FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

föredraget den 14 april 2011( )

Mål C‑109/10 P

Solvay SA

mot

Europeiska kommissionen

”Överklagande – Konkurrens – Missbruk av dominerande ställning (artikel 82 EG) – Lojalitetsrabatter – Diskriminering av handelspartner – Rätten till försvar – Tillgång till handlingarna i ärendet – Förlust av akter i det administrativa förfarandet – Rätten att yttra sig – Användningsförbud (artikel 20.1 i förordning nr 17) – Rätten att få saken prövad inom skälig tid – Oskäligt lång handläggningstid – Europeiska sodamarknaden”





Innehållsförteckning





I –InledningI – 5

II –Bakgrund till tvistenI – 6

III –Förfarandet vid domstolenI – 9

IV –Yrkandet att den överklagade domen ska upphävasI – 9

A –Rättsliga frågor i samband med tillämpningen av artikel 82 EG (sjätte, sjunde, åttonde och nionde grunden)I – 10

1.Inledande anmärkningarI – 10

2.Avgränsningen av den relevanta geografiska marknaden (sjätte grunden)I – 11

a)Den sjätte grundens första delI – 11

b)Den sjätte grundens andra delI – 12

c)Övriga argument inom ramen för den sjätte grundenI – 14

d)Slutsats i denna delI – 15

3.Solvays dominerande ställning på marknaden (sjunde grunden)I – 15

a)Solvays hänvisningar till den sjätte grundenI – 15

b)Dominerande ställning på nationella marknader (den sjunde grundens andra del)I – 16

i)Påståendet att tribunalens analys enbart avser marknadsandelarI – 16

ii)Påståendet att flera argument som har framförts av Solvay inte har beaktatsI – 17

iii)Påståendet att marknadsandelarna inte styrkts i tillräcklig månI – 17

c)Påståendet om exceptionella omständigheter (den sjunde grundens tredje del)I – 18

i)Kraven på motiveringen i den överklagade domenI – 18

ii)Kravet på motivering av det omtvistade beslutetI – 19

iii)Det påstådda åsidosättandet av artikel 102 FEUF (artikel 82 EG)I – 19

d)Slutsats i denna delI – 20

4.Huruvida Solvay har gjort sig skyldig till missbruk av en dominerande ställning (åttonde och nionde grunden)I – 20

a)Den koncernrabatt som beviljats Saint-Gobain (åttonde grunden)I – 20

i)Argumentet om avsaknaden av exklusiva avtalI – 21

ii)Argumentet att koncernrabatten inte är storI – 23

iii)Argumentet om avsaknaden av inverkan på konkurrensenI – 24

iv)Slutsats i denna delI – 25

b)Den diskriminerande karaktären av Solvays handelspraxis (den nionde grunden)I – 25

i)Den nionde grundens första delI – 25

–Invändningen om att tribunalen har missuppfattat innehållet i Solvays inlagorI – 25

–Materiellt felI – 26

ii)Den nionde grundens andra delI – 29

–Invändningen om att tribunalen har missuppfattat Solvays inlagorI – 30

–Bristande motiveringI – 30

iii)Slutsats i denna delI – 31

B –Förbud mot att använda den bevisning som förebringats inom ramen för prövningen i april 1989 (den andra grunden)I – 31

1.Huruvida överklagandet kan tas upp till sakprövning såvitt avser den andra grundenI – 32

2.Huruvida överklagandet kan vinna bifall såvitt avser den andra grundenI – 33

a)Den andra grundens första och andra del (åsidosättande av artikel 14.3 och artikel 20.1 i förordning nr 17)I – 33

b)Den andra grundens tredje del (invändning om missuppfattning av de faktiska omständigheterna)I – 36

c)Slutsats i denna delI – 37

C –Rätten till försvar (den tredje, den fjärde och den femte grunden)I – 37

1.Rätten att få ta del av handlingarna i ärendet (den tredje och den fjärde grunden)I – 38

a)Huruvida den tredje och den fjärde grunden kan tas upp till sakprövning.I – 40

b)Avseende de delar av handlingarna i ärendet till vilka tillgång enbart lämnats vid domstolen (den fjärde grunden)I – 41

i)Den fjärde grundens första delI – 41

ii)Den fjärde grundens andra delI – 44

iii)Slutsats i denna delI – 46

c)Förlusten av vissa handlingar i den administrativa akten (den tredje grunden)I – 46

2.Rätten att yttra sig (den femte grunden)I – 51

a)Den femte grundens första delI – 51

b)Den femte grundens andra delI – 51

c)Slutsats i denna delI – 55

D –Rätten att få saken prövad inom skälig tid (första grunden)I – 55

1.Kraven vad gäller bedömningen av handläggningstiden (den första grundens första och andra del)I – 56

a)Den inledande frågan om Solvays invändningar saknar verkanI – 56

b)Huruvida det är nödvändigt att göra en helhetsbedömning av handläggningstiden (den första grundens första del)I – 57

c)Bristande motivering (den första grundens andra del)I – 59

2.De rättsliga följderna av en oskäligt lång handläggningstid (den första grundens tredje till femte del)I – 59

a)Kravet på att rätten till försvar ska påverkas (den första grundens tredje del)I – 59

b)Handläggningstidens inverkan på Solvays möjligheter att försvara sig (den första grundens fjärde del)I – 63

i)Invändningen om bristande motiveringI – 63

ii)Invändningen om materiella felI – 64

iii)Andra invändningarI – 66

iv)Slutsats i denna delI – 66

c)Påståendet om att Solvay avstått från en nedsättning av böterna (den första grundens femte del)I – 66

3.Slutsats i denna delI – 67

E –Upphävande av den överklagade domenI – 68

F –Avgörande avseende den talan som väcktes i första instansI – 68

1.Rätten till tillgång till handlingarna i ärendetI – 68

2.Rätten att yttra sigI – 69

3.Rätten att få saken prövad inom skälig tidI – 70

4.Slutsats i denna delI – 72

V –Yrkandet om nedsättning av bötesbeloppetI – 73

A –Inledande anmärkningarI – 73

B –Nedsättning av bötesbeloppetI – 75

1.Det oskäligt långa administrativa förfarandet och domstolsförfarandetI – 75

2.Storleken på nedsättningen av bötesbeloppetI – 79

VI –RättegångskostnaderI – 81

VII –Förslag till avgörandeI – 81





I – Inledning

1. Med avseende på förevarande förfarande föreligger allvarliga tvivel om huruvida tiden läker alla sår, som det heter enligt ett gammalt talesätt. På europeisk nivå har förvaltningsmyndigheter och domstolar i mer än 20 år befattat sig med detta fall. Generationer av jurister har befattat sig med fallet. Handlingar är försvunna och domstolsförfaranden har pågått i åratal.

2. Tvisten i förevarande mål inleddes på 1980-talet. Kommissionen har gjort gällande att det belgiska företaget Solvay m.fl. under åren 1983–1990 missbrukade sin dominerande ställning på sodamarknaden.( ) Kommissionen har därför två gånger (åren 1990 och 2000) ålagt Solvay att betala böter mot vilket Solvay har väckt talan vid tribunalen.

3. Domstolen ska nu för andra gången som överklagandeinstans pröva detta fall. Parterna är på dagens stadium, utöver ett flertal andra frågor, huvudsakligen oense om två rättsfrågor av grundläggande betydelse, varav den ena avser rätten att få tal del av akten och den andra principen om en skälig handläggningstid.

4. Solvay har för det första gjort gällande att bolaget inte har kunnat ta del av akten i vederbörlig ordning varigenom dess rätt till försvar har åsidosatts. Domstolen konfronteras härvid bland annat med frågan hur det ska bedömas att kommissionen inte längre kan hitta en del av sina handlingar från det administrativa förfarandet.

5. Solvay har för det andra gjort gällande att de administrativa och rättsliga förfarandena i förevarande fall har varit oskäligt långa. Detta utgör ett åsidosättande av rätten att få saken prövad inom skälig tid, vilket ställer krav på en verksam sanktion.

6. Solvay har för övrigt parallellt med förevarande överklagande även väckt talan vid Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (Europadomstolen) mot samtliga 27 medlemsstater i Europeiska unionen och har därvid gjort gällande att förfarandena var oskäligt långa, vilket utgör ett åsidosättande av artikel 6.1 i Europakonventionen.( )( )

II – Bakgrund till tvisten

7. Såsom domstolen fastställde( ) genomförde Europeiska kommissionen i april år 1989 enligt artikel 14 i förordning nr 17( ) oanmälda undersökningar (utredningar) i affärslokalerna till flera företag som utövar verksamhet på sodamarknaden, bland annat hos det belgiska företaget Solvay.( ) Den inhämtade därefter kompletterande upplysningar från det berörda företaget.

8. Efter att ha avslutat undersökningarna gjorde kommissionen för det första gällande att Solvay hade deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan och, för det andra, att bolaget gjort sig skyldigt till missbruk av dominerande ställning på sodamarknaden.

9. Förevarande mål rör enbart det missbruk av dominerande ställning som kommissionen fastställt.( ) Kommissionen har i detta avseende i ett första beslut enligt artikel 86 i EEG-fördraget i förening med förordning nr 17 (beslut 91/299/EEG( )) ålagt Solvay ett för dåvarande förhållanden relativt högt bötesbelopp på omräknat 20 miljoner euro.( ) Eftersom det första beslutet emellertid var behäftat med ett formellt fel vad gäller dess utfärdande ogiltigförklarades det vid domstolen.( ) År 2000 antog kommissionen utan att vidta andra förfarandeåtgärder( ) – framför allt utan att höra Solvay på nytt – ett andra beslut, denna gång på grundval av artikel 82 EG i förening med förordning nr 17, i vilket kommissionen återigen ålade Solvay att betala ett bötesbelopp av samma storlek (beslut 2003/6/EG).( ) Det sistnämnda beslutet utgör utgångspunkten för detta domstolsförfarande.

10. Solvay hade i första instans enbart marginell framgång med sin talan om ogiltigförklaring mot beslut 2003/6/EG. Genom dom av den 17 december 2009 nedsatte tribunalen visserligen bötesbeloppet med 5 procent till 19 miljoner euro men ogillade Solvays talan i övriga delar.( ) Solvay( ) har nu överklagat detta avgörande i första instans, vilket dröjde inte mindre än åtta år och nio månader efter talans väckande.

11. Kronologiskt kan de hittills viktigaste etapperna i denna tvist sammanfattas på följande sätt:

– Administrativt förfarande fram till antagandet av det första beslutet att ålägga böter

April 1989: Kommissionens undersökning

Mars 1990: Meddelande om invändningar

December 1990: Kommissionens beslut 91/299 att ålägga böter

– Domstolsförfarande avseende ogiltigförklaring av det första beslutet att ålägga böter

Maj 1991: Solvays talan om ogiltigförklaring vid förstainstansrätten (T‑32/91)

Juni 1995: Ogiltigförklaring av beslut 91/299

Augusti 1995: Kommissionens överklagande till domstolen i mål C‑288/95 P

April 2000: Domstolen ogillar överklagandet

– Administrativt förfarande fram till antagandet av det andra beslutet att ålägga böter

December 2000: Kommissionens beslut 2003/6 att ålägga böter

– Domstolsförfarande sedan det andra beslutet att ålägga böter antogs

Mars 2001: Solvays talan om ogiltigförklaring vid förstainstansrätten (T‑57/01)

December 2009: Överklagad dom från tribunalen (T‑57/01)

Mars 2010: Förevarande överklagande från Solvay (C‑109/10 P)

III – Förfarandet vid domstolen

12. I det aktuella överklagandet har Solvay yrkat att domstolen ska

– upphäva den överklagade domen av den 17 december 2009,

– pröva talan vad avser de delar som i domen har upphävts och helt eller delvis ogiltigförklara kommissionens beslut av den 13 december 2000, i enlighet med vad som yrkats,

– upphäva bötesbeloppet på 19 miljoner euro, eller i andra hand avsevärt sätta ned det bötesbelopp som företaget ålagts, med anledning av den allvarliga skada som klaganden vållats genom den extremt långa handläggningstiden,

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna både i målet om överklagande och i målet vid tribunalen.

13. Kommissionen har å sin sida yrkat att domstolen ska

– ogilla överklagandet, och

– förplikta klaganden att betala rättegångskostnaderna.

14. Efter det skriftliga förfarandet hölls muntlig förhandling den 18 januari 2011. Muntlig förhandling hölls gemensamt för målen C‑109/10 P och C‑110/10 P.

IV – Yrkandet att den överklagade domen ska upphävas

15. Solvay har med stöd av sammanlagt nio grunder i första hand yrkat att den överklagade domen ska upphävas. Jag ska pröva dessa grunder i en annan ordningsföljd än den i vilken de angetts. Rättsfrågorna i samband med tillämpningen av artikel 82 EG kommer att diskuteras i början (se nedan avsnitt A), de processuella problemen kommer att bedömas därefter (se nedan avsnitten B och C) och grunderna för överklagandet i samband med rätten att få saken prövad inom skälig tid kommer att granskas sist i den rättsliga bedömningen (se nedan avsnitt D).

16. Även om den tidigare förordningen om kartellförfaranden i dess lydelse enligt förordning nr 17 var tillämplig har de rättsfrågor som uppkommit inte heller förlorat sin betydelse efter moderniseringen av förfarandereglerna på området för konkurrensbegränsande samverkan genom förordning (EG) nr 1/2003.( )

A – Rättsliga frågor i samband med tillämpningen av artikel 82 EG (sjätte, sjunde, åttonde och nionde grunden)

17. Solvay har genom de sjätte, sjunde, åttonde och nionde grunderna ställt olika frågor i samband med tillämpningen av artikel 82 EG på förevarande fall.

1. Inledande anmärkningar

18. Innan de grunder som Solvay åberopat prövas ska två korta anmärkningar göras som avser dels tillämpliga materiella bestämmelser, dels huruvida vissa tillkännagivanden som kommissionen gjort avseende konkurrenspolitiken ska beaktas.

19. Vad inledningsvis gäller tillämpliga materiella bestämmelser har Solvay genomgående hänvisat till artikel 102 FEUF. Eftersom den rättsliga situation som rådde vid tidpunkten för antagandet av det omtvistade beslutet är avgörande anser jag emellertid att en hänvisning till artikel 82 EG är att föredra.( ) Detta medför inga skillnader för den rättsliga bedömningen av grunderna, eftersom de båda bestämmelserna, såvitt är av intresse här, har samma innehåll.

20. Vad gäller kommissionens tillkännagivanden avseende konkurrenspolitiken har Solvay till stöd för sitt överklagande vid flera tillfällen åberopat ett meddelande från år 2009 som ger ”vägledning om kommissionens prioriteringar vid tillämpningen av artikel 82 i EG-fördraget på företags missbruk av dominerande ställning genom utestängande åtgärder”.( )

21. Detta meddelande kan inte beaktas vid bedömningen av förevarande överklagande. Det spelar ingen roll hur kommissionen avser att utforma sin konkurrenspolitik avseende artikel 102 FEUF (tidigare artikel 82 EG) i framtiden. För det första kan nämligen eventuella nya omständigheter som ska beaktas vid tillämpningen av denna bestämmelse endast vara av intresse för framtida beslut av kommissionen. De kan däremot inte beaktas vid den rättsliga bedömningen av ett beslut som redan har meddelats. För det andra måste kommissionen, även om den ändrar sin praxis, vid tillämpningen av fördraget även i fortsättningen hålla sig inom den ram som fastställs genom domstolens rättspraxis.( )

2. Avgränsningen av den relevanta geografiska marknaden (sjätte grunden)

22. I den sjätte grunden, som avser punkterna 252–259 i den överklagade domen, har tribunalens uttalanden avseende avgränsningen av den relevanta geografiska marknaden kritiserats.

23. Solvay har huvudsakligen gjort gällande att tribunalen inte har motiverat den överklagade domen tillräckligt. För det första är tribunalens motivering oklar och motstridig (den sjätte grundens första del), för det andra är den bristfällig och ett flertal av de argument som klaganden anfört i första instans beaktas inte (den sjätte grundens andra del). Därmed står tribunalens skyldighet att motivera sina domar i vederbörlig ordning (artikel 36 jämförd med artikel 53.1 i domstolens stadga) i centrum för denna grund.

a) Den sjätte grundens första del

24. Den sjätte grundens första del hänför sig till en viss begreppsmässig sammanblandning i det omtvistade beslutet. Kommissionen har i detta beslut visserligen definierat den relevanta geografiska marknaden som ”marknaden i gemenskapen (förutom Förenade kungariket och Irland)”( ) men har på vissa ställen även använt uttryck som ”gemenskapen”, ”Västeuropa” och ”den västeuropeiska marknaden”.( ) Om kommissionen hade använt en klar och enhetlig terminologi i det omtvistade beslutet så hade unionsdomstolarna inte varit tvungna att pröva de argument som framförts i detta avseende.

25. Solvay har anfört att det av den överklagade domen inte framgår om tribunalen med begreppen gemenskapen, gemenskapen förutom Förenade kungariket och Irland, Västeuropa och den västeuropeiska marknaden avser samma sak eller om den anser att dessa begrepp strider mot varandra.

26. Denna invändning är inte hållbar.

27. Det följer av fast rättspraxis att det av motiveringen till en dom klart och tydligt ska framgå hur tribunalen har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för det fattade beslutet och så att domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning.( )

28. Om man läser punkterna 251–254 i den överklagade domen tillsammans framgår klart och tydligt att tribunalen utgick från att begreppen inte skiljer sig från varandra.

29. Utgångspunkten för tribunalens överväganden är kommissionens definition av den relevanta geografiska marknaden som marknaden i gemenskapen förutom Förenade kungariket och Irland.( ) Kommissionen har i förfarandet i första instans dessutom bekräftat att hänvisningar till den västeuropeiska marknaden, till Västeuropa, eller till gemenskapen i vissa avsnitt i det omtvistade beslutet avser en och samma geografiska marknad, det vill säga även marknaden i gemenskapen förutom Förenade kungariket och Irland.( ) Tribunalen har dessutom betonat att definitionen av ”marknaden i gemenskapen förutom Förenade kungariket och Irland” i skäl 136 i det omtvistade beslutet ”[inte] motsäger … det som sägs i andra skäl” i beslutet.( )

30. Den överklagade domen har i den del som har kritiserats av Solvay således motiverats på ett klart och icke motsägelsefullt sätt. Det kan visserligen förhålla sig på det sättet att Solvay inte anser att tribunalens uttalanden avseende den relevanta geografiska marknaden är korrekta vad gäller innehållet. Att tribunalen, vad gäller innehållet, kommit fram till en annan slutsats än klaganden innebär emellertid inte i sig att den överklagade domen är bristfälligt motiverad.( ) Invändningen om att domen är bristfälligt motiverad kan således inte godtas.

b) Den sjätte grundens andra del

31. Solvay har i den sjätte grundens andra del gjort gällande att tribunalen inte har preciserat varför den anser att nationella marknader är relevanta vid bedömningen av huruvida det omtvistade beslutet är lagenligt. Tribunalen har dessutom underlåtit att pröva ett flertal argument som Solvay i detta avseende framfört i förfarandet i första instans.

32. Denna del av den sjätte grunden kan inte godtas av två skäl.

33. För det första grundar sig Solvays invändning på en felaktig tolkning av den överklagade domen. Tvärtemot vad Solvay hävdat ansåg inte tribunalen att nationella marknader var relevanta. Den har enbart berört frågan avseende nationella marknader i andra hand för det fall kommissionen, såsom Solvay påstått, inte korrekt hade definierat den relevanta geografiska marknaden som marknaden i gemenskapen förutom Förenade kungariket och Irland.( )( )

34. Klagandens invändning avseende de nationella marknaderna avser slutligen ett avsnitt av skälen i avgörandet som inte innehåller avgörande domskäl utan enbart ett obiter dictum. Sådana argument är enligt fast rättspraxis emellertid verkningslösa (franska: ”inopérant”).( )

35. För det andra har klaganden i sin invändning ställt orimliga krav på omfattningen av motiveringsskyldigheten i domar från tribunalen. Av fast rättspraxis följer nämligen att motiveringsskyldigheten inte innebär att tribunalen är skyldig att lämna en uttömmande redogörelse för vart och ett av de resonemang som parterna i tvisten fört. Motiveringen kan således vara underförstådd under förutsättning att den ger de berörda personerna möjlighet att få reda på skälen till varför tribunalen inte ansåg att det fanns fog för deras argument, och att domstolen kan få tillräckligt underlag för att utöva sin kontroll.( )

36. Domstolen är visserligen tvungen att i sin dom pröva samtliga åsidosättanden som gjorts gällande i första instans.( ) I en omfattande tvist som avser konkurrenslagstiftningen kan det emellertid med hänsyn till de begränsade resurserna inte ankomma på unionsdomstolarna att ingående pröva varje argument som parterna framfört hur marginellt det än må vara. Avgörande i ett fall som det förevarande är enbart att tribunalen, om än kortfattat, på ett begripligt sätt motiverar varför den anser att kommissionens omtvistade beslut är lagenligt.

37. Tribunalen har uppfyllt dessa krav i förevarande fall. Den har angett att Solvay hade en dominerande ställning, även om den nationella marknaden i varje medlemsstat där det påstods att bolaget hade begått en överträdelse beaktades.( ) Tribunalen drog härav den logiska slutsatsen att även ett eventuellt fel från kommissionens sida vid begränsningen av marknaden (det vill säga felaktigt antagande att det rör sig om gemenskapens marknad förutom Förenade kungariket och Irland i stället för det korrekta antagandet om nationella marknader) inte kunde medföra en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.( ) För denna entydiga slutsats krävs inga ytterligare preciseringar.

c) Övriga argument inom ramen för den sjätte grunden

38. Solvay har inom ramen för den sjätte grunden gjort gällande att artikel 102 FEUF (artikel 82 EG) har åsidosatts. De argument som framförts i detta avseende har emellertid inte något självständigt innehåll gentemot de brister i motiveringen som Solvay gjort gällande så de behöver inte prövas separat. För dem gäller på motsvarande sätt det ovan anförda avseende brister i motiveringen.( )

39. Solvay har dessutom påstått att tribunalen har missuppfattat omständigheterna och bevisningen. Denna invändning har emellertid inte heller något självständigt innehåll. Solvay uppfyller bland annat inte de krav som enligt fast rättspraxis följer av artikel 256 FEUF, artikel 58 första stycket i domstolens stadga och artikel 112.1 c i domstolens rättegångsregler.( ) Överklagandet innehåller inte några exakta uppgifter om vilken bevisning tribunalen har missuppfattat och de bedömningsfel som tribunalen påstås ha gjort sig skyldig till anges inte närmare.

40. Solvay har slutligen gjort gällande att artikel 299.1 EG (tidigare artikel 227.1 i EEG-fördraget), i vilken Europeiska gemenskapens territorium definieras, har åsidosatts.( ) Det är med avseende på denna bestämmelse inte korrekt att likställa begreppen gemenskapen, Västeuropa och den västeuropeiska marknaden.

41. Detta resonemang är inte heller övertygande. Det stämmer visserligen att det geografiska eller politiska begreppet Västeuropa vid normal användning inte överensstämmer med dåvarande Europeiska gemenskapens territorium. I ett beslut i ett kartellärende får kommissionen (och med anknytning till detta unionsdomstolarna) emellertid använda egna begrepp som inte nödvändigtvis måste överensstämma med geografiska eller politiska uppfattningar även om detta inte är önskvärt. Såsom kommissionen med rätta anfört är den relevanta geografiska marknaden i konkurrensrättsliga sammanhang nämligen ett funktionellt begrepp vars avgränsning i första hand grundar sig på ekonomiska överväganden.

d) Slutsats i denna del

42. Överklagandet kan således inte vinna bifall på den sjätte grunden.

3. Solvays dominerande ställning på marknaden (sjunde grunden)

43. Den sjunde grunden avser Solvays dominerande ställning på marknaden. Denna grund avser punkterna 257–305 i den överklagade domen. Tribunalen har enligt Solvay felaktigt godtagit kommissionens slutsatser avseende företagets dominerande ställning. Tribunalen har därmed åsidosatt motiveringsskyldigheten (artikel 36 jämförd med artikel 53.1 i domstolens stadga) samt artikel 102 FEUF (artikel 82 EG).

a) Solvays hänvisningar till den sjätte grunden

44. Solvay har i den första delen av den sjunde grunden, såsom även i vissa delar i den andra och den tredje delen därav, huvudsakligen hänvisat till sin argumentation avseende den sjätte grunden. Eftersom det föreligger oklarheter vad gäller avgränsningen av den relevanta geografiska marknaden kunde tribunalen inte fastställa att det föreligger en dominerande ställning på marknaden i gemenskapen.( )

45. De argument som framförts här är helt och hållet beroende av bedömningen av den sjätte grunden, till vilken klaganden huvudsakligen har hänvisat. Om överklagandet inte vinner bifall såvitt avser den sjätte grundens första del, såsom jag föreslagit,( ) så ska det inte heller vinna bifall såvitt avser den sjunde grundens första del. Överklagandet kan inte heller vinna bifall såvitt avser den sjunde grundens andra och tredje del som enbart anknyter till frågan om avgränsningen av marknaden.

b) Dominerande ställning på nationella marknader (den sjunde grundens andra del)

46. Den sjunde grundens andra del avser de krav som ställs för att en dominerande ställning ska styrkas

i) Påståendet att tribunalens analys enbart avser marknadsandelar

47. Solvay har för det första gjort gällande att tribunalen har åsidosatt artikel 102 FEUF (artikel 82 EG) genom att med utgångspunkt i endast bolagets marknadsandelar anta att detta har en dominerande ställning på nationella marknader utan att andra relevanta faktorer beaktades.

48. Denna argumentation är inte övertygande. Den bygger på en uppenbart felaktig tolkning av den överklagade domen.

49. Tribunalen har inom ramen för sin analys inte enbart beaktat marknadsandelarna. Den har tvärtom i ett första skede låtit sig vägledas av rättspraxis enligt vilken en dominerande ställning i allmänhet grundar sig på en kombination av flera faktorer som var för sig inte nödvändigtvis är avgörande.( )

50. Tribunalen har i ett andra skede med rätta utgått från att särskilt stora marknadsandelar i sig själva, utom i undantagsfall, utgör bevis för att det föreligger en dominerande ställning.( ) Den har dessutom med rätta anfört att en marknadsandel på 50 procent, utom i undantagsfall, utgör bevis för att det föreligger en dominerande ställning.( )

51. Tribunalen tog slutligen ställning till vissa av Solvay åberopade omständigheter som enligt bolaget var sådana exceptionella omständigheter som hade kunnat vederlägga antagandet om att en dominerande ställning föreligger.( )

52. Därmed berörde tribunalen i motsats till Solvays påstående även andra aspekter än marknadsandelarna. Den har till grund för sina överväganden enbart lagt antagandet om dominerande ställning som uppkommer vid marknadsandelar från 50 procent, men kompletterat detta genom uttalanden avseende förekomsten av eventuella exceptionella omständigheter. Ett sådant tillvägagångssätt överensstämmer fullt ut med de krav som följer av artikel 82 EG (artikel 102 FEUF) och tillämplig rättspraxis.

ii) Påståendet att flera argument som har framförts av Solvay inte har beaktats

53. Solvay har för det andra gjort gällande att tribunalen underlåtit att pröva ett flertal argument som Solvay anförde i förfarandet i första instans. Härvid rör det sig, å ena sidan, om skillnaden mellan Solvays marknadsandelar och de marknadsandelar som dess konkurrenter innehar och, å andra sidan, om tillverkningskapaciteten. Genom detta argument görs gällande att det föreligger ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten.( )

54. Denna argumentation kan inte godtas av de skäl( ) som angetts ovan i samband med den sjätte grunden. Så länge som tribunalen yttrar sig över samtliga överträdelser som gjorts gällande, såsom i förevarande fall, är det inte nödvändigt att pröva varje argument som parterna anfört.

iii) Påståendet att marknadsandelarna inte styrkts i tillräcklig mån

55. Solvay har slutligen gjort gällande att storleken på bolagets marknadsandelar, vilka ligger till grund för antagandet att det har en dominerande ställning på marknaden, inte har styrkts.

56. Denna argumentation ska avvisas utan vidare prövning, eftersom den innebär att tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen ifrågasätts, vilket inte omfattas av domstolens behörighet i ett mål om överklagande.( )

c) Påståendet om exceptionella omständigheter (den sjunde grundens tredje del)

57. Solvay har genom den sjunde grundens tredje del gjort gällande att tribunalen underlåtit att pröva dess argument avseende förekomsten av exceptionella omständigheter, vilka enligt Solvays uppfattning talade emot att företaget hade en dominerande ställning på marknaden.

58. Argumentationen är ogrundad. Inte mindre än 19 punkter i den överklagade domen( ) avser prövningen av eventuella exceptionella omständigheter och av Solvays argumentation i detta avseende.

i) Kraven på motiveringen i den överklagade domen

59. Såsom redan angetts innebär inte tribunalens motiveringsskyldighet att denna är skyldig att på ett uttömmande sätt bemöta samtliga de argument som parterna i målet anfört. Motiveringen kan således vara underförstådd under förutsättning att den ger de berörda personerna möjlighet att få reda på skälen till varför förstainstansrätten inte biföll deras yrkanden, och att domstolen kan utföra sin prövning.( )

60. Solvay har inte anslutit sig till de skäl som låg till grund för tribunalens slutsats att det inte förelåg några exceptionella omständigheter. Härav kan emellertid inte slutsatsen dras att den överklagade domen innehåller en bristande motivering.( )

61. I motsats till vad klaganden påstått var det inte heller enbart med hänvisning till Solvays stora marknadsandelar som tribunalen uteslöt förekomsten av exceptionella omständigheter. I det omtvistade avsnittet i domen berörde tribunalen tvärtom ett flertal andra faktorer, såsom de påstådda möjligheterna att ersätta Solvays produkter( ) och frågan om kundernas utjämnande marknadsinflytande.( )

62. Under förutsättning att de uppgifter som underställts tribunalen inte är oriktiga eller bevisningen har missuppfattats, vilket emellertid inte har gjorts gällande i förevarande fall, ankommer det för övrigt inte på domstolen i samband med ett överklagande att ersätta tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna med sin egen bedömning i samband med de påstådda exceptionella omständigheterna.( )

ii) Kravet på motivering av det omtvistade beslutet

63. Solvay har i samband med den sjunde grundens tredje del dessutom gjort gällande att tribunalen har åsidosatt artikel 296 FEUF (tidigare artikel 253 EG), eftersom den inte ifrågasatt kommissionens omtvistade beslut på grund av bristfällig motivering avseende det utjämnande marknadsinflytande som Solvays kunder har.

64. Talan kan inte heller vinna bifall såvitt avser denna invändning.

65. Enligt fast rättspraxis ska den motivering som krävs enligt artikel 253 EG (artikel 296 FEUF) vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur det unionsorgan som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning.( )

66. Den institution som har antagit en sådan rättsakt är emellertid inte skyldig att ta ställning till omständigheter som uppenbart saknar direkt samband med saken eller föregripa möjliga invändningar.( ) I likhet med tribunalen i den överklagade domen var kommissionen således inte heller skyldig att i det omtvistade beslutet pröva varje argument som Solvay anfört.

iii) Det påstådda åsidosättandet av artikel 102 FEUF (artikel 82 EG)

67. Solvay har slutligen vid upprepade tillfällen inom ramen för den sjunde grundens tredje del gjort gällande att artikel 102 FEUF (artikel 82 EG) har åsidosatts. Denna bestämmelse nämns emellertid, utan vidare förklaring, enbart tillsammans med den påstådda bristfälliga motiveringen.( ) En sådan invändning har emellertid inte något självständigt innehåll och behöver inte diskuteras separat.

d) Slutsats i denna del

68. Följaktligen ska således den sjunde grunden till viss del avvisas och kan i övrigt inte leda till bifall av överklagandet.

4. Huruvida Solvay har gjort sig skyldig till missbruk av en dominerande ställning (åttonde och nionde grunden)

69. I den åttonde och nionde grunden har klaganden gjort gällande att tribunalen har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning vad gäller det missbruk av en dominerande ställning som kommissionen har fastställt i fråga om Solvay.

a) Den koncernrabatt som beviljats Saint-Gobain (åttonde grunden)

70. Den åttonde grunden avser den koncernrabatt på 1,5 procent som Solvay i ett hemligt protokoll beviljat det franska företaget Saint-Gobain, vilket är en av Solvays viktigaste kunder. Kommissionen ansåg i det omtvistade beslutet, med tribunalens godkännande, att Solvay genom denna koncernrabatt hade gjort sig skyldigt till ett missbruk av en dominerande ställning.( ) Solvay har i detta sammanhang kritiserat tribunalens uttalanden i punkterna 348–358 i den överklagade domen. Det var fel av tribunalen att anse att denna koncernrabatt var en lojalitetsrabatt som utggjorde ett med artikel 82 EG oförenligt missbruk.( )

71. Solvay har gjort gällande ett åsidosättande dels av artikel 102 FEUF (artikel 82 EG), dels av motiveringsskyldigheten för domar från tribunalen (artiklarna 36 och 53.1 i domstolens stadga). Härvid har emellertid åsidosättandet av motiveringsskyldigheten inte någon självständig betydelse i förhållande till de materiella rättsliga fel som har gjorts gällande. Solvay är i själva verket nämligen av en annan uppfattning än tribunalen vad gäller bedömningen av koncernrabatten. Meningsskiljaktigheter vad avser innehållet är emellertid som anförts ovan inte en fråga som avser motiveringsskyldigheten,( ) varför invändningen om bristfällig motivering kan avfärdas omedelbart. Jag kommer i det följande därför att pröva den åttonde grunden enbart med beaktande av det påstådda åsidosättandet av artikel 82 EG (artikel 102 FEUF).

i) Argumentet om avsaknaden av exklusiva avtal

72. Solvay har för det första gjort gällande att tribunalen felaktigt betraktat den koncernrabatt som beviljats Saint-Gobain som en lojalitetsrabatt. Tribunalen har underlåtit att beakta att Solvay enbart täckte cirka 67 procent av Saint-Gobains behov, i Frankrike till och med enbart 15 procent. Därmed hade den koncernrabatt som Solvay beviljade inte något samband med exklusiva avtal eller nästan exklusiva avtal vid Saint-Gobains inköp, vilket enligt klagandens uppfattning var förutsättningen för att man ska kunna anta att det föreligger en lojalitetsrabatt som utgör missbruk.

73. Vid en första anblick skulle man kunna dra slutsatsen att Solvay med denna argumentation på ett otillåtet sätt skulle vilja få domstolen att som överklagandeinstans ersätta tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen med sin egen bedömning. Klaganden har emellertid i själva verket gjort gällande att tribunalen vid bedömningen av koncernrabatten har underlåtit att beakta ett kriterium som Solvay anser vara avgörande i rättsligt avseende. Det rör sig om kriteriet exklusivitet eller nästan exklusivitet vid rabattmottagarens inköp hos det dominerande företaget. Huruvida ett sådant kriterium är rättsligt relevant med avseende på antagandet att det föreligger ett missbruk i den mening som avses i artikel 82 EG är en rättsfråga som det ankommer på domstolen att pröva i samband med överklagandet.( )

74. Enligt Solvay framgår av domstolens hittillsvarande rättspraxis att lojalitetsrabatter enbart kan anses som handelspraxis som utgör missbruk när de är kopplade till ett exklusivt eller nästan exklusivt inköp av kunden hos det dominerande företaget.

75. Detta antagande är oriktigt. Solvay har enbart grundat sig på domen i målet Hoffmann-La Roche.( ) Andra relevanta domar som meddelats av domstolen avseende rabattfrågan, framför allt domarna i målen Michelin I( ) och British Airways( ), har inte ens nämnts flyktigt.

76. Såsom domstolen har påpekat kan man inte av dess tidigare domar avseende artikel 86 i EEG-fördraget (artikel 82 EG) dra slutsatsen att bonusar och rabatter som beviljas av företag med en dominerande ställning endast utgör missbruk under de omständigheter som anges i dessa domar.( )

77. Huruvida rabatter som beviljas av företag som är dominerande på marknaden utgör missbruk bedöms tvärtom mot bakgrund av samtliga omständigheter i det enskilda fallet där särskilt kriterierna och sättet för beviljandet av rabatterna ska bedömas.( ) Avgörande är om rabatter som har beviljats av ett företag med en dominerande ställning kan medföra en utestängningseffekt, det vill säga om de är ägnade att försvåra eller till och med omöjliggöra för företagets konkurrenter att få tillträde till marknaden och för företagets avtalsparter att välja sina inköpskällor eller handelspartner.( ) Dessutom måste det utredas om de beviljade rabatterna eller bonusarna objektivt sett är ekonomiskt motiverade.( )

78. Av hittillsvarande rättspraxis framgår inte att rabatter enbart kan utgöra missbruk då kunden binds till det företag som har en dominerande ställning på marknaden genom ett exklusivt avtal eller ett nästan exklusivt avtal. Tvärtom avsåg domarna i målen Michelin I( ) och British Airways( ) rabattsystem och incitamentsystem utan sådana exklusiva avtal med kunden.

79. Mot bakgrund av vad som anförts ovan utgör den omständigheten att tribunalen underlåtit att göra uttryckliga fastställanden avseende Saint-Gobains exklusiva eller nästa exklusiva inköp från Solvay inte en felaktig rättstillämpning.( )

80. Jag vill enbart för fullständighetens skull tillägga att det inte heller finns stöd för Solvays argument att domstolens rättspraxis avseende lojalitetsrabatter är formalistiskt och saknar ekonomisk grund. Såsom redan anförts beaktar domstolen vid bedömningen av rabattsystem nämligen samtliga omständigheter i det enskilda fallet och den har uttryckligen erkänt möjligheten till en objektiv ekonomisk motprestation.( ) Detta är inte formalistiskt.

ii) Argumentet att koncernrabatten inte är stor

81. Solvay har för det andra anfört att koncernrabatten, som uppgick till 1,5 procent, var för liten för att ha ett påtagligt inflytande på Saint-Gobain-koncernens affärsbeslut. Tribunalen har inte förklarat i vilken mån den prisnedsättning som Solvay beviljat kunnat påverka Saint-Gobain-koncernens beteende.

82. Tribunalen har i punkt 355 i den överklagade domen endast i mycket ringa omfattning berört frågan om grupprabattens eventuella konkurrensbegränsande verkan. Dess korta konstaterande att ”även en måttfull lojalitetsrabatt påverkar konkurrensvillkoren” måste emellertid betraktas i ett sammanhang tillsammans med dess tidigare uttalanden. Tribunalen har bland annat betonat att Solvay beviljade grupprabatter utan hänsyn till ekonomiska fördelar med avseende på effektivitet och stordriftsfördelar och att rabatten omfattade Saint-Gobains totala sodainköp från Solvay i Europa.( )

83. Det har i rättspraxis fastställts att sådana rabatter kan medföra konkurrensbegränsande utestängningseffekter. Såsom domstolen anfört kan avtalsparternas bindning till företaget med dominerande ställning och pressen på dessa vara särskilt stark när en rabatt eller bonus inte bara hänför sig till ökningen av omsättningen från avtalsparternas inköp eller försäljning av företagets produkter under den period som beaktas, utan även omfattar all omsättning hänförlig till dessa inköp eller försäljningar.( )

84. Dessutom är det särskilt svårt för det dominerande företagets konkurrenter att bjuda över sådana rabatter eller bonusar som grundar sig på den totala försäljningsvolymen. Företaget med dominerande ställning är redan enbart på grund av sin betydligt större marknadsandel som regel en oundviklig handelspartner på marknaden. De rabatter eller bonusar som ett sådant företag beviljar på grundval av den totala omsättningen överträffar oftast, i absoluta tal, vida även de mest generösa erbjudandena från företagets konkurrenter. För att locka till sig det dominerande företagets avtalsparter eller för att få tillräckligt många beställningar från dessa måste konkurrenterna erbjuda dem betydligt högre rabatter eller bonusar.( )

85. Rabatter eller provisioner som i hittillsvarande rättspraxis har ansetts utgöra missbruk har i vissa fall uppgått till maximalt 1 procent,( ) det vill säga procentuellt sett till och med mindre än den här omtvistade koncernrabatten på 1,5 procent.

86. Mot denna bakgrund ska tribunalens konstaterande ”att även en måttfull lojalitetsrabatt påverkar konkurrensvillkoren” med hänsyn till de särskilda omständigheterna i förevarande fall inte kritiseras i rättsligt hänseende. Det baserar sig på rationella ekonomiska bedömningar.

iii) Argumentet om avsaknaden av inverkan på konkurrensen

87. Solvay har för det tredje ifrågasatt tribunalens konstaterande att bolaget inte anfört någon omständighet till stöd för sina påståenden rörande Saint-Gobains nationella dotterbolags agerande. Härmed avses det argument som Solvay anfört vid tribunalen att Saint-Gobains nationella dotterbolag lyckats förhandla fram förmånligare avtalsvillkor, eller rent av häva avtalet, såsom i fallet med Saint-Gobain France.( )

88. Tribunalen underkände Solvays argumentation eftersom det inte fanns tillräckligt stöd för den( ) Det saknar emellertid betydelse om det inte fanns tillräckligt stöd för Solvays argumentation eller om den inte hade styrkts genom bevisning. Detta argument är under alla förhållanden verkningslöst, vilket tribunalen med rätta påpekat.( ) Den konkurrensbegränsande karaktären av den handelspraxis som företaget med dominerande ställning på marknaden följer kan nämligen inte undanröjas genom att den följs på begäran av en kund( ) och inte heller genom att kunden genom ett skickligt agerande( ) lyckas tvinga företaget med dominerande ställning på marknaden till ytterligare eftergifter.

89. Därmed är inte heller Solvays tredje argument relevant.

iv) Slutsats i denna del

90. Överklagandet ska inte bifallas på den åttonde grunden.

b) Den diskriminerande karaktären av Solvays handelspraxis (den nionde grunden)

91. Den nionde grunden avser tribunalens argumentation i punkterna 397–402 i den överklagade domen avseende den diskriminerande karaktären enligt artikel 82.2 c EG av Solvays handelspraxis.

i) Den nionde grundens första del

92. Solvay har genom den nionde grundens första del framför allt riktat kritik mot punkterna 397–400 i den överklagade domen och har gjort gällande att tribunalen har missuppfattat innehållet i bolagets inlagor och åsidosatt artikel 102.2 c FEUF (artikel 82.2 c EG).

– Invändningen om att tribunalen har missuppfattat innehållet i Solvays inlagor

93. Klaganden har inledningsvis riktat kritik mot det avsnitt i den överklagade domen i vilket tribunalen utgått från att Solvay inte bestritt de konstateranden som gjorts avseende det rabattsystem som genomförts i Frankrike.( ) Dessa uttalanden står enligt Solvay i strid med dess ansökan och duplik, vilka tribunalen har missuppfattat.

94. Enligt fast rättspraxis föreligger en missuppfattning när bedömningen av den befintliga bevisningen framstår som uppenbart felaktig utan att någon ny bevisning har beaktats.( ) Om ovannämnda överförs till parternas argumentation i första instans så kan en missuppfattning enbart antas föreligga när tribunalen gjort sig skyldig till en uppenbart oriktig bedömning av parternas argumentation eller återgett denna på ett felaktigt sätt.

95. Det finns inget som visar att så varit fallet i förevarande mål.

96. Såsom Solvay angett( ) hänförde sig dess länderspecifika uttalanden i ansökan i första instans till den tyska marknaden. Solvay har för övrigt enbart allmänt bestritt att de rabatter som den använde hade karaktären av lojalitetsrabatter. Varken ansökan eller dupliken innehöll några uttalanden som särskilt avsåg den franska marknaden. De delar i dupliken i första instans( ) till vilka Solvay särskilt hänvisat avser enbart marginellt den franska marknaden och har inte under några förhållanden något samband med den fråga rörande diskriminering av handelspartner som är av intresse i detta sammanhang.( )

97. Tribunalen kan mot denna bakgrund inte klandras för att ha gjort en uppenbart felaktig bedömning av Solvays argumentation eller återgett den på ett felaktigt sätt. Invändningen om att tribunalen gjort sig skyldig till en missuppfattning ska därför underkännas.

– Materiellt fel

98. Solvay har därutöver gjort gällande att tribunalen i punkterna 398 och 400 i den överklagade domen har gjort sig skyldig till ett åsidosättande av artikel 102.2 c FEUF (artikel 82.2 c EG). Tribunalen har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att underlåta att undersöka om det fanns ett konkurrensförhållande mellan de kunder till Solvay som anförts som exempel, det vill säga dels mellan två franska kunder (Durand och Perrier) dels mellan två tyska tillverkare av planglas och ihåligt glas.

99. Kommissionen har bestritt att denna grund kan tas upp till sakprövning med motiveringen att Solvay i tribunalen inte gjort gällande att artikel 102.2 c FEUF åsidosatts, att det enbart i samband med den påstådda avsaknaden av diskriminering angetts att tillverkarna av planglas och ihåligt glas var verksamma på olika marknader och därför inte befann sig i jämförbara situationer.

100. Det ska medges att denna invändning enligt min uppfattning är ytterst formell och föga övertygande. Vad gäller den diskriminerande karaktären av Solvays rabattsystem hänvisas i det omtvistade beslutet uttryckligen till artikel 82.2 c EG.( ) Det säger sig därför självt att även den diskrimineringsproblematik som diskuterats vid tribunalen ska ses i samband med denna bestämmelse, även om denna inte längre uttryckligen har angetts av parterna i deras skriftliga yttranden.( )

101. Dessutom är det inte tillåtet att åberopa nya grunder vid ett överklagande enligt artikel 42.2 jämförd med artikel 118 i domstolens rättegångsregler. Klaganden får emellertid framföra nya argument avseende de grunder som har åberopats i första instans, särskilt i anknytning till tribunalens rättsliga bedömning i den överklagade domen. ( )

102. Så är fallet i förevarande mål. Enligt sammanfattningen av parternas argument i den överklagade domen gjorde Solvay redan i första instans gällande att tillverkarna av planglas var verksamma på en annan marknad än tillverkarna av ihåligt glas.( ) Den fråga som diskuterats i första instans, det vill säga om företag är verksamma på olika marknader, och den nu aktuella frågan om det finns ett konkurrensförhållande mellan dessa företag är två sidor av samma mynt. Solvay har således genom den invändning avseende konkurrensförhållandet som framförts i överklagandet enbart vidareutvecklat de argument som den redan framfört i första instans.

103. För övrigt är syftet med Solvays invändning inte heller att få domstolen att göra en otillåten bedömning av de faktiska omständigheterna i överklagandet. Parterna är snarare oeniga om huruvida tribunalen, genom att inte undersöka huruvida det finns ett konkurrensförhållande mellan tillverkarna av planglas och tillverkarna av ihåligt glas, har underlåtit att beakta ett kriterium som måste beaktas inom ramen för artikel 82.2 c EG. Det rör sig härvid om en rättsfråga som kan prövas i ett mål om överklagande.( )

104. Vad gäller bedömningen av om det finns något stöd för detta argument ska det inledningsvis erinras om att artikel 82.2 c EG (artikel 102.2 c FEUF) förutsätter en prövning i två steg. Formuleringen ”varigenom dessa får en konkurrensnackdel” har ett självständigt värde och är inte endast ett förtydligande tillägg med en deklaratorisk verkan.( )

105. För att villkoren för att tillämpa artikel 82 andra stycket c EG ska vara uppfyllda är det följaktligen nödvändigt att fastställa att det dominerande företagets beteende på en marknad inte bara är diskriminerande, utan att det även syftar till att snedvrida detta konkurrensförhållande, det vill säga att hämma konkurrensställningen för en del av företagets handelspartner i förhållande till andra.( )

106. Tanken bakom artikel 82.2 c EG är att det dominerande företagets affärsbeteende alltså inte ska kunna snedvrida konkurrensen vare sig mellan underleverantörer eller mellan företagets kunder. När ett dominerande företags avtalsparter konkurrerar med varandra får ingen av dem gynnas eller missgynnas.( )

107. Överfört på förevarande fall innebär detta att tribunalen vid prövningen av artikel 82.2 c EG inte fick underlåta att beakta det konkurrensförhållande som fanns mellan Solvays kunder. Solvay kunde endast antas ha åsidosatt artikel 82.2 c EG om bolagets kunder konkurrerade med varandra, varvid det inte var sodamarknaden som var avgörande utan marknaden eller marknaderna i efterföljande led för glas. Tribunalen har således gjort en felaktig rättstillämpning genom att i punkt 400 i den överklagade domen enbart betrakta sodamarknaden och inte glasmarknaden som relevant.

108. För att man ska kunna anta att det föreligger ett missbruk i den mening som avses i artikel 82.2 c EG räcker det att fastställa att det dominerande företagets beteende, med hänsyn till samtliga omständigheter i det enskilda fallet, syftar till en konkurrenssnedvridning mellan dess handelspartner. I en sådan situation kan det inte krävas att det dessutom bevisas att varje enskild handelspartners konkurrensställning faktiskt har försämrats på ett kvantifierbart sätt.( ) Kommissionen har med rätta påpekat detta.

109. Det är emellertid rättsligt felaktigt att, i likhet med tribunalen i förevarande fall, betrakta konkurrensförhållandena på marknaden i efterföljande led, på vilken det dominerande företagets kunder är verksamma, som fullständigt irrelevanta.

110. Till skillnad från vad kommissionen har gjort gällande kan man inte blunda för den felaktiga rättstillämpningen med hänvisning till att de aktuella franska kunderna Durant och Perrier, såsom även de tyska kunderna i branschen för planglas och ihåligt glas, enbart utgör enskilda exempel. När tribunalen efter invändning av en av parterna i målet undersöker huruvida det har gjorts en felaktig bedömning av enskilda exempel i det omtvistade beslutet måste denna undersökning genomföras på grundval av korrekta rättsliga kriterier. Det har inte skett i förevarande fall.

111. Något annat följer inte heller av domarna i målen Hoffmann-La Roche( ) eller Michelin I.( ) De avsnitt i domen till vilka kommissionen hänvisat avser inte särskilt tillämpningen av artikel 82.2 c EG( ), utan innehåller allmänna uttalanden om karaktären av missbruk hos de rabattsystem som dominerande företag använder.

112. Att de konkurrensförhållanden som råder mellan det dominerande företagets handelspartner ska beaktas inom ramen för artikel 82.2 c EG framgår för övrigt av domen avseende portugisiska flygplatsavgifter till vilken kommissionen har hänvisat. I denna dom hänvisade domstolen uttryckligen till ”en ekonomisk fördel som [inte kan] … motiveras” som mottagare av rabatter kan få ”i förhållande till [sina] konkurrenter”.( )

113. Överklagandet kan således vinna bifall på den nionde grundens första del.

ii) Den nionde grundens andra del

114. Med den nionde grundens andra del har Solvay särskilt kritiserat punkt 401 i den överklagade domen. Detta avsnitt i domen avser den argumentation som Solvay framfört i första instans avseende glastillverkarnas påstått låga kostnader för soda. Tribunalen har i detta avseende anfört att Solvay ”inte underbyggt” sitt ”påstående” avseende dessa kostnader och att nämnda påstående ”i vilket fall som helst inte [kan] utgöra grund för att anse att de förfaranden som lagts [Solvay] till last inte är diskriminerande”. Enligt Solvay har tribunalen på så sätt för det första missuppfattat innebörden av bolagets inlagor och för det andra åsidosatt motiveringsskyldigheten enligt artikel 36 jämförd med artikel 53.1 i domstolens stadga samt artikel 102.2 c FEUF (artikel 82.2 c EG).

– Invändningen om att tribunalen har missuppfattat Solvays inlagor

115. Invändningen om att Solvays inlagor har missuppfattats synes vara ogrundad. Det finns inte något som talar för att tribunalen uppenbarligen missförstått klagandens skriftliga yttranden i första instans eller återgett dessa på ett felaktigt sätt.( ) Det ska erinras om att Solvay i tribunalen anförde att även om soda är den viktigaste råvaran vid glastillverkning utgör den endast 2–6 procent av glasets genomsnittliga inköpspris. Tribunalen återgav detta argument på ett korrekt sätt.( ) Enbart den omständigheten att Solvays likalydande kompletterande synpunkter i dupliken inte uttryckligen återgavs i den överklagade domen innebär inte att tribunalen missuppfattat Solvays argumentation i detta avseende.

– Bristande motivering

116. Det förhåller sig annorlunda vad gäller invändningen om bristande motivering. Såsom anförts ovan ska det av motiveringen till en dom klart och tydligt framgå hur tribunalen har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för det fattade beslutet och så att domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning.( ) Dessa krav har inte uppfyllts i punkt 401 i den överklagade domen, inte ens vid en ytterst välvillig läsning.

117. Tribunalen har inte förklarat varför den anser att Solvays argument avseende de låga kostnaderna för soda ”inte [är] underbyggt”. Av domskälen framgår framför allt inte om tribunalen överhuvudtaget noterat Solvays uttalanden i dupliken. I denna anförde Solvay till stöd för sitt påstående om låga kostnader en antidumpingförordning från kommissionen( ) i vilken kostnadsandelen vad gäller soda vid glastillverkning anges utgöra 8 procent.( )

118. Tribunalen har inte heller förklarat varför en påstått lägre kostnadsandel vad gäller soda vid glastillverkning ”i vilket fall som helst inte [kan] utgöra grund för att anse att de förfaranden som lagts [Solvay] till last inte är diskriminerande”. Det kan visserligen finnas goda skäl för detta uttalande,( ) dessa anges emellertid inte i den överklagade domen.

119. Frågan uppkommer huruvida tribunalen ansåg att kostnadsandelen avseende en viktig råvara i allmänhet är irrelevant för bedömningen av en eventuell diskriminering mellan det dominerande företagets kunder eller om den ansåg att en kostnadsandel av den storleksordning som anförts av Solvay (2–6 procent) inte har någon inverkan på den diskriminerande karaktären av ifrågavarande handelspraxis. Om denna fråga besvaras jakande uppkommer frågan varför. Ett fåtal kompletterande meningar i domskälen hade kunnat och varit nödvändiga för att bringa klarhet i denna fråga.

120. Tribunalens slutsatser i punkt 401 i den överklagade domen ger ingen klarhet i varför Solvays argumentation om de påstått låga kostnaderna för soda vid glastillverkning underkändes. Domstolen ges därmed inte möjlighet att utföra sin prövning. Motiveringen av den överklagade domen är således bristfällig i punkt 401, vilket innebär att överklagandet kan vinna bifall såvitt avser den nionde grundens andra del.

121. Mot denna bakgrund är det inte nödvändigt att granska invändningen om ett åsidosättande av artikel 102.2 c FEUF mer ingående. Den har utöver den påstådda bristen på motivering inte något självständigt innehåll.

iii) Slutsats i denna del

122. Sammanfattningsvis kan följaktligen fastställas att överklagandet ska bifallas delvis såvitt avser den nionde grunden.

B – Förbud mot att använda den bevisning som förebringats inom ramen för prövningen i april 1989 (den andra grunden)

123. Solvay har genom den andra grunden som avser punkterna 218–230 i den överklagade domen gjort gällande att artikel 14.3 och artikel 20.1 i förordning nr 17 (den andra grundens första och andra del) har åsidosatts. Företaget har dessutom gjort gällande att tribunalen har missuppfattat de faktiska omständigheterna och bevisningen (den andra grundens tredje del).

124. Bakgrunden till denna grund för överklagandet är den omständigheten att det i beslutet om undersökning av den 5 april 1989, genom vilket kommissionen fattade beslut om en undersökning av de lokaler som används av de företag som är verksamma på den europeiska sodakarbonatmarknaden, hänvisades till eventuella överträdelser av artikel 85 i EEG-fördraget (överenskommelser mellan företag eller samordnade förfaranden) medan det i det omtvistade beslutet att ålägga böter fastställs att artikel 86 i EEG-fördraget eller artikel 82 EG har åsidosatts (missbruk av en dominerande ställning på marknaden). Den bevisning som hittats vid en undersökning i samband med artikel 85 i EEG-fördraget borde enligt Solvay inte ha lagts till grund för ett beslut enligt artikel 86 i EEG-fördraget eller artikel 82 EG.

1. Huruvida överklagandet kan tas upp till sakprövning såvitt avser den andra grunden

125. Kommissionen anser att överklagandet inte kan prövas såvitt avser den andra grunden, eftersom den grundar sig på samma invändningar som Solvay redan gjort gällande i förfarandet i första instans.

126. Denna invändning saknar grund.

127. Enligt fast rättspraxis får klaganden visserligen inte endast återge de grunder och argument som redan har anförts vid tribunalen.( ) När en klagande har ifrågasatt tribunalens tolkning eller tillämpning av unionsrätten kan dock de rättsfrågor som prövades av tribunalen på nytt tas upp till diskussion i målet om överklagande. Om klaganden inte på detta sätt kunde utforma sitt överklagande med stöd av grunder och argument som redan åberopats vid tribunalen, skulle nämligen överklagandeinstitutet förlora en del av sin betydelse.( )

128. Solvay har i sitt överklagande noggrant behandlat punkterna 218–230 i den överklagade domen och har med hänvisning till domstolens domar riktat konkret kritik mot tribunalens slutsatser. Det är således inte fråga om blott en upprepning av den grund som åberopats i första instans.

129. Det föreligger följaktligen inte något allvarligt tvivel om att överklagandet kan tas upp till sakprövning såvitt avser den andra grunden.

2. Huruvida överklagandet kan vinna bifall såvitt avser den andra grunden

a) Den andra grundens första och andra del (åsidosättande av artikel 14.3 och artikel 20.1 i förordning nr 17)

130. Enligt artikel 20.1 i förordning nr 17 får upplysningar som har inhämtats inom ramen för kommissionens kartellrättsliga undersökning endast användas för det med begäran eller undersökningen avsedda ändamålet. Denna bestämmelse innehåller å ena sidan en koppling till syftet och å andra sidan ett förbud mot användning av den bevisning som kommissionen inhämtat.

131. Tvisten i förevarande fall gäller räckvidden av denna koppling till syftet och förbudet mot användning. Parterna är oeniga om huruvida kommissionen vad gäller slutsatsen att det föreligger ett missbruk av en dominerande ställning på marknaden får grunda sin bedömning på bevis som den inhämtat tidigare i samband med misstänkta överträdelser av förbudet mot konkurrensbegränsande överenskommelser på samma marknad.

132. Ordalydelsen i artikel 20.1 i förordning nr 17 ger inte någon närmare vägledning i detta avseende. Man ska därför utgå från bestämmelsens syfte och ändamål.

133. Det har fastställts att artikel 20.1 i förordning nr 17 syftar till att skydda rätten till försvar för de företag som berörs av kommissionens undersökningar.( ) Såsom domstolen anfört skulle dessa rättigheter allvarligt kränkas om kommissionen kunde åberopa bevis insamlade under en undersökning mot företagen, som inte har något samband med undersökningens föremål och syfte.( )

134. Avgörande för räckvidden av den koppling till syftet som föreligger enligt artikel 20.1 i förordning nr 17 och förbudet mot användningen är således föremålet och syftet med undersökningen. Dessa framgår av det undersökningsuppdrag som fastställts av kommissionen.( ) Enligt artikel 14.3 andra meningen i förordning nr 17 ska föremålet och syftet med undersökningen anges i kommissionens beslut om undersökning, vilket är en grundläggande garanti för de berörda företagens rätt till försvar.( )

135. I förevarande fall hänvisades i kommissionens beslut om undersökning av den 5 april 1989, på grundval av vilket Solvays lokaler undersöktes, enbart till artikel 85 i EEG-fördraget (artikel 81 EG).( ) Enligt tribunalens slutsatser ville kommissionen enbart pröva om Solvay deltog i överenskommelser och/eller samordnade förfaranden. Det finns inga omständigheter som talar för att det redan vid den tidpunkten fanns misstanke om missbruk av en dominerande ställning på marknaden.( )

136. Solvay har mot bakgrund av vad som anförts ovan dragit slutsatsen att det inte var tillåtet att använda den bevisning som inhämtats vid undersökningen för att fastställa förekomsten av ett missbruk av en dominerande ställning i den mening som avses i artikel 82 EG (tidigare artikel 86 i EEG-fördraget).

137. Jag finner inte detta argument övertygande.

138. Kommissionen ska i ett beslut om undersökning visserligen ”tydligt ange vilka förmodade omständigheter som den har för avsikt att undersöka”.( ) Härigenom ska hindras att kommissionen genomför undersökningar utan konkreta misstankar,( ) ett förfarande med avseende på vilket det engelska begreppet ”fishing expeditions” ofta används.

139. Skyldigheten att ange föremålet och syftet med en undersökning kan emellertid inte innebära att alla de bestämmelser som det berörda företaget eventuellt åsidosatt måste anges. Kommissionen behöver i detta tidiga skede av sina undersökningar nämligen inte göra någon strikt rättslig kvalificering av de misstänkta överträdelserna.( )

140. Det är emellertid mycket svårt att på förhand kunna bedöma om beteendet hos ett företag med en stark ställning på marknaden utgör ett åsidosättande av förbudet mot konkurrensbegränsande samverkan (artikel 85 i EEG-fördraget, artikel 81 EG och artikel 101 FEUF) eller ett missbruk av en dominerande ställning på marknaden (artikel 86 i EEG-fördraget, artikel 82 EG och artikel 102 FEUF). Såsom kommissionen med rätta anfört kan till och med tillämpningsområdet för förbudet mot konkurrensbegränsande samverkan och missbruk av en dominerande ställning på marknaden överlappa varandra.( )

141. Dessutom eftersträvas samma grundläggande mål med kommissionens undersökningar, såväl med avseende på den ena som den andra bestämmelsen, nämligen att möjliggöra genomförandet av fördragets konkurrensregler och att skydda konkurrensen inom den inre marknaden från snedvridning.( )

142. Mot bakgrund av vad som anförts ovan skulle det utgöra ett orimligt snävt och formellt betraktelsesätt om föremålet och syftet med kartellrättsliga undersökningar a priori enbart skulle begränsas till att omfatta ett visst materiellt förbud som uttryckligen anges i fullmakten för att utföra undersökningen och kategoriskt utesluta andra förbud.

143. Inom ramen för kartellrättsliga undersökningar rör det sig i första hand om fastställande av de faktiska omständigheterna och upptagande av bevisning( ) för att ett visst konkurrensbegränsande avtal mellan företag föreligger, för att ett visst uppträdande på marknaden föreligger eller avseende bakomliggande ekonomiska hänsyn.

144. Vad gäller den exakta rättsliga klassificeringen av de omständigheter som fastställts måste kommissionen yttra sig först i ett mycket senare skede i det administrativa förfarandet, först och främst provisoriskt i form av meddelandet om invändningar och därefter slutgiltigt vid antagandet av ett beslut genom vilket förfarandet avslutas.( ) Detta påverkar inte företagets försvarsmöjligheter, de beaktas tvärtom genom meddelandet om invändningar och den härmed förbundna rätten att yttra sig.

145. Tribunalen har således inte gjort sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning genom att anta att de handlingar som inhämtats vid undersökningarna i april 1989 även får användas i samband med det angripna beslutet som grundades på artikel 82 EG.( )

b) Den andra grundens tredje del (invändning om missuppfattning av de faktiska omständigheterna)

146. Solvay har inom ramen för den andra grunden gjort gällande att de faktiska omständigheterna har missuppfattats. Tribunalen har felaktigt utgått från att det föreligger en likhet mellan de konkurrensbegränsande avtal mellan företag eller samordnade förfaranden som låg till grund för undersökningen år 1989 och det missbruk av dominerande ställning som fastställts i det omtvistade beslutet.( )

147. Även denna invändning saknar grund. Den bygger på en oriktig tolkning av den överklagade domen.

148. Klaganden har inte förstått att tribunalen inte funnit att de överträdelser som omfattas av artikel 85 i EEG-fördraget (artikel 81 EG, artikel 101 FEUF) och artikel 86 i EEG-fördraget (artikel 82 EG, artikel 102 FEUF) liknar varandra, utan enbart de faktiska omständigheter (förfaranden) som kommissionen undersökt inom ramen för sin undersökning och som den slutligen grundade sig på i det omtvistade beslutet.( ) Det är emellertid dessa omständigheter och inte den rättsliga klassificeringen av dessa som är avgörande vid bedömningen om kommissionen har åsidosatt bestämmelsen om koppling till syftet och förbudet mot användning i den mening som avses i artikel 20.1 i förordning nr 17.( )

149. Såsom tribunalen oemotsagd har fastställt( ) rörde det sig såväl i fullmakten för undersökningen år 1989 som i det omtvistade beslutet från år 2000 bland annat om genomförandet av exklusiva inköpsavtal. I detta avseende kunde tribunalen, utan att göra sig skyldig till felaktig rättstillämpning, anse att det omtvistade beslutet har ett tillräckligt samband med föremålet och syftet med undersökningen som gjordes år 1989,( ) så att förbudet mot användning i artikel 20.1 i förordning nr 17 inte åsidosatts.

c) Slutsats i denna del

150. Överklagandet ska således inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.

C – Rätten till försvar (den tredje, den fjärde och den femte grunden)

151. Solvay har genom den tredje, den fjärde och den femte grunden huvudsakligen gjort gällande att dess rätt till försvar har åsidosatts.

152. Det är en grundläggande unionsrättslig princip att rätten till försvar iakttas i varje förfarande som kan leda till sanktionsåtgärder, särskilt böter eller viten. Denna princip har betonats vid upprepade tillfällen i domstolens rättspraxis.( ) Principen har numera även fastställts i artikel 41.2 a och artikel 48.2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna.( )

153. De invändningar som Solvay har gjort gällande inom ramen för den tredje, den fjärde och den femte grunden är av grundläggande betydelse och ger domstolen möjlighet att precisera sin rättspraxis avseende rätten till försvar i administrativa förfaranden på det kartellrättsliga området.

154. Det förfaranderättsliga sammanhanget i vilket de tre grunderna ingår kan beskrivas enligt följande:

– Innan det första beslutet att ålägga böter från år 1990 antogs i förevarande fall (beslut 91/299) lämnade kommissionen Solvay på grundval av ett meddelande om invändning tillfälle att yttra sig.( ) Solvay gavs emellertid inte rätt att ta del av akten. Solvay fick enbart tillgång till kopior av handlingar som talade till företagets nackdel på vilka kommissionen i sin tur grundade sina invändningar.( ) Syftet härmed var att ”förenkla förfarandet”.( )

– År 2000, det vill säga innan det andra här omtvistade beslutet att ålägga böter antogs (beslut 2003/6) hördes inte Solvay på nytt,( ) företaget fick inte heller tillgång till handlingarna i ärendet.( )

– Först i det andra förfarandet vid tribunalen (mål T‑57/01) lämnade kommissionen ut en del av handlingarna från det administrativa förfarandet, vilket tribunalen genom åtgärder för processledning vid ett flertal tillfällen anmodat kommissionen att göra.( ) Solvay fick i tribunalens kansli tillgång till ett flertal handlingar som företaget tidigare inte fått ta del av. Företaget fick också möjlighet att vid tribunalen yttra sig över huruvida dessa handlingar var användbara för dess försvar.( )

– Vid tribunalen angav kommissionen att den inte längre kunde hitta den resterande delen av handlingarna i ärendet, närmare bestämt fem pärmar.( ) Kommissionen kunde inte heller lämna in en innehållsförteckning avseende de handlingar som saknades till tribunalen.( )

155. Solvay har mot bakgrund av vad som anförts ovan för det första gjort gällande att dess rätt att få ta del av handlingarna i akten har åsidosatts (den tredje och den fjärde grunden, se i detta avseende nedan avsnitt 1) och för det andra att rätten att yttra sig har åsidosatts (den femte grunden, se i detta avseende nedan avsnitt 2).

1. Rätten att få ta del av handlingarna i ärendet (den tredje och den fjärde grunden)

156. Rätten att få ta del av handlingarna i ärendet följer av principen om iakttagande av rätten till försvar, och den innebär att kommissionen måste ge ett företag som berörs möjlighet att undersöka samtliga handlingar som ingår i akten i utredningen och som kan vara relevanta för företagets försvar. Dessa omfattar såväl handlingar som är till företagets fördel som handlingar som är till dess nackdel, med förbehåll för andra företags affärshemligheter, kommissionens interna handlingar och andra konfidentiella uppgifter.( )

157. Det är utrett att Solvay i det administrativa förfarandet enbart fick kännedom om de handlingar i ärendet som kommissionen i det omtvistade beslutet använde mot företaget. Ett flertal andra handlingar i ärendet som Solvay också borde ha haft tillgång till enligt rätten till insyn i akten lämnades inte ut till företaget. Kommissionen har härmed åsidosatt en grundläggande förfarandebestämmelse,( ) som följer av rätten till god förvaltning.( ) En oegentlighet i det administrativa förfarandet kan efter antagandet av det omtvistade beslutet inte längre avhjälpas, framför allt inte genom att vissa handlingar lämnas ut under ett senare domstolsförfarande.( )

158. I det nuvarande skedet diskuterar parterna i målet enbart frågan om tribunalen, mot bakgrund av kommissionens ovannämnda fel i det administrativa förfarandet, borde ha upphävt det omtvistade beslutet. Enligt fast rättspraxis ska nämligen fel i förfarandet vad gäller insyn i akten under det administrativa förfarandet medföra en ogiltigförklaring av kommissionens beslut enbart om det innebär att rätten till försvar har åsidosatts.( )

159. Till skillnad från kommissionen och tribunalen anser Solvay att dess rätt till försvar har åsidosatts och har till stöd för detta påstående anfört flera argument. Klaganden har härvid huvudsakligen grundat sig på i unionsrätten allmänt erkända principer om iakttagande av rätten till försvar, oskuldspresumtionen och bevisbörderegler. Solvay har därutöver gjort gällande ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten enligt artikel 36 jämförd med artikel 53 första stycket i domstolens stadga, och ett åsidosättande av artiklarna 47.2, 48 och 52.3 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, artikel 6 i Europakonventionen samt artikel 6.1 FEU.

160. Solvay har emellertid anfört utförligare argument vad gäller rätten till försvar samt i viss mån oskuldspresumtionen och motiveringsskyldigheten. Dess enskilda hänvisningar till stadgan om de grundläggande rättigheterna, till artikel 6 i Europakonventionen och artikel 6.1 FEU har inget självständigt innehåll och de behöver därför inte undersökas närmare. Vad gäller artikel 6.1 FEU räcker det att konstatera att denna bestämmelse som sådan inte innehåller några garantier för grundläggande rättigheter. Artikel 6 i Europakonventionen är inte direkt tillämplig på unionens organ före unionens anslutning till Europakonventionen( ) men ska beaktas vid tolkningen och tillämpningen av de allmänna rättsliga principer och grundläggande rättigheter i unionsrätten som har gjorts gällande.( )

161. Vad gäller bedömningen av Solvays invändningar avseende rätten till försvar, oskuldspresumtionen och motiveringsskyldigheten föreslår jag att den av kommissionen förespråkade turordning för prövningen som grundar sig på uppbyggnaden av den överklagade domen, följs. Jag kommer därför först och främst ta ställning till frågan huruvida den tredje och den fjärde grunden (se nedan punkt a) kan tas upp till sakprövning innan jag befattar mig med de invändningar som avser de handlingar till vilka insyn lämnats i förstainstansrätten (fjärde grunden, se nedan punkt b). Jag kommer avslutningsvis att granska de invändningar som avser de handlingar i ärendet som försvunnit (tredje grunden, se nedan punkt c).

a) Huruvida den tredje och den fjärde grunden kan tas upp till sakprövning.

162. Kommissionen har bestritt att överklagandet kan tas upp till sakprövning såvitt avser den fjärde grunden och en del av den tredje grunden. Den har gjort gällande att bedömningen av huruvida vissa handlingar är användbara vid företagets försvar ingår i bedömningen av de faktiska omständigheterna och bevisningen, vilken enbart ankommer på tribunalen och vilken i princip inte kan prövas i ett mål om överklagande.

163. Jag finner inte detta argument övertygande. Domstolen har i förevarande fall inte anmodats att ersätta tribunalens bedömning i fråga om enskilda handlingar i ärendet med sin egen.( ) Domstolen har tvärtom uppmanats att granska om tribunalen har lagt riktiga kriterier till grund för sin bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen. Det rör sig härvid om en rättsfråga som kan prövas av domstolen i egenskap av överklagandeinstans.( )

b) Avseende de delar av handlingarna i ärendet till vilka tillgång enbart lämnats vid domstolen (den fjärde grunden)

164. Den fjärde grunden avser punkterna 417–466 i den överklagade domen, vilka rör frågan huruvida de handlingar i ärendet till vilka tillgång lämnats först i domstolsförfarandet var användbara för Solvays försvar. Eftersom tribunalen inte ansåg att det hade bevisats att dessa handlingar var användbara drog den slutsatsen att kommissionen inte hade åsidosatt rätten till försvar.( )

i) Den fjärde grundens första del

165. I den fjärde grundens första del har kritik riktats mot den överklagade domen i två avseenden. Överklagandet kan enligt min mening inte vinna bifall såvitt avser den första invändningen, men såvitt avser den andra invändningen.

166. Klaganden har för det första gjort gällande att tribunalen först borde ha prövat argumenten rörande åsidosättandet av rätten till försvar innan den prövade de påtalade materiella felen i bedömningen. I annat fall finns risken att tribunalen vid bedömningen av huruvida olika handlingar är användbara för företagets försvar redan låter sig styras av resultatet av prövningen av det omtvistade beslutet.

167. Överklagandet kan inte tas upp till sakprövning såvitt avser den första invändningen. Såsom kommissionen med rätta har påpekat finns ingen logiskt tvingande turordning vad gäller prövningen av materiella och processuella invändningar.( ) (Huruvida tribunalen vid bedömningen av processuella invändningar får låta sig styras av bedömningen av företagets materiella invändningar kommer att undersökas separat inom ramen för den tredje grunden( ).)

168. Klaganden har för det andra gjort gällande att tribunalen gjort en alltför restriktiv tolkning av syftet med att få tillgång till handlingarna i ärendet. Den anser att tribunalen inte borde ha vägrat att betrakta diverse handlingar som användbara för försvaret med motiveringen att Solvay antingen redan hade kännedom om den information som dessa innehöll eller att den avsåg frågor som företaget redan hade tagit upp.

169. Till skillnad från den första invändningen kan den andra invändningen godtas.

170. Syftet med aktinsynen är att säkerställa att de företag som yttrat sig under det administrativa förfarandet, vilka har klandrats för att ha gjort sig skyldiga till en överträdelse av unionens konkurrensrätt (dessa kallas även de berörda företagen) faktiskt kan göra gällande rätten till försvar.( ) Detta ska möjliggöra för dem att få kännedom om den bevisning som kommissionens handlingar innehåller för att de på grundval av dessa på ett meningsfullt sätt ska kunna yttra sig över de slutsatser som kommissionen dragit i sitt meddelande om invändningar.( ) Detta bidrar även till att åstadkomma jämlikhet i medel mellan de berörda företagen och kommissionen och därmed slutligen till rättvisa administrativa förfaranden.

171. När det berörda företaget under det administrativa förfarandet inte fått tillgång till friande material ska det berörda företaget i ett senare skede visa att underlåtenheten att lämna ut handlingarna i fråga kan ha påverkat förfarandet och innehållet i kommissionens beslut på ett sätt som är till nackdel för företaget.( ) Det är härvid tillräckligt att företaget visar att det skulle ha kunnat använda nämnda handlingar till sitt försvar.( )

172. Detta är i första hand fallet vad gäller sådana handlingar som skulle ha gjort det möjligt för de berörda företagen i det administrativa förfarandet att framföra nya omständigheter. I domen i de förenade målen Aalborg Portland talar domstolen i detta sammanhang om omständigheter ”som inte överensstämmer med kommissionens slutsatser i detta skede, och därmed påverkar kommissionens bedömning i ett eventuellt beslut i någon riktning, åtminstone vad avser allvaret och varaktigheten av det agerande som har lagts företaget till last, och därmed även nivån på böterna”.( )

173. Jag anser emellertid inte att det av domen i de förenade målen Aalborg Portland eller av några andra domar i vilka domstolen använt liknande formuleringar( ), framgår att syftet med att aktinsynen allmänt begränsar sig till blott fastställandet av nya omständigheter. Tvärtom anser jag att det av domen i de förenade målen Aalborg Portland framgår att domstolen i viss mån anser att andra syften med rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet är möjliga. Detta framgår framför allt genom formuleringen ”påverkar … i någon riktning”.( )

174. Såsom Solvay påpekat är syftet med aktinsynen inte bara att det berörda företaget ska få möjlighet att framföra nya argument eller omständigheter i det administrativa förfarandet. Rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet är tvärtom även av betydande praktisk betydelse, eftersom det berörda företaget därigenom ges möjlighet att jämföra sin argumentation i det administrativa förfarandet med de yttranden som inkommit från tredjeman, till exempel kunder, underleverantörer, konkurrenter och sammanslutningar. Det berörda företaget kan framför allt använda yttranden som inkommit från tredjeman till att bättre underbygga sina egna yttranden gentemot kommissionen.

175. Det är uppenbart att det berörda företagets inlagor till kommissionen kan vara av större betydelse om de inte enbart finner stöd i företagets interna handlingar och uppgifter eller i källor som står till allmänhetens förfogande utan därutöver även bekräftas av yttranden från tredjeman med eventuellt motstridiga intressen.( ) I det administrativa förfarandet rör det sig nämligen inte enbart om att det berörda företaget framför relevanta argument utan även om att det utvecklar dessa argument och förebringar tillräcklig bevisning för dem.

176. Tribunalen har underlåtit att beakta detta genom att på flera ställen i den överklagade domen fastställa att den omständigheten att vissa handlingar inte lämnats ut under det administrativa förfarandet inte kan ha påverkat förfarandet eller innehållet i det angripna beslutet på ett sätt som är till nackdel för Solvay, eftersom

– företaget ”inte var ovetande”( ) om de omständigheter som påtalades i handlingarna,

– företaget själv kunde inhämta vissa uppgifter( ) utan att grunda sig på konkurrenternas handlingar( ),

– företaget redan utvecklat vissa argument som framgår av handlingarna( ), eller

– kommissionen redan var medveten om den faktiska situation som framgår av handlingarna( ).

177. Rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet ska möjliggöra för de berörda företagen att förbereda ett bättre försvar( ) än vad de hade kunnat göra själva. Tribunalen har genom sin snäva tolkning av syftet med rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet som inte beaktar ovannämnda omständigheter( ) gjort en felbedömning av räckvidden av rätten till försvar i det administrativa förfarandet och således gjort en felaktig rättstillämpning.

ii) Den fjärde grundens andra del

178. Solvay har i den fjärde grundens andra del gjort gällande att tribunalen ställt orimligt hårda krav på den bevisning som krävs för att styrka att rätten till försvar åsidosatts. Klaganden har härvid hänvisat till vissa avsnitt i den överklagade domen i vilka tribunalen anfört att

– Solvay har ”inte visat att underlåtenheten att lämna ut … [vissa] handlingar hade påverkat förfarandet och innehållet i det angripna beslutet på ett sätt som var till nackdel för företaget”( ),

– de omständigheter som Solvay har åberopat efter det att företaget fått tillgång till handlingarna i ärendet inte heller innebär att kommissionens analys i det omtvistade beslutet ifrågasätts.( )

179. För att det ska anses att rätten till försvar har åsidosatts till följd av ett fel i förfarandet vad gäller rätten till aktinsyn är det avgörande kriteriet, såsom Solvay med rätta har gjort gällande, inte om underlåtenheten att lämna ut handlingar som är till företagets fördel ”har påverkat” förfarandet och innehållet i kommissionens beslut på ett sätt som är till nackdel för företaget utan om denna underlåtenhet ”kunnat påverka” förfarandet och innehållet i kommissionens beslut.( )

180. Skillnaden mellan formuleringarna ”har påverkat” och ”kunnat påverka” kan vid en första anblick vara minimal. Solvays invändning skulle därför kunna betraktas som en semantisk spetsfundighet.

181. Dessa språkliga nyanser avslöjar emellertid att tribunalen vid prövningen av Solvays argument att företagets rätt till försvar åsidosatts har tillämpat felaktiga kriterier. Tribunalen har felaktigt krävt att det visas att det administrativa förfarandet skulle ha fått en annan utgång om de omtvistade handlingarna hade lämnats ut.( ) Tribunalen borde rätteligen enbart ha beaktat om det berörda företaget visat att det fanns en minsta möjlighet att de handlingar som inte lämnats ut under det administrativa förfarandet hade kunnat vara användbara för dess försvar.( ) Det berörda företaget är nämligen inte skyldigt att bevisa att kommissionens beslut hade fått ett annat innehåll om företaget hade haft tillgång till de handlingar som inte lämnades ut.( )

182. Tribunalen har följaktligen gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning vid prövningen av rätten till försvar.

183. Solvay har i detta sammanhang dessutom gjort gällande att oskuldspresumtionen åsidosatts, men enligt min mening har denna invändning vid sidan av det påstådda åsidosättandet av rätten till försvar inte något självständigt innehåll så att denna invändning inte kommer att undersökas närmare.

184. Solvay har slutligen anfört att motiveringen i den överklagade domen är motsägelsefull, eftersom tribunalen inledningsvis anger det korrekta kriteriet (”minsta möjlighet att det administrativa förfarandet skulle ha fått en annan utgång”)( ) medan den i ett senare skede har tillämpat ett strängare test (Solvay har ”inte visat att underlåtenheten att lämna ut … handlingar[na] hade påverkat förfarandet och innehållet i det angripna beslutet på ett sätt som var till nackdel för företaget” ( ) och det innebär inte att ”kommissionens analys i det angripna beslutet ifrågasätts”).( ) Såsom det emellertid har visats ovan( ) rör det sig när det gäller kraven på bevisningen för att styrka ett åsidosättande av rätten till försvar om en sakfråga och inte om en fråga avseende motiveringen av den överklagade domen. Tribunalen kan visserligen ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i samband med rätten till försvar men detta innebär emellertid inte att även motiveringen är bristfällig.

iii) Slutsats i denna del

185. Överklagandet kan således till största delen vinna bifall på den fjärde grunden. Tribunalen har för det första inom ramen för prövningen av huruvida de handlingar som inte lämnats ut under det administrativa förfarandet är användbara gjort en felbedömning av syftet med rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet och för det andra ställt överdrivet höga beviskrav i fråga om huruvida rätten till försvar åsidosatts.

c) Förlusten av vissa handlingar i den administrativa akten (den tredje grunden)

186. I den tredje grunden påtalas förlusten av vissa av kommissionens handlingar i ärendet. Den tredje grunden avser punkterna 465–482 i den överklagade domen, i vilka tribunalen behandlade frågan om den omständigheten att fem pärmar saknas innebär att Solvays rätt till försvar har åsidosatts( ) och besvarade denna fråga nekande.( )

187. Klaganden har på ett flertal punkter framfört kritik mot det omtvistade avsnittet i domen som den tredje grundens samtliga sex delgrunder avser. Dessa överlappar emellertid varandra. Det rör sig huvudsakligen om samma fråga, nämligen om tribunalen fick utesluta att de handlingar som gått förlorade kunde vara användbara för Solvays försvar.( )

188. Liksom klaganden anser jag att denna fråga ska besvaras nekande.

189. Utgångspunkten för övervägandena ska vara att ett företag som under det administrativa förfarandet rättsstridigt inte har lämnats tillgång till vissa delar av akten i ärendet vid tribunalen enbart ska styrka att den hade kunnat använda de ifrågavarande handlingarna vid sitt försvar.( ) Det räcker att företaget visar att minsta möjlighet fanns att de handlingar som inte lämnats ut i det administrativa förfarandet hade kunnat vara användbara för hans försvar.( )

190. I förevarande fall har tribunalens prövning av huruvida de handlingar i ärendet som inte lämnats ut varit användbara för Solvay försvårats genom att de berörda handlingarna försvunnit.

191. Det skulle säkerligen inte vara lämpligt att automatiskt utgå från att de handlingar i ärendet som tappats bort hade kunnat vara användbara för det berörda företagets försvar. Om det till exempel på grundval av en innehållsförteckning framgår att de berörda delarna av handlingarna i ärendet enbart innehöll handlingar som undantagits från rätten till insyn, detta är framför allt fallet när det rör sig om kommissionens beslutsförslag och interna anteckningar, men kan även gälla för andra konfidentiella handlingar,( ) så kan ett åsidosättande av rätten till försvar uteslutas a priori.

192. I förevarande fall var det emellertid inte möjligt att återge innehållet i de försvunna handlingarna.( ) Det har i rättspraxis, såvitt framgår, ännu inte slagits fast vem som ska svara för detta. De domar som hittills meddelats avsåg handlingar från det administrativa förfarandet vars innehåll hade fastställts och kunde prövas av tribunalen.( )

193. I princip har det berörda företaget bevisbördan för att de handlingar med avseende på vilka företaget rättsstridigt undandragits rätten till insyn under det administrativa förfarandet hade kunnat användas för dess försvar.( ) Detta kan emellertid enbart gälla om företaget åtminstone har meningsfull information om upphovsmännen till de handlingar som det inte fått tillgång till samt om typen av handling och innehållet däri.

194. Kommissionen ansvarar för att delar av akten i ärendet försvunnit. Kommissionen är nämligen enligt principen om god förvaltningssed skyldig att handha handlingarna i ärendet på ett korrekt sätt och förvara dem på ett säkert sätt. Vad gäller handhavandet av handlingarna i ärendet på ett korrekt sätt omfattar detta även upprättandet av en innehållsförteckning för att senare kunna ge tillgång till handlingarna i ärendet.

195. Om innehållet i de handlingar i ärendet som försvunnit, såsom i förevarande fall inte kan återges på ett säkert sätt i avsaknad av en sådan innehållsförteckning, så kan man härav, med avseende på rätten till försvar, enbart dra den slutsatsen att det inte kan uteslutas att det berörda företaget hade kunnat använda de borttappade handlingarna för sitt försvar.

196. I den överklagade domen har tribunalen emellertid utgått från att detta inte är fallet. Tribunalen har anfört att det kan uteslutas att Solvay i de delar av akten i ärendet som saknas hade kunnat finna handlingar som är användbara vid dess försvar.( )

197. Tribunalen har slagit fast att talan inte kan vinna bifall på någon av de materiella invändningar som Solvay framfört mot det omtvistade beslutet.( ) Bedömningen av huruvida de handlingar som försvunnit är användbara vid Solvays försvar är således kopplad till frågan huruvida företagets invändningar mot slutsatsen att det föreligger ett missbruk av en dominerande ställning på marknaden är välgrundade.( ) Med andra ord förefaller tribunalen att anta att den som hittills haft sämre kort inte heller skulle ha hittat något trumfkort i de återstående delarna av handlingarna i ärendet.

198. Detta tillvägagångssätt är behäftat med rättsliga fel. Det ska säkerligen mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet prövas om ett åsidosättande av rätten till försvar föreligger. Denna prövning ska emellertid ske med beaktande av den kritik som kommissionen riktar mot det berörda företaget, det vill säga de invändningar som kommissionen framför mot företaget.( ) Företaget måste nämligen försvara sig mot de invändningar som kommissionen framfört. Det har däremot inte någon betydelse vilka invändningar företaget framfört mot det omtvistade beslutet och om talan kan vinna bifall såvitt avser dessa invändningar.

199. Tribunalen har felaktigt fastställt att frågan huruvida de handlingar som försvunnit är användbara för Solvay är beroende av om de argument som företaget tidigare anfört är ”verkningslösa”( ) eller ”saknar grund”,( ) om Solvay bestritt vissa fastställanden som kommissionen gjort( ) och om klaganden hittills varit skyldig att avge vissa klargöranden( ).

200. Det hade varit riktigt att enbart fråga om de delar av handlingarna i ärendet som försvunnit eventuellt innehöll information som hade möjliggjort för Solvay att bättre underbygga den argumentation som hittills framförts mot det omtvistade beslutet eller till och med framföra nya argument.

201. Tribunalen har undvikit denna fråga genom att lägga särskild vikt vid kommissionens bevisning för att det föreligger en dominerande ställning på marknaden och missbruk av denna.( ) Den har härvid emellertid i stor utsträckning underlåtit att beakta att de delar av handlingarna i ärendet som försvunnit hade kunnat innehålla information som hade kunnat ifrågasätta denna bevisning eller i vart fall låtit den framträda i ett helt annat ljus. Solvay har med rätta hänvisat till detta.

202. Avgörande i detta sammanhang är för det första att stora marknadsandelar prima facie visserligen styrker att Solvay har en dominerande ställning på marknaden. Såsom tribunalen emellertid själv anfört( ) gäller detta enbart med förbehåll för exceptionella omständigheter.( ) Tribunalen har emellertid inte förklarat varför Solvay skulle vara medveten om eventuella exceptionella omständigheter så att de handlingar som försvunnit inte kunde innehålla några nya omständigheter för dess försvar.( ) Ändamålsenliga uppgifter vad avser marknadsandelar, konkurrenternas styrka och omfattningen av ett eventuellt förekommande utjämnande marknadsinflytande av det berörda företagets kunder kan mycket väl även framgå av yttranden från tredjeman.( )

203. Det ska för det andra erinras om att det visserligen framgår av ”direkta bevishandlingar” att vissa av Solvays förfaranden, till exempel de rabatter som företaget beviljar, utgör missbruk.( ) Tvärtemot vad man kan tro vid första anblicken kan det emellertid förnekas att ett missbruk föreligger om det finns omständigheter som talar för en objektiv ekonomisk motprestation.( ) Sådana omständigheter måste inte nödvändigtvis härröra från det dominerande företaget utan kan även tillhandahållas av tredjeman, till exempel av det berörda företagets kunder. Det kan således inte uteslutas att dessa omständigheter hade funnits i de handlingar i ärendet som försvunnit.( )

204. Till skillnad från vad tribunalen anfört ankom det inte på Solvay att visa i vilken mån omständigheter som är till dess fördel hade kunnat finnas i de handlingar i ärendet som försvunnit. Det var inte möjligt att vid tribunalen återge innehållet i dessa handlingar och man kan av en person inte begära det som är omöjligt. Solvay kan inte heller åläggas ansvar för denna omöjlighet, eftersom kommissionen har ansvar för försvinnandet av de berörda handlingarna.( ) Tribunalens antagande att Solvay borde ha visat( ) att de handlingar som försvunnit var användbara vid dess försvar innebär således en felaktig rättstillämpning.

205. Sammanfattningsvis kan det konstateras att tribunalen vid prövningen av frågan om de handlingar i ärendet som inte kan återfinnas skulle kunna vara användbara vid Solvays försvar följaktligen har tillämpat felaktiga kriterier. Den har gjort en felbedömning av de krav som i detta avseende följer av rätten till försvar. Överklagandet kan således bifallas även såvitt avser den tredje grunden.

206. Det åsidosättande av oskuldspresumtionen som Solvay har gjort gällande i detta sammanhang har inget självständigt innehåll som går utöver de frågor som avseende bevisbördan som granskats inom ramen för rätten till försvar. Denna fråga behöver således inte prövas separat.

2. Rätten att yttra sig (den femte grunden)

207. Solvays femte grund avser punkterna 184–193 i den överklagade domen, i vilka tribunalen drog slutsatsen att kommissionen inte var tvungen att låta företaget yttra sig på nytt innan den antog det omtvistade beslutet.( ) Solvay är emellertid av uppfattningen att ett muntligt hörande borde ha ägt rum under det administrativa förfarandet under år 2000, eftersom det första beslutet att ålägga böter (beslut 91/299) som tribunalen ogiltigförklarade inte enbart hade utfärdats på ett felaktigt sätt, utan därutöver även hade antagits utan att tillgång till handlingarna i ärendet lämnats, vilket var nödvändigt.

a) Den femte grundens första del

208. Solvay har i den femte grundens första del gjort gällande att motiveringsskyldigheten enligt artikel 36 jämförd med artikel 53 första stycket i domstolens stadga har åsidosatts. I den överklagade domen prövas inte frågan huruvida felaktigheterna i förfarandet i det första administrativa förfarandet med avseende på rätten till tillgång till handlingarna i ärendet hade krävt ett nytt muntligt hörande. Tribunalen har således underlåtit att ta ställning till en av Solvays invändningar.

209. Detta argument saknar stöd. Tribunalen uttalade sig om, om än enbart med en mening, kravet på ett nytt muntligt hörande på grund av tidigare brister i förfarandet vad gäller rätten till tillgång till handlingarna i ärendet. För att besvara denna fråga hänvisade tribunalen till sin redogörelse avseende rätten till tillgång till handlingarna i ärendet.( ) Detta var ur tribunalens perspektiv logiskt och följdriktigt, men tribunalen utgick från att kommissionen i samband med underlåtenheten att ge tillgång till handlingarna i ärendet inte åsidosatt rätten till försvar.( ) Enligt den lösning som valts i den överklagade domen var det således onödigt att höra Solvay på nytt.

210. Tribunalens konstaterande avseende rätten att yttra sig är således tillräckligt motiverat. Huruvida det även är korrekt är föremål för den femte grundens andra del, vilken kommer att prövas i det följande.

b) Den femte grundens andra del

211. Solvay har i den femte grundens andra del undersökt frågan om de fel i förfarandet som begåtts år 1990 avseende rätten till tillgång till handlingarna i ärendet, i ett senare skede, innan det andra här omtvistade beslutet att ålägga böter (beslut 2003/6) antogs år 2000, medförde ett krav på att företaget hördes på nytt.

212. Solvay har huvudsakligen gjort gällande ett åsidosättande av bolagets rätt att yttra sig och allmänt av dess rätt till försvar. Klaganden har därutöver gjort gällande att artiklarna 47.2, 48 och 52.3 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, artikel 6.1 i Europakonventionen, artikel 6.1 FEU, principen om god förvaltningssed samt artikel 266 FEUF (tidigare artikel 233 EG) har åsidosatts. Gemensamt för dessa invändningar är att tribunalen anses ha gjort en felaktig bedömning vad gäller kravet på att kommissionen håller ett nytt muntligt hörande med Solvay.

213. Rätten att yttra sig är en del av rätten till försvar, som ska beaktas i administrativa förfaranden på det kartellrättsliga området. Rätten att yttra sig innebär ett krav på att det berörda företaget under det administrativa förfarandet ska beredas tillfälle att faktiskt yttra sig över huruvida de påstådda omständigheterna stämmer och är relevanta och över de handlingar som kommissionen insamlat.( ) På lagstiftningsnivå återfanns denna princip vid tidpunkten för antagandet av det omtvistade beslutet i artikel 19.1 i förordning nr 17.( )

214. Det är ostridigt att Solvay år 1990, innan det första beslutet att ålägga böter (beslut 91/299) antogs på grundval av ett meddelande om invändningar, hördes av kommissionen. Den enda fråga som är omtvistad är om de åtgärder som kommissionen ska vidta efter ogiltigförklaringen av det första beslutet att ålägga böter enligt artikel 233 EG (nu artikel 266 FEUF) omfattar ett nytt muntligt hörande.

215. I ett kartellrättsligt administrativt förfarande enligt förordning nr 17 följer enligt artikel 233 EG inte nödvändigtvis en skyldighet för kommissionen att göra om hela förfarandet. Kommissionen kan tvärtom återuppta förfarandet i det skede i vilket unionsdomstolen fastställt att det föreligger ett fel i förfarandet. I den mån som de förfaranden som företogs före formfelet var lagenliga behöver de inte upprepas.

216. I domen i de förenade målen PVC II, i vilken kommissionens beslut ogiltigförklarades på grund av ett formfel i samband med att kommissionsledamöternas kollegium slutgiltigt antog beslutet, godtog domstolen att kommissionen utan att höra de berörda företagen på nytt antog ett andra huvudsakligen likalydande beslut.( ) Tribunalen hänvisade till denna rättspraxis i den överklagade domen för att motivera att det inte heller i förevarande fall var nödvändigt att höra Solvay på nytt. ( )

217. Vid en första anblick förefaller de förenade målen PVC II och förevarande fall vara lika. Även i förevarande fall ogiltigförklarades kommissionens första beslut att ålägga böter (beslut 91/299) på grund av ett formfel i slutet av det administrativa förfarandet, närmare bestämt vid utfärdandet av beslutet.

218. Vid närmare betraktelse kan emellertid en avgörande skillnad fastställas. Till skillnad från vad som var fallet i de förenade målen PVC II var det administrativa förfarandet i förevarande fall behäftat med ett annat allvarligt fel som uppkom långt innan beslutet att ålägga böter antogs slutgiltigt och utfärdades. Det berörda företaget Solvay fick inte tillgång till handlingarna i ärendet i enlighet med lag.( )

219. Unionsdomstolen har i sina domar avseende det första beslutet att ålägga böter (beslut 91/299)( ) visserligen inte behandlat rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet eller rätten till försvar, utan har enbart behandlat frågan kring utfärdandet. Härav kan emellertid inte slutsatsen dras att unionsdomstolen bekräftat att det administrativa förfarandet genomförts på ett korrekt sätt vad gäller rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet och rätten till försvar.

220. Förstainstansrätten fastställde tvärtom med avseende på beslut 91/297, som har sitt ursprung i samma kartellrättsliga administrativa förfarande som beslut 91/299, att rätten till försvar hade åsidosatts på grund av att tillgång till handlingarna i ärendet inte beviljats i tillräcklig mån.( ) Dessutom hade kommissionen redan sedan år 1982 utvecklat en klar praxis ved gäller beviljande av tillgång till handlingarna i ärendet.( )

221. Kommissionen har rätt i att de domar som förstainstansrätten meddelade i olika mål den 29 juni 1995 inte sände klara signaler avseende syftet med och omfattningen av den tillgång till handlingarna som ska beviljas.( ) Senast vid den tidpunkt då det här omtvistade andra beslutet att ålägga böter antogs år 2000 hade alla eventuella oklarheter i detta avseende emellertid undanrö