör nationella skatters rättsenlighet i jämförelse med gemenskapsrätten som har en stor inverkan på återkrav på överskjutande skatt. Att bevilja ett undantag från domens verkningar med beaktande av endast vikten av dessa följdverkningar, som dessutom står i strid med domstolens tidigare rättspraxis(26), skulle utgöra ett riskfyllt prejudikat såtillvida att det skulle kunna medföra en betydande sänkning av det rättsskydd som skattebetalarna omfattas av genom gemenskapens skattebestämmelser.

27 Vad gäller den omständighet som likaledes har åberopats under förfarandets förlopp, att man på detta sätt skulle göra det möjligt för importörerna i fråga att erhålla återbetalning av de skatter som redan har övervältrats på konsumenterna, finns det - på grund av att den hänskjutande domstolen inte har ställt någon fråga avseende detta - skäl att i denna framställning begränsa sig till att erinra om att det, i enlighet med domstolens fasta rättspraxis, i varje fall ankommer på medlemsstaterna att "säkerställa återbetalningen av de skatter som enligt bestämmelser i den nationella rätten tagits ut i strid med artikel 95 under omständigheter som inte skall vara mindre förmånliga än de som rör motsvarande klagomål enligt nationell rätt och i vilket fall som helst inte skall göra det omöjligt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapens rättsordning"(27), även om gemenskapsrätten inte utesluter att man beaktar att otillbörligt uttagna skatter har kunnat övervältras på andra ekonomiska aktörer eller konsumenter.

Förslag till avgörande

28 Mot bakgrund av de ovan anförda övervägandena föreslås att domstolen följaktligen skall besvara Tariefcommissies fråga på följande sätt:

"1) Med beaktande av den nuvarande integrationsnivån på området för punktskatter i Benelux-länderna kan en medlemsstat inte åberopa artikel 233 i EG-fördraget för att undandra sig de förpliktelser som omedelbart följer för den enligt artikel 95 i fördraget, med den påföljden att den berörda medlemsstatens territorium, med tanke på tillämpningen av artikel 95, skall betraktas som relevant territorium i skattehänseende.

2) Artikel 95 första stycket i EG-fördraget skall tolkas så att följande varor skall anses vara liknande produkter: å ena sidan rött bordsvin och rött vin, som är röda kvalitetsviner som produceras i ett bestämt område och, å andra sidan, icke-mousserande fruktviner vilkas alkoholhalt inte överskrider 15 volymprocent. Däremot skall följande varor inte anses vara liknande produkter: å ena sidan sherry, madeira och vermouth, och, å andra sidan, icke-mousserande fruktviner vilkas alkoholhalt inte överstiger 15 volymprocent. På samma sätt är champagne och mousserande fruktviner inte liknande produkter.

3) Det föreliggande fallet uppfyller inte villkoren för en begränsning av domens verkan i tiden."

(1) - Adjektivet "icke-mousserande" används här för att beskriva viner, och mera allmänt alkoholhaltiga drycker, som inte är mousserande.

(2) - För fullständighetens skull finns det skäl att erinra om att de tre ifrågavarande länderna den 29 maj 1972 ingick en ny "Benelux-konvention om införande av enhetliga punktskatter", som ännu inte har trätt i kraft och således villkorar även ikraftträdandet av "Konventionen om införande av enhetliga punktskatter inom Benelux-ländernas territorium" av den 10 juni 1970.

(3) - Stb., nr 240, 1963.

(4) - Stb., nr 561, 1991.

(5) - Stb., nr 711, 1992.

(6) - Direktiv av den 19 oktober 1992 om harmonisering av strukturerna för punktskatter på alkohol och alkoholdrycker (EGT nr L 316, s. 21).

(7) - Direktiv av den 19 oktober 1992 om tillnärmning av punktskattesatser på alkohol och alkoholdrycker (EGT nr L 316, s. 29).

(8) - Se bland annat dom av den 11 juli 1989, kommissionen mot Italien (323/87, Rec. s. 2275, punkt 7).

(9) - Dom av den 4 mars 1986, kommissionen mot Danmark (106/84, Rec. s. 833).

(10) - Se slutligen dom av den 10 november 1992, Exportur (C-3/91, Rec. s. I-5529, punkt 8).

(11) - Dom av den 16 maj 1984, Pakvries BV (105/83, Rec. s. 2101, punkt 11).

(12) - I själva verket - och såsom tidigare har antytts - har konventionen om införande av enhetliga punktskatter inom Benelux-ländernas territorium av den 10 juni 1970 ännu inte trätt i kraft.

(13) - Se till exempel dom av den 27 februari 1980, 169/78, kommissionen mot Italien (Rec. 1980, s. 385, punkt 5).

(14) - Ovannämnda dom av den 4 mars 1986, kommissionen mot Danmark, punkt 12.

(15) - Ovannämnda dom kommissionen mot Danmark, punkt 12.

(16) - Ovannämnda dom kommissionen mot Danmark, punkt 14.

(17) - Ovannämnda dom kommissionen mot Danmark, punkt 15.

(18) - Ovannämnda dom kommissionen mot Danmark, punkt 15.

(19) - Se till exempel dom av den 27 februari 1980, 168/78, kommissionen mot Frankrike (Rec. s. 347, punkt 6), och dom av den 9 juli 1987, 356/85, kommissionen mot Belgien (Rec. s. 3299, punkt 7).

(20) - Ovannämnda dom av den 9 juli 1987, punkt 15.

(21) - Se dom av den 27 mars 1980, 61/79, Denkavit italiana (Rec. s. 1205, punkt 16), och dom av den 27 mars 1980, förenade målen 66/79, 127/79 och 128/79, Salumi (Rec. s. 1237, punkt 9).

(22) - Se de domar som nämns i föregående fotnot, punkt 17 respektive punkt 10.

(23) - Se dom av den 16 juli 1992, C-163/90, Legros m.fl. (Rec. s. I-4625, punkt 30-35), dom av den 31 mars 1992, C-200/90, Dansk Denkavit och Poulsen Trading (Rec. s. I-2217), dom av den 17 maj 1990, C-262/88, Barber (Rec. s. I-1889, punkt 40-45), dom av den 2 februari 1988, 24/86, Blaizot (Rec. s. 379, punkt 25-35), dom av den 8 april 1976, 43/75, Defrenne (Rec. s. 455, punkt 69-75).

(24) - Det är följaktligen inte möjligt att dela det principiella påstående enligt vilket det ankommer på domstolen - när den gör bruk av möjligheten att begränsa en doms verkan i tiden - att bestämma om ett undantag från denna begränsning "kan föreskrivas till förmån för den part i målet vid den nationella domstolen som har väckt talan vid den nationella domstolen ... eller om tvärtom även en invändning avseende ogiltigheten hos en reglering - till och med avseende denna part - med endast en verkan i framtiden utgör ett lämpligt medel" (dom av den 26 april 1994, C-228/92, Roquette, Rec. s. I-1445, punkt 25). Det bör framhållas att det inte endast kan vara fråga om ett "lämpligt medel" när det säkerställer för den enskilde förutom möjligheten att, beroende på fallet, yrka på fastställelse av en gemenskapsrättslig bestämmelses ogiltighet eller en nationell bestämmelses otillämplighet, utan även - och framför allt - när medlet i fråga är sådant att det säkerställer ett effektivt skydd för de rättigheter som denne har tilldelats. I annat fall finns det risk för att rättsskydd vägras, vilket skulle ha till följd att systemet skulle förlora sin trovärdighet, i synnerhet beträffande respekten för ett rättssamhälles grundläggande principer. I detta avseende - såsom påpekats - har det inte rått någon brist på tydliga budskap i nationella domar (se till exempel Fragd-domen som den italienska Corte costituzionale meddelade den 21 april 1989, nr 232, Il Foro italiano, 1990, I, col. 1855, angående detta se Gaja: "New Developments in a continuing story: the relationship between EEC Law and the Italian Law", CMLRev., sidorna 83 och följande).

(25) - Till detta kommer att kommissionen den 17 oktober 1990 hade inlett ett fördragsbrottsförfarande mot Nederländerna avseende just det förhållandet att lagstiftningen i fråga inte var förenlig med artikel 95 i fördraget. Detta förfarande avslutades i och med att Nederländerna avbröt överträdelsen genom en ny lagstiftning på området, vilken trädde i kraft den 1 januari 1993.

(26) - Se, till exempel, ovannämnda dom av den 31 mars 1992, Dansk Denkavit och Poulsen Trading, punkt 20-23, avseende en skatt vars ekonomiska betydelse var allt annat än oväsentlig.

(27) - Dom av den 27 februari 1980, mål 68/79, Just (Rec. s. 501, punkt 27). Se vidare bland annat dom av den 9 november 1983, 199/82, San Giorgio (Rec. s. 3595), och dom av den 29 juni 1988, 240/87, Deville (Rec. s. 3513).