TRIBUNALENS DOM (andra avdelningen)

den 12 juli 2011( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Marknaden för projekt avseende gasisolerade ställverk – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet konstateras – Uppdelning av marknaden – Rätten till försvar – Bevis för överträdelsen – En enda, fortlöpande överträdelse – Böter – Överträdelsens allvar och varaktighet – Motivering – Utgångsbelopp – Referensår”

I mål T-113/07,

Toshiba Corp., Tokyo (Japan), inledningsvis företrätt av J. MacLennan, solicitor, och advokaterna A. Schulz och J. Borum, därefter av J. MacLennan och A. Schulz,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen, inledningsvis företrädd av F. Arbault och J. Samnadda, därefter av X. Lewis, därefter av J. Bourke och F. Ronkes Agerbeek, och slutligen av Ronkes Agerbeek och N. Khan, samtliga i egenskap av ombud,

svarande,

angående en talan om i första hand ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2006) 6762 slutlig av den 24 januari 2007 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.899 – Gasisolerade ställverk) i den mån som det avser sökanden och i andra hand ändring av artiklarna 1 och 2 i det beslutet genom upphävande eller nedsättning av de böter som sökanden ålades,

meddelar

TRIBUNALEN (andra avdelningen),

sammansatt av ordföranden I. Pelikánová (referent) samt domarna K. Jürimäe och S. Soldevila Fragoso,

justitiesekreterare: handläggaren C. Kantza,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 11 december 2009,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

1. Sökanden

1 Sökanden, Toshiba Corp., är ett japanskt bolag med verksamhet i olika ekonomiska sektorer, bland annat på området gasisolerade ställverk (nedan kallade GIS). Mellan oktober 2002 och april 2005 bedrevs dess GIS-verksamhet av ett bolag, TM T & D Corp., som det hälftenägde tillsammans med Mitsubishi Electric Corp. (nedan kallat Melco). Det hälftenägda bolaget upplöstes 2005.

2. Varorna

2 GIS används för att kontrollera energiflödet i elnät. Det rör sig om tung elektrisk utrustning som utgör en viktig komponent i elektriska transformatorstationer. GIS säljs i hela världen som integrerade delar av driftsfärdiga elektriska transformatorstationer eller som separata delar avsedda att integreras i sådana transformatorstationer.

3. Det administrativa förfarandet

3 Den 3 mars 2004 anmälde ABB Ltd till Europeiska gemenskapernas kommission att det förekom konkurrensbegränsande förfaranden inom GIS-sektorn. Detta skedde inom ramen för en muntlig ansökan om immunitet mot böter i enlighet med kommissionens meddelande av den 19 februari 2002 om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, 2002, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete).

4 ABB:s ansökan om immunitet mot böter kompletterades med muntliga yttranden och skriftlig bevisning. Den 24 april 2004 antog kommissionen med anledning av ansökan ett beslut varigenom ABB beviljades villkorlig immunitet.

5 På grundval av ABB:s uttalanden inledde kommissionen en utredning. Den 11 och den 12 maj 2004 genomförde kommissionen inspektioner i lokaler tillhörande flera bolag med verksamhet inom GIS-sektorn.

6 Den 20 april 2006 antog kommissionen ett meddelande om invändningar som delgavs 20 bolag, däribland sökanden. Den 18 och den 19 juli 2006 höll kommissionen muntliga förhör med de bolag som meddelandet om invändningar riktade sig till.

4. Det angripna beslutet

7 Den 24 januari 2007 antog kommissionen beslut K(2006) 6762 slutlig om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.899 – Gasisolerade ställverk) (nedan kallat det angripna beslutet).

8 Kommissionen angav, i skälen 113–123 i det angripna beslutet, att de olika företag som deltog i kartellen hade samordnat fördelningen av GIS-projekt i hela världen, med undantag av vissa marknader, enligt överenskomna regler. Syftet hade bland annat varit att upprätthålla kvoter som i stor utsträckning återspeglade deras beräknade historiska marknadsandelar. Kommissionen förtydligade att GIS-projekten hade fördelats på grundval av en samlad ”japansk” kvot och en samlad ”europeisk” kvot, som de japanska respektive europeiska tillverkarna därefter skulle fördela sinsemellan. Genom ett avtal som hade undertecknats i Wien den 15 april 1988 (nedan kallat GQ-avtalet) hade det införts bestämmelser som gjorde det möjligt att tilldela GIS-projekt till antingen japanska eller europeiska tillverkare och att räkna av projektens värde från motsvarande kvot. Kommissionen angav dessutom, i skälen 124–132 i det angripna beslutet, att de olika företag som hade deltagit i kartellen hade ingått en muntlig överenskommelse (nedan kallad den gemensamma överenskommelsen) enligt vilken GIS-projekt i Japan och i de europeiska kartellmedlemmarnas länder, vilka gemensamt kallades ”hemländer” för GIS-projekt, förbehölls kartellens japanska respektive europeiska medlemmar. GIS-projekt i hemländerna var inte föremål för informationsutbyte mellan de båda grupperna och räknades inte heller av från respektive kvot.

9 GQ-avtalet innehöll även bestämmelser om det informationsutbyte som krävdes för att kartellen mellan de båda grupperna av tillverkare skulle fungera. Detta utbyte ombesörjdes i synnerhet av gruppernas sekreterare. I avtalet fanns också bestämmelser om manipulering av de berörda anbudsförfarandena och om fastställande av priser för de GIS-projekt som inte kunde fördelas. Enligt villkoren i bilaga 2 till GQ-avtalet skulle avtalet tillämpas på hela världen utom Förenta staterna, Kanada, Japan och 17 länder i Västeuropa. Enligt den gemensamma överenskommelsen var även GIS-projekt i europeiska länder som inte var hemländer förbehållna den europeiska gruppen, eftersom de japanska tillverkarna hade utfäst sig att inte lägga bud på GIS-projekt i Europa.

10 Enligt kommissionen reglerades fördelningen av GIS-projekt mellan europeiska tillverkare av ett avtal, även det undertecknat i Wien den 15 april 1988, som benämndes ”E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (nedan kallat EQ-avtalet). Kommissionen angav att fördelningen av GIS-projekt i Europa skedde enligt samma regler och förfaranden som fördelningen av GIS-projekt i andra länder. I synnerhet var det även med avseende på GIS-projekt i Europa obligatoriskt att lämna underrättelser, upprätta förteckningar och antingen fördela projekten, manipulera upphandlingen på annat sätt eller fastställa ett minimipris.

11 På grundval av de faktiska omständigheter som konstaterades i det angripna beslutet och de rättsliga överväganden som redovisades i detta, slog kommissionen fast att de inblandade företagen hade överträtt artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (nedan kallat EES-avtalet). Därför ålade kommissionen dessa företag att betala böter, vilka beräknades på det sätt som anges i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna för bötesberäkning) och i meddelandet om samarbete.

12 I artikel 1 i det angripna beslutet slog kommissionen fast att sökanden hade deltagit i överträdelsen under perioden från den 15 april 1988 till den 11 maj 2004.

13 För den överträdelse som avsågs i artikel 1 i det angripna beslutet ålades sökanden i artikel 2 i det angripna beslutet att betala böter med ett belopp av 90 900 000 euro, varav 4 650 000 euro motsvarade den överträdelse som hade begåtts av TM T & D, för vars betalning sökanden skulle svara solidariskt med Melco.

Förfarandet och parternas yrkanden

14 Sökanden väckte den aktuella talan genom en ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 april 2007. Svaromål och replik inkom den 27 augusti respektive den 22 oktober 2007.

15 Genom en handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 29 november 2007 yrkade sökanden att förstainstansrätten med stöd av artikel 122 i sina rättegångsregler skulle bifalla sökandens talan genom tredskodom. Detta yrkande avslogs genom beslut av förstainstansrättens andra avdelning den 11 december 2007.

16 Det skriftliga förfarandet avslutades den 17 december 2007 med att svaranden avgav duplik.

17 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (andra avdelningen) den 22 september 2009 att inleda det muntliga förfarandet. Med stöd av bestämmelserna om processledning i artikel 64 i förstainstansrättens rättegångsregler, anmodade förstainstansrätten kommissionen att inge vissa handlingar och uppmanade parterna att uttala sig om dessa handlingars relevans med avseende på de argument som avsåg åsidosättande av rätten att få ta del av handlingarna i ärendet. Dessutom ställde förstainstansrätten två skriftliga frågor till kommissionen som denna anmodades att besvara under förhandlingen.

18 Kommissionen ingav den 26 oktober 2009 de handlingar som förstainstansrätten hade begärt att få in. Sökanden lämnade sina synpunkter på dessa handlingar den 19 november 2009. Kommissionen besvarade sökandens synpunkter den 2 december 2009.

19 Vid förhandlingen den 11 december 2009 utvecklade parterna sin talan och svarade på tribunalens skriftliga fråga och muntliga frågor.

20 Genom beslut av den 11 juni 2010 beslutade tribunalen att återuppta det muntliga förfarandet, anmodade med stöd av bestämmelserna om bevisupptagning i artikel 65 i rättegångsreglerna kommissionen att inge vissa handlingar och angav hur sökanden skulle få ta del av dessa handlingar.

21 Kommissionen efterkom detta beslut inom den föreskrivna fristen.

22 Det muntliga förfarandet avslutades den 28 juli 2010.

23 I sin ansökan har sökanden yrkat att tribunalen ska

– i första hand ogiltigförklara det angripna beslutet,

– i andra hand ogiltigförklara det angripna beslutet i den mån som detta avser sökanden,

– i tredje hand ändra artiklarna 1 och 2 i det angripna beslutet genom att upphäva eller avsevärt sätta ned de böter som sökanden ålagts, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna, inbegripet kostnaderna för bankgarantin.

24 Vid förhandlingen avstod klaganden emellertid från sitt förstahandsyrkande om ogiltigförklaring av det angripna beslutet i dess helhet.

25 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan, och

– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

26 Sökanden har till stöd för sin talan anfört fyra grunder. Den första grunden avser att kommissionen i det angripna beslutet inte har styrkt den gemensamma överenskommelsens existens. Sökandens andra grund avser att kommissionen inte har styrkt att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse. Som tredje grund har sökanden gjort gällande att dess rätt till försvar har åsidosatts. Slutligen har sökanden som fjärde grund för sin talan hävdat att kommissionen gjorde en felaktig bedömning när den ålade sökanden böter.

27 Kommissionen har gjort gällande att sökandens talan inte kan bifallas såvitt avser någon av de grunder som sökanden har anfört.

28 Tribunalen noterar inledningsvis att sökanden inte har angett vilka grunder den har anfört till stöd för vilka yrkanden. Det bör emellertid anses att sökanden har anfört den första, den andra och den tredje grunden till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring av det angripna beslutet i den mån som detta avser sökanden. Om tribunalen finner att sökandens talan ska bifallas med stöd av någon av dessa grunder, ska nämligen det angripna beslutet i princip ogiltigförklaras i sin helhet i den mån som det avser sökanden. Den fjärde grunden avser beräkningen av de böter som sökanden ålades att betala och har således anförts av sökanden till stöd för dess yrkande om upphävande eller avsevärd nedsättning av de böter som den ålagts.

1. Yrkandet om ogiltigförklaring av artiklarna 1 och 2 i det angripna beslutet i den mån som de avser sökanden

29 Eftersom en ogiltigförklaring av det angripna beslutet på grund av ett åsidosättande av sökandens rätt till försvar skulle göra en materiell prövning av beslutet överflödig, är det lämpligt att börja med den tredje grunden för sökandens talan. Därefter kommer den första och den andra grunden att behandlas.

Den tredje grunden: Kommissionen har åsidosatt sökandens rätt till försvar

30 Sökanden anser att kommissionen har åsidosatt dess rätt till försvar. Inom ramen för den första delgrunden har sökanden hänvisat till ett grundläggande förfarandefel som avser angivandet av överträdelsen i det angripna beslutets artikeldel. Inom ramen för den andra delgrunden har sökanden hävdat att dess rätt att få tillgång till handlingarna i ärendet har åsidosatts. Inom ramen för den tredje delgrunden har sökanden gjort gällande att kommissionen har missuppfattat uppgifter i dessa handlingar.

31 Kommissionen har bestritt att sökandens argument är välgrundade.

Den första delgrunden: Överträdelsen har inte angetts tillräckligt tydligt i det angripna beslutets artikeldel

– Parternas argument

32 Enligt sökanden uppgav kommissionen i artikel 1 i det angripna beslutet att sökanden hade deltagit i en uppsättning avtal och samordnade förfaranden men specificerade inte någon överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet. Detta utgör enligt sökanden ett grundläggande förfarandefel.

33 Kommissionen har bestritt att sökandens argument är välgrundat.

– Tribunalens bedömning

34 Av artikel 1 i det angripna beslutet framgår att kommissionen konstaterade att, och under vilka perioder, de berörda bolagen hade deltagit i en uppsättning avtal och samordnade förfaranden inom GIS-sektorn som stred mot artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet. Detta betyder att det inte närmare angavs i det angripna beslutets artikeldel vad de avtal och förfaranden som kommissionen lade dessa bolag till last hade bestått i.

35 Det bör emellertid erinras om att ett besluts artikeldel ska tolkas utifrån beslutets motivering (förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T‑325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, kallade PVC II, REG 1999, s. II-931, punkt 761). I det aktuella fallet fanns det bland annat en sammanfattande redogörelse för den berörda överträdelsens delar i skäl 2 i det angripna beslutet och mer utförliga beskrivningar av de olika delarna i andra skäl i beslutet. Under dessa omständigheter ska det anses att kommissionen, mot bakgrund av den motivering som återfanns i det angripna beslutet, har angett den aktuella överträdelsen tillräckligt exakt i beslutets artikeldel. Sökandens talan kan således inte vinna bifall såvitt avser denna delgrund.

Den andra delgrunden: Kommissionen har åsidosatt sökandens rätt att få tillgång till handlingarna i ärendet

– Parternas argument

36 Enligt sökanden beredde kommissionen inte sökanden tillgång till all bevisning som kunde vara till fördel respektive nackdel för sökanden.

37 När det gäller uppgifter som kunde vara till sökandens nackdel, har sökanden hävdat att den endast delvis fick tillgång till Hitachis svar på meddelandet om invändningar och att den inte alls fick tillgång till de uttalanden från Fuji som ska ha bekräftat de uttalanden från ABB som avsågs i skäl 125 i det angripna beslutet. Därför anser sökanden sig inte ha fått möjlighet att yttra sig och höras om dessa uppgifter, vilka därför enligt sökandens uppfattning inte kunde anges som skäl i det angripna beslutet.

38 När det gäller uppgifter som kunde vara till sökandens fördel, har sökanden påpekat att den inte bereddes fullständig tillgång till handlingarna i ärendet och därför inte kunde avgöra huruvida andra parter hade lagt fram några relevanta kompletterande uppgifter. Under alla omständigheter anser sökanden att den borde ha fått ta del av Hitachi Ltd:s kompletterande svar på meddelandet om invändningar, vilket motsade de slutsatser som kommissionen hade dragit i det angripna beslutet på grundval av Hitachis uttalanden om avräkning. Dessutom har sökanden hänvisat till de uttalanden av Melco- och Hitachianställda som motsade den gemensamma överenskommelsens existens. Sökanden har också nämnt de uttalanden av S, framlagda av Areva, som föreföll motsäga kommissionens teori om GQ-avtalets varaktighet.

39 Kommissionen har bestritt att sökandens argument är välgrundade.

– Tribunalens bedömning

40 Rätten till försvar innebär att den berörda personen under det administrativa förfarandet ska ha getts tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt framföra sina synpunkter på huruvida de påstådda omständigheterna och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta och på de handlingar som kommissionen har lagt till grund för sitt påstående att fördraget har överträtts (domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C‑217/00 P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I-123, punkt 66).

41 Rätten att få ta del av handlingarna i ärendet följer av principen om iakttagande av rätten till försvar och innebär att kommissionen måste ge ett företag som berörs möjlighet att undersöka samtliga handlingar som ingår i akten i utredningen och som kan vara relevanta för företagets försvar. Detta omfattar både uppgifter som är till företagets fördel och uppgifter som är till dess nackdel, med undantag av andra företags affärshemligheter, kommissionens interna handlingar och andra konfidentiella upplysningar (domen i de ovan i punkt 40 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 68).

42 Tribunalen erinrar om att det är först när den kontradiktoriska administrativa fasen inleds som det berörda företaget informeras, genom meddelandet om invändningar, om alla väsentliga omständigheter som kommissionen grundar sig på i detta skede av förfarandet, och att det är först då som företaget har rätt att ta del av akten för att ändamålsenligt kunna utöva sin rätt till försvar. Av detta följer att de svar som övriga företag som uppges ha deltagit i en kartell lämnar på meddelandet om invändningar i regel inte ingår bland de handlingar från akten som parterna kan få tillgång till (förstainstansrättens dom av den 30 september 2009 i mål T-161/05, Hoechst mot kommissionen, REG 2009, s. II-3555, punkt 163).

43 Om kommissionen i ett förfarande för tillämpning av artikel 81.1 EG avser att använda ett avsnitt i ett svar på ett meddelande om invändningar, eller en handling som har bifogats ett sådant svar, för att styrka en överträdelse, måste emellertid de övriga företag som berörs av detta förfarande ges tillfälle att yttra sig över denna bevisning. Då utgör det aktuella avsnittet i svaret på meddelandet om invändningar eller den handling som har bifogats detta svar nämligen bevisning som är till nackdel för de olika företag som påstås ha deltagit i överträdelsen (se domen i det ovan i punkt 42 nämnda målet Hoechst mot kommissionen, punkt 164 och där angiven rättspraxis). Ovannämnda rättspraxis kan tillämpas analogt på artikel 53.1 i EES-avtalet.

44 På motsvarande sätt gäller att om ett avsnitt i ett svar på ett meddelande om invändningar eller en handling som har bifogats ett sådant svar kan vara relevant för ett företags försvar genom att avsnittet eller handlingen ger det företaget möjlighet att åberopa bevisning som inte stämmer överens med de slutsatser som kommissionen har dragit vid den tidpunkten, utgör avsnittet eller handlingen bevisning som kan vara till fördel för det berörda företaget. Då måste det företaget ges möjlighet att undersöka och yttra sig om avsnittet eller handlingen i fråga.

45 Enbart den omständigheten att andra företag har anfört samma argument som det berörda företaget, varvid de kan ha lagt större resurser på sitt försvar, räcker emellertid inte för att dessa argument ska anses utgöra bevisning som är till fördel för det berörda företaget (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T-43/02, Jungbunzlauer mot kommissionen, REG 2006, s. II-3435, punkterna 353 och 355).

46 När det gäller följderna av att dessa regler för tillgång till handlingar åsidosätts, utgör underlåtenhet att lämna ut en handling på vilken kommissionen stöder sig för att styrka att ett företag har begått en överträdelse inte något åsidosättande av rätten till försvar såvida inte det berörda företaget kan visa att kommissionen skulle ha dragit en annan slutsats i sitt beslut om den ej utlämnade handlingen inte hade fått användas som bevisning mot företaget (domen i de ovan i punkt 40 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkterna 71 och 73).

47 När det gäller underlåtenheten att lämna ut en handling som är till det berörda företagets fördel, behöver företaget bara visa att underlåtenheten att lämna ut handlingen har kunnat inverka på förfarandets fortskridande och innehållet i kommissionens beslut på ett för företaget negativt sätt. Det räcker att företaget visar att det skulle ha kunnat utnyttja handlingen till sitt försvar i den meningen att om företaget hade kunnat använda handlingen under det administrativa förfarandet, skulle det ha kunnat åberopa omständigheter som inte överensstämde med kommissionens slutsatser i detta skede och skulle därmed i någon riktning ha kunnat påverka kommissionens bedömning i dess beslut, åtminstone när det gällde hur allvarligt det beteende var som hade tillvitats företaget och hur länge detta hade pågått, och följaktligen även nivån på böterna (domen i de ovan i punkt 40 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkterna 74 och 75).

48 För att det ska kunna slås fast att en handling som inte lämnades ut skulle ha kunnat inverka på förfarandets fortskridande och innehållet i kommissionens beslut, måste en provisorisk bedömning av viss bevisning ge vid handen att de ej utlämnade handlingarna med avseende på denna bevisning skulle ha kunnat få en betydelse som det inte bör bortses ifrån (se domen i de ovan i punkt 40 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 76).

49 De av sökandens argument som rör ofullständig tillgång till kommissionens akt kan omedelbart avfärdas. Det framgår nämligen av den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 41 att skyddet av rätten till försvar för personer som berörs av ett administrativt förfarande inte innebär att de måste beredas fullständig tillgång till handlingarna i ärendet.

50 När det gäller de uppgifter som hade kunnat vara till nackdel för sökanden, bör det noteras att sökanden inte närmare har angett vilka av de uppgifter som anfördes mot sökanden i det angripna beslutet som återfanns i den del av Hitachis svar på meddelandet om invändningar som sökanden inte bereddes tillgång till. Inte heller har sökanden närmare angett varför den ofullständiga tillgången till den handlingen skulle ha gjort det omöjligt för sökanden att yttra sig över Hitachis uttalanden om avräkning, vilka utgör den huvudsakliga uppgiften till nackdel för sökanden i den handlingen. Under dessa omständigheter ska sökandens argument avseende dess ofullständiga tillgång till Hitachis svar på meddelandet om invändningar underkännas.

51 När det gäller det yttrande av Fuji som inte delgavs sökanden, har kommissionen medgett att den inte kunde använda detta yttrande för att styrka de invändningar som den riktade mot sökanden i det angripna beslutet. Kommissionen har dock bestritt att den verkligen åberopade detta yttrande som bevisning mot sökanden.

52 I skälen 125 och 255 i det angripna beslutet hänvisade kommissionen emellertid till kompletterande yttranden från Fuji, i synnerhet till företagets yttrande av den 21 november 2006, för att styrka den gemensamma överenskommelsens existens.

53 Detta betyder att tribunalens bedömning av sökandens argument beror på resultatet av prövningen av den första grunden för sökandens talan, som avser styrkandet av den gemensamma överenskommelsens existens. Om tribunalen finner att kommissionen har styrkt den överenskommelsens existens, även om man bortser från det berörda yttrandet från Fuji såsom bevisning till nackdel för sökanden, ska nämligen sökandens påståenden underkännas. Om tribunalen däremot finner att det yttrandet utgör en nödvändig del av underlaget för de slutsatser rörande den gemensamma överenskommelsens existens som kommissionen drog i det angripna beslutet, ska sökandens argument godtas, vilket betyder att det angripna beslutet då ska ogiltigförklaras i den mån som det avser sökanden.

54 När det gäller uppgifter som kunde vara till fördel för sökanden, har tribunalen anmodat kommissionen att förete samtliga handlingar som sökanden med någon precision har angett. Eftersom anmodan till kommissionen bygger på uppgifter från sökanden själv, ska det yrkande som sökanden framställde i sitt yttrande av den 19 november 2009 om att kommissionen till sökanden skulle överlämna alla handlingar som kommissionen hade företett med anledning av en motsvarande anmodan från tribunalen i mål T‑112/07, Hitachi m.fl. mot kommissionen, och i mål T-133/07, Mitsubishi Electric mot kommissionen, inte bifallas.

55 När det gäller de olika handlingar som kommissionen har företett i det aktuella målet, bör det för det första påpekas att Hitachis kompletterande svar på meddelandet om invändningar, i motsats till vad sökanden har hävdat, inte ifrågasätter sakinnehållet i Hitachis uttalanden om underrättelse- och avräkningsmekanismen. I sitt kompletterande svar inskränkte sig Hitachi nämligen till att bestrida den tolkning som kommissionen hade gjort av de uttalandena, särskilt med avseende på deras relevans som bevis för att den gemensamma överenskommelsen existerade och för att det förelåg en enda överträdelse omfattande såväl den gemensamma överenskommelsen som GQ-avtalet. Hitachi hade emellertid redan anfört samma argument i sitt första svar på meddelandet om invändningar, i det utdrag som kommissionen delgav sökanden. Följaktligen kan Hitachis kompletterande svar på meddelandet om invändningar inte anses utgöra sådan fördelaktig bevisning vars utlämnande skulle ha kunnat inverka på förfarandets fortskridande och innehållet i det angripna beslutet.

56 Det bör också påpekas att sökanden utan grund i yttrandet av den 19 november 2009 påtalade att den, efter förstainstansrättens anmodan till kommissionen endast bereddes tillgång till delar av Hitachis kompletterande svar på meddelandet om invändningar. Att sökanden endast fick tillgång till delar av den berörda handlingen berodde i själva verket på att sökanden i sina egna skrivelser hade angett att denna handling endast utgjorde potentiellt fördelaktig bevisning i den mån som den rörde underrättelse- och avräkningsmekanismen.

57 För det andra bör det noteras att de Melco- och Hitachianställda i de skriftliga uttalanden som lades fram i november 2006 ifrågasatte den gemensamma överenskommelsens existens och att diskussioner om den hade förts samtidigt som de nämnde att det fanns ”höga” hinder för tillträde till den europeiska marknaden. Dessutom påpekade ett av Melcos vittnen att Fuji inte hade deltagit i de förhandlingar som hade föregått undertecknandet av GQ-avtalet, medan det andra vittnet gav uttryck för åsikten att anledningen till att vissa europeiska länder inte ingick i GQ-avtalets tillämpningsområde var de konkurrensrättsliga risker som fanns. Hitachis vittnen har redogjort för uppgifter kring ett förslag som Alstom hade lagt fram i juli 2002 om en överenskommelse mellan de europeiska och de japanska tillverkarna, ett förslag som Hitachi hade avvisat.

58 I detta sammanhang ska det påpekas att skriftliga vittnesmål från ett bolags anställda, som har utarbetats under bolagets kontroll och som bolaget lägger fram till sitt försvar inom ramen för kommissionens administrativa förfarande, i regel inte kan betraktas som skilda och fristående från de uttalanden som det bolaget har gjort. Det är nämligen primärt de anställdas och företagsledningens kunskaper och åsikter som ligger till grund för hur ett bolag ställer sig i frågan huruvida de faktiska omständigheter som kommissionen lägger bolaget till last verkligen föreligger.

59 Under det administrativa förfarandet bestred dessutom sökanden själv den gemensamma överenskommelsen och att diskussioner om denna hade förts och hänvisade till ”höga” hinder för tillträde till den europeiska marknaden. Att andra företag också har anfört dessa argument kan inte anses utgöra fördelaktig bevisning.

60 Innehållet i Alstoms förslag i juli 2002 redovisades i meddelandet om invändningar och att Fuji inte deltog i förhandlingarna om GQ-avtalet nämndes i M:s vittnesmål. Sökanden har inte bestritt att den har tagit del av detta vittnesmål och således utgör dessa uppgifter inte heller fördelaktig bevisning.

61 Däremot framgår det inte att sökanden har framfört argumentet rörande anledningen till att vissa europeiska länder inte ingick i GQ-avtalets tillämpningsområde och inte heller att sökanden fick ta del av någon handling där det argumentet återgavs. Detta betyder att det aktuella avsnittet i en av de Melcoanställdas vittnesmål skulle kunna anses utgöra fördelaktig bevisning. Det rör sig emellertid om ett uttalande av en person som var anställd av ett av de inblandade företagen i vilket den personen inskränker sig till att bestrida existensen av det rättsstridiga beteendet, och detta påstående saknar stöd i annan bevisning. Under dessa omständigheter saknas det skäl att anse att ett utlämnande av denna uppgift skulle ha kunnat inverka på förfarandets fortskridande och innehållet i det angripna beslutet.

62 För det tredje bör det noteras att sökanden själv, i sitt yttrande av den 19 november 2009, vitsordade att S:s uttalanden, som hade lagts fram av Areva, bekräftade sökandens egen argumentation när det gällde påståendet att genomförandet av GQ-avtalet tillfälligt hade upphört mellan åren 1999 och 2002. I motsats till vad sökanden har hävdat var det dessutom i Arevas förklarande not om kartellens funktionssätt som det påstods att det var nödvändigt att ta kontakt med TM T & D år 2002 för att kartellen skulle kunna återuppta sin verksamhet, och den noten hade sökanden tillgång till.

63 Den enda potentiellt fördelaktiga bevisningen i S:s uttalanden är påståendet att GQ-avtalet inte kunde fungera utan medverkan av en stor tillverkare som Siemens. Detta påstående gjordes emellertid av en anställd vid ett företag som hade anklagats för att ha deltagit i överträdelsen, det är inte styrkt och det motsägs såväl av andra inblandade företags uttalanden som av den skriftliga bevisning som kommissionen hade samlat in och redovisade i skälen 191–198 i det angripna beslutet. Detta betyder att ett utlämnande av denna uppgift inte skulle ha kunnat inverka på förfarandets fortskridande och innehållet i det angripna beslutet.

64 Av det anförda följer att sökandens argument rörande tillgången till fördelaktig bevisning inte ska godtas. Som framgår av punkt 53 ovan beror emellertid tribunalens bedömning av den aktuella delgrunden på resultatet av prövningen av de argument som sökanden har anfört inom ramen för den första grunden.

Den tredje delgrunden: Kommissionen har missuppfattat uppgifter i akten

– Parternas argument

65 Sökanden har hävdat att kommissionen har missuppfattat uppgifter i akten och därmed åsidosatt såväl sökandens rätt till försvar som sin egen skyldighet att handlägga ärendet opartiskt och omsorgsfullt.

66 Det företag som tillhörde samma koncern som VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (nedan kallat VA TECH) förbigick för det första enligt sökanden inte, i motsats till vad som angavs i skäl 255 i det angripna beslutet, frågan om den gemensamma överenskommelsens existens med tystnad, utan bestred tvärtom under det muntliga hörandet att den gemensamma överenskommelsen existerade.

67 För det andra har sökanden bestritt att den under det muntliga hörandet inte hade kunnat svara på frågorna om projekt som hade räknats av mot kvoten enligt GQ-avtalet och om den av ABB tillhandahållna förteckningen över projekt om vilka underrättelser skulle ha lämnats. Sökanden har med hänvisning till förhörsprotokollet förtydligat att dess svar var att den inte kände till avräkningen.

68 För det tredje har sökanden hävdat att kommissionen i det angripna beslutet felaktigt angav att sökanden hade bekräftat att GQ-kartellen fortsatte efter den 24 april 1999, eftersom sökanden hela tiden hade gjort gällande att den globala kartellen hade upphört efter det att Siemens och Hitachi hade avbrutit sitt deltagande.

69 För det fjärde har sökanden gjort gällande att den inte, i motsats till vad kommissionen påstod i skäl 306 i det angripna beslutet, bekräftade Hitachis uttalanden om underrättelsernas existens utan tvärtom bestred såväl underrättelserna som avräkningen.

70 För det femte har sökanden hävdat att den inte, eftersom den inte fick tillgång till de uttalanden från övriga parter som kommissionen lade till grund för sina slutsatser, kan utesluta att även innehållet i de uttalandena missuppfattades i det angripna beslutet, något som för övrigt vore högst sannolikt med tanke på de ovan redovisade anmärkningarna.

71 Kommissionen har bestritt att sökandens argument är välgrundade.

– Tribunalens bedömning

72 Det kan endast anses att rätten till försvar, vars innehåll tribunalen har erinrat om i punkt 40 ovan, har åsidosatts på grund av en missuppfattning av faktiska omständigheter om denna missuppfattning har påverkat den berörda partens möjlighet att förstå innehållet i de invändningar som kommissionen har riktat mot den eller att bedöma de uppgifter som kommissionen har anfört till stöd för sina invändningar.

73 I det aktuella fallet har sökanden emellertid inte angett i vilken mån den missuppfattning av de faktiska omständigheterna som kommissionen påstås ha gjort sig skyldig till skulle ha försvårat sökandens försvar.

74 Sökandens talan kan således inte bifallas med hänvisning till att principen om iakttagande av rätten till försvar har åsidosatts.

75 Skyldigheten att handlägga ärendet opartiskt och omsorgsfullt, som utgör en del av principen om god förvaltningssed, åsidosätts däremot så snart en faktisk omständighet missuppfattas. För att ett sådant åsidosättande ska föranleda slutsatsen att det angripna beslutet är rättsstridigt, krävs det emellertid att kommissionen inte skulle ha kunnat dra samma slutsatser om den hade gjort en korrekt tolkning av de aktuella faktiska omständigheterna.

76 Tolkningen av de olika faktiska omständigheter som kommissionen enligt sökanden missuppfattade och konsekvenserna av de fall av missuppfattning som eventuellt kan konstateras kommer därför att behandlas inom ramen för de grunder för sökandens talan där de enskilda faktiska omständigheterna ifrågasätts.

77 Av det anförda följer att sökandens talan inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grundens tredje del.

Den första grunden: Kommissionen har inte styrkt den gemensamma överenskommelsens existens

78 Enligt rättspraxis ska kommissionen framlägga bevisning för de överträdelser som den har konstaterat och därvid anföra sådan bevisning som krävs för att på ett tillfredsställande sätt visa att de faktiska omständigheter som utgör en överträdelse verkligen har förelegat (se förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i de förenade målen T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP och T-61/02 OP, Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II-3567, punkt 59 och där angiven rättspraxis).

79 Om en domstol anser att det föreligger tvivel på den punkten, ska den ge företräde åt den lösning som gynnar det företag till vilket det beslut där överträdelsen konstateras riktar sig. En domstol kan således inte slå fast att kommissionen har styrkt att den aktuella överträdelsen har förelegat, om denna fråga enligt domstolen fortfarande är föremål för tvivel, särskilt inte i samband med en talan om ogiltigförklaring av ett beslut om påförande av böter (domen i de ovan i punkt 78 nämnda förenade målen Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 60).

80 I den sistnämnda situationen är det nämligen nödvändigt att beakta principen om oskuldspresumtion, som bland annat följer av artikel 6.2 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, vilken undertecknades i Rom den 4 november 1950. Principen om oskuldspresumtion är en av de grundläggande rättigheter som utgör allmänna gemenskapsrättsliga principer. Denna princip ska bland annat tillämpas på förfaranden som rör överträdelser av konkurrensreglerna där böter eller viten kan åläggas, mot bakgrund av de aktuella överträdelsernas art samt de därtill knutna sanktionernas art och omfattning (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 78 nämnda förenade målen Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 61 och där angiven rättspraxis).

81 Kommissionen måste således förebringa exakt och samstämmig bevisning till stöd för att överträdelsen har ägt rum. Här bör det emellertid betonas att varje del av den bevisning som kommissionen har åberopat inte nödvändigtvis måste motsvara dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det räcker att de indicier som kommissionen har åberopat sammantagna uppfyller detta krav (se domen i de ovan i punkt 78 nämnda förenade målen Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, punkterna 62 och 63 och där angiven rättspraxis).

82 Eftersom det är notoriskt att konkurrensbegränsande avtal är förbjudna, kan det inte heller krävas att kommissionen ska förebringa bevisning som uttryckligen visar att de berörda aktörerna har varit i kontakt med varandra. Den fragmentariska och utspridda bevisning som kommissionen kan ha till handa bör i vilket fall som helst kunna kompletteras med slutsatser som möjliggör en rekonstruktion av de relevanta omständigheterna. Förekomsten av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal kan alltså härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som när de beaktas tillsammans, förutsatt att det saknas en annan hållbar förklaring, kan utgöra bevis för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett (se domen i de ovan i punkt 78 nämnda förenade målen Deutsche Bank m.fl. mot kommissionen, punkterna 64 och 65 och där angiven rättspraxis).

83 Sökanden har i detta sammanhang hävdat att det inte längre är motiverat att tillämpa mer flexibla regler för bevisning med hänvisning till kommissionens svårigheter att styrka en överträdelse. Enligt sökanden har nämligen för det första kommissionens befogenheter på området utökats genom rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1). För det andra erhöll kommissionen i det aktuella ärendet, enligt vad sökanden har hävdat, ett stort antal bevisuppgifter genom sitt program för förmånlig behandling. Och för det tredje medför användningen av modern teknik enligt sökanden att det finns ett flertal kopior, på olika datorer, av dokument som rör kartellmedlemmarna. Enligt sökanden är det därmed lättare att söka efter och identifiera de berörda dokumenten, och deras innehåll kan återställas även om de har raderats.

84 Dessa argument från sökandens sida kan dock inte godtas. För det första framgår det visserligen av skäl 25 i förordning nr 1/2003 att syftet med att utöka kommissionens befogenheter är att möjliggöra upptäckt av bland annat överträdelser av artikel 81 EG, men denna utökning av befogenheterna garanterar inte i sig att kommissionen i ett enskilt fall lättare kan samla in bevismaterial. Samma konstaterande måste för det andra göras när det gäller programmet för förmånlig behandling. För att kommissionen med framgång ska kunna använda uppgifter från berörda företag som bevis för en överträdelse, måste nämligen dessa uppgifter under alla omständigheter uppfylla de enligt rättspraxis tillämpliga kriterierna. Att det har gjorts ansökningar om förmånlig behandling underlättar således inte nödvändigtvis kommissionens uppgift. För det tredje motverkas effekterna av den ökade datafilsanvändningen av de tekniska åtgärder som kartellmedlemmarna vidtar med anknytning till detta. I förevarande fall framgår det av skälen 173–175 i det angripna beslutet att parterna krypterade de relevanta dokumenten med hjälp av datorprogram och att de använde anonyma elektroniska brevlådor för den kommunikation som hade samband med de rättsstridiga aktiviteterna. Härvidlag är det till att börja med inte styrkt att sökanden systematiskt vägrade att använda sådana åtgärder, eftersom handlingarna i ärendet inte tyder på något varaktigt motstånd. Dessutom framgår det av samma handlingar att i de fall där sökanden inte använde kryptering och anonyma elektroniska brevlådor, skedde kommunikation med sökanden per telefon och fax, inte per elektronisk post eller andra former av datafilsutbyte.

85 När kommissionens enda underlag för att dra slutsatsen att det föreligger en överträdelse är de berörda företagens beteende på marknaden, räcker det att dessa företag visar att det föreligger omständigheter som, genom att kasta ett annat ljus över de omständigheter som kommissionen har styrkt, gör det möjligt att ge en annan trolig förklaring till dessa omständigheter än den som kommissionen har lagt till grund för sin slutsats att det har skett en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T-67/00, T-68/00, T-71/00 och T-78/00, JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II-2501, punkt 186 och där angiven rättspraxis).

86 Precis som sökanden har hävdat är denna regel även tillämplig när den bevisning som kommissionen stöder sig på är otillräcklig. Då styrker nämligen kommissionens bevisning inte överträdelsens existens på ett sådant sätt att det inte föreligger något tvivel och inte krävs någon tolkning (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 september 2007 i mål T-36/05, Coats Holdings och Coats mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 74).

87 I motsats till vad sökanden har hävdat är denna regel däremot inte tillämplig på samtliga fall där en överträdelse har styrkts genom slutsatser som har dragits utifrån andra faktiska omständigheter, med hjälp av indirekt eller icke-skriftlig bevisning. När det gäller den bevisning som kan användas för att styrka en överträdelse av artikel 81 EG är det nämligen principen om fri bevisprövning som gäller i gemenskapsrätten (förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i mål T‑50/00, Dalmine mot kommissionen, REG 2004, s. II-2395, punkt 72). Ovannämnda rättspraxis kan tillämpas analogt på artikel 53 i EES-avtalet.

88 Av detta följer att de omständigheter som sökanden har hänvisat till, förutsatt att de kan styrkas, visserligen kan visa sig vara relevanta vid den sammantagna bedömningen av de indicier som kommissionen har hänvisat till, men att dessa omständigheter inte i sig medför att det berörda företaget kan ifrågasätta kommissionens påståenden genom att lämna en alternativ förklaring till de faktiska omständigheterna i ärendet.

89 Det finns inte heller någon gemenskapsrättslig bestämmelse eller allmän princip som utgör hinder för att kommissionen mot ett företag åberopar uttalanden från andra företag som misstänks ha deltagit i kartellen. En sådan bestämmelse eller princip skulle göra det omöjligt för kommissionen att styrka beteenden som strider mot artikel 81 EG, vilket vore oförenligt med kommissionens uppgift att övervaka att dessa bestämmelser tillämpas på rätt sätt (domen i de ovan i punkt 85 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 192). Ovannämnda rättspraxis kan tillämpas analogt på artikel 53 i EES-avtalet.

90 Om ett uttalande från ett företag som misstänks ha deltagit i en kartell har bestritts av flera andra misstänkta företag, kan det uttalandet inte i avsaknad av stödbevisning anses utgöra tillräcklig bevisning för att dessa andra företag har gjort sig skyldiga till en överträdelse. Härvid kan emellertid kraven på stödbevisningen ställas förhållandevis lågt om uttalandet är trovärdigt (domen i de ovan i punkt 85 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkterna 219 och 220).

91 När det gäller de olika uppgifternas bevisvärde finns det ett enda relevant kriterium för att värdera förebringad bevisning, nämligen dess trovärdighet (domen i det ovan i punkt 87 nämnda målet Dalmine mot kommissionen, punkt 72).

92 Enligt de allmänna reglerna för bevisning beror en handlings trovärdighet och därmed dess bevisvärde på dess ursprung, omständigheterna vid dess upprättande, dess avsedda mottagare och dess innehåll (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000 i de förenade målen T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T‑46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T‑88/95, T-103/95 och T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II-491, punkterna 1053 och 1838).

93 När det gäller uttalanden kan ett särskilt högt bevisvärde tillmätas dem som för det första är trovärdiga, för det andra görs i ett företags namn, för det tredje görs av en person som på grund av sitt yrke är skyldig att handla i det företagets intresse, för det fjärde strider mot dens intressen som gör uttalandet, för det femte görs av en person som direkt har bevittnat de omständigheter som nämns i uttalandet och för det sjätte redovisas skriftligen och på ett genomtänkt och välövervägt sätt (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 85 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkterna 205–210).

94 Viss vaksamhet mot uppgifter som de huvudsakliga deltagarna i en rättsstridig kartell har lämnat frivilligt kan visserligen i allmänhet vara på sin plats, eftersom sådana deltagare – något som sökanden också har påpekat – tenderar att främst redovisa komprometterande uppgifter om sina konkurrenters aktiviteter. Att ett företag ansöker om att få immunitet eller nedsättning av bötesbeloppet med stöd av meddelandet om samarbete medför emellertid inte med nödvändighet att det företaget får incitament att förvanska bevisningen avseende övriga kartellmedlemmars deltagande. Om ett företag försöker vilseleda kommissionen kan detta nämligen leda till att dess uppriktighet och dess fullständiga samarbetsvilja ifrågasätts, vilket kan äventyra företagets möjligheter att fullt ut dra fördel av meddelandet om samarbete (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 16 november 2006 i mål T-120/04, Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, REG 2006, s. II‑4441, punkt 70).

95 I detta sammanhang bör det också noteras att riskerna med att lägga fram förvanskade uppgifter blir större av att uppgifter från ett företag som bestrids av andra företag måste styrkas, något som framgår av punkt 90 ovan. Denna omständighet ökar sannolikheten för att såväl kommissionen som de övriga inblandade företagen ska upptäcka felaktigheter i uttalanden.

96 När det gäller tillämpningen av dessa regler på det aktuella fallet bör det inledningsvis erinras om att den gemensamma överenskommelsen enligt det angripna beslutet var en muntlig överenskommelse som innebar dels att de japanska företagen utfäste sig att inte ge sig in på marknaden för GIS-projekt inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), dels att de europeiska företagen utfäste sig att inte ge sig in på marknaden för GIS-projekt i Japan, dels att de europeiska företagen utfäste sig att underrätta de japanska företagen om GIS-projekt i andra europeiska länder än hemländerna och räkna av sådana projekt mot den gemensamma ”europeiska” kvoten enligt GQ-avtalet. Enligt kommissionen var syftet med underrättelse- och avräkningsmekanismen att kompensera de japanska företagen, vilka de europeiska företagen betraktade som potentiella konkurrenter på EES-marknaden.

97 Av de beståndsdelar i den gemensamma överenskommelsen som räknas upp i punkt 96 ovan är det de japanska företagens påstådda utfästelse att inte ge sig in på EES-marknaden som ligger till grund för kommissionens invändningar mot sökanden. Det är således den utfästelsen som måste styrkas. Även den gemensamma överenskommelsens övriga beståndsdelar kan emellertid, förutsatt att de kan styrkas, visa sig vara relevanta i egenskap av indirekt bevisning som gör det möjligt att sluta sig till att de japanska företagen hade gjort en motsvarande utfästelse.

98 Sökanden har bestritt att den gemensamma överenskommelsen existerade och att sökanden deltog i denna. Sökanden har kritiserat bevisvärdet av de olika uppgifter som kommissionen lade fram i det angripna beslutet och har åberopat andra uppgifter som enligt sökandens uppfattning tyder på att den gemensamma överenskommelsen inte existerade. Mot den bakgrunden anser sökanden att kommissionen var skyldig att godta den alternativa förklaring till de japanska företagens frånvaro från marknaden för GIS-projekt inom EES som byggde på förekomsten av juridiska, tekniska och kommersiella hinder för tillträde till den marknaden. Genom att under dessa omständigheter anta det angripna beslutet vände kommissionen enligt sökandens uppfattning på bevisbördan, åsidosatte principen om oskuldspresumtion och överskred sina befogenheter.

99 Kommissionen har hävdat att den har styrkt den gemensamma överenskommelsens existens och i synnerhet de japanska företagens utfästelse att inte ge sig in på EES-marknaden med hjälp av bevisning av olika slag, bland annat skriftlig bevisning, uttalanden från företag, vittnesmål och uppgifter om kartellens faktiska funktionssätt.

100 Detta betyder att tribunalen ska bedöma de olika berörda uppgifternas trovärdighet och innehåll för att kunna kontrollera om de uppgifter som kommissionen hänvisade till sammantagna kan ligga till grund för en fast övertygelse om den gemensamma överenskommelsens existens som de av sökanden framlagda uppgifterna inte kan rubba.

101 Sökandens påståenden om att kommissionen har åsidosatt principen om oskuldspresumtion och överskridit sina befogenheter bygger på premissen att kommissionen inte har styrkt den gemensamma överenskommelsens existens eller sökandens deltagande i denna överenskommelse. Om sökandens argument avseende styrkandet av överträdelsen och av sökandens deltagande i denna inte kan godtas, medför detta därför med nödvändighet att inte heller anmärkningarna om att kommissionen har åsidosatt principen om oskuldspresumtion och överskridit sina befogenheter kan godtas. Om tribunalen däremot finner att kommissionen i det angripna beslutet inte styrkte sökandens deltagande i den påstådda överträdelsen, räcker det konstaterandet i sig för att motivera en ogiltigförklaring av det beslutet i den mån som det avser sökanden.

Uppgifter som ABB lämnat

– Parternas argument

102 Sökanden har bestritt att de olika uppgifter som ABB lade fram utgör bevis för den gemensamma överenskommelsen.

103 Inledningsvis har sökanden gjort gällande att ABB:s uppgifter generellt har lågt bevisvärde, därför att ABB hade beviljats villkorlig immunitet. Enligt sökanden bidrog ABB:s uttalanden inte längre till att visa på företagets eget rättsstridiga handlande. Däremot kan ABB enligt sökanden ha haft starka incitament att besvara kommissionens frågor på ett sätt som bekräftade kartellens existens, med tanke på att ABB fortfarande riskerade att fråntas immuniteten om dess samarbetsvilja skulle bedömas som otillräcklig. Därför fanns det enligt sökandens uppfattning anledning att förhålla sig kritiskt till de bevisuppgifter som härrörde från ABB.

104 Sökanden har också ifrågasatt bevisvärdet av de enskilda uppgifterna från ABB. För det första har sökanden hävdat att ABB:s uttalande av den 11 mars 2004, i vilket företaget bekräftade den gemensamma överenskommelsens existens, är tvetydigt eftersom ABB också medgav att det inte fanns något uttryckligt avtal och att den gemensamma överenskommelsen byggde på de rådande förutsättningarna, närmare bestämt på att de japanska företagen inte var särskilt väl sedda av de europeiska kunderna och dessutom ställdes inför vissa tekniska och juridiska svårigheter om de ville ta sig in på den europeiska marknaden. Vidare deltog de japanska tillverkarna enligt vad ABB uppgav endast i kartellen i den mån som denna avsåg geografiska områden utanför EES.

105 För det andra har sökanden uttryckt tvivel avseende det vittnesmål som avgavs av M, före detta ABB-anställd, vid mötet den 23 september 2005. I detta sammanhang har sökanden gjort gällande att ABB:s vilja att stödja kommissionens teori kom till uttryck i de ansträngningar som ABB:s externa ombud gjorde för att styra M:s uttalanden i syfte att förmå honom att medge att det efter en viss tid hade kunnat vara lönsamt för de japanska tillverkarna att ge sig in på den europeiska marknaden.

106 Sökanden har tillagt att M vid tiden för mötet inte längre var anställd av ABB och därmed inte var skyldig att värna ABB:s intressen. Att M tog tillbaka saker som han hade sagt illustrerar enligt sökanden det tryck som han var utsatt för snarare än hans vilja att lämna korrekta upplysningar.

107 Sökanden har också hävdat att M:s uttalanden om den gemensamma överenskommelsens existens bygger på hörsägen och är föga övertygande som bevisning. Enligt sökanden förklarade M att han inte hade varit närvarande när den gemensamma överenskommelsen ingicks och att den överenskommelsen inte heller hade nämnts vid de möten där han hade deltagit. Därmed bygger dessa uttalanden av M enligt sökanden på hans personliga uppfattning att det fanns en kartell. I detta sammanhang har sökanden påpekat att om den gemensamma överenskommelsen verkligen existerade och var så betydelsefull som det har påståtts att den var, vore det rimligt att förvänta sig att de företag som ansökte om förmånlig behandling skulle lägga fram bevisning från den tid då de tvistiga omständigheterna förelåg.

108 När det gäller innehållet i M:s uttalanden har sökanden gjort gällande att M visserligen sade att en förutsättning för att ingå ett avtal avseende utlandsmarknader var att det fanns ett avtal avseende de olika deltagarnas hemländer, men att han också förklarade att även om de japanska tillverkarna eventuellt hade kunnat ta sig in på den europeiska marknaden, skulle detta inte ha varit lönsamt för dem. Den 4 oktober 2005 ingav ABB:s externa ombud ett nytt uttalande, avsett att förtydliga M:s tidigare uttalanden, i vilket den gemensamma överenskommelsens existens uttryckligen slogs fast. Enligt sökanden var dessa båda uppgifter motstridiga och kunde därför inte göras gällande.

109 För det tredje har sökanden hävdat att de uttalanden som gjordes av W och P, två ABB-anställda, var ”vaga spekulationer” baserade på ogrundade personliga åsikter. När W tillfrågades om varför de japanska tillverkarna inte hade deltagit i GIS-anbudsförfaranden i Europa, hänvisade han enligt sökanden inte till den gemensamma överenskommelsen. I tidigare uttalanden förklarade han däremot enligt sökanden att det fanns ”höga” hinder som gjorde det svårt att ta sig in på den europeiska marknaden.

110 Kommissionen har bestritt att sökandens argument är välgrundade.

– Tribunalens bedömning

111 Inledningsvis framgår det av punkterna 94 och 95 ovan att uppgifter från ett företag som har ansökt om immunitet mot böter inte nödvändigtvis ska behandlas med försiktighet. När det specifikt gäller vittnesmål är det förvisso möjligt att anställda vid ett sådant företag, vilka är skyldiga att värna sin arbetsgivares intressen, också vill lägga fram så många komprometterande uppgifter som möjligt, även med tanke på att de genom att samarbeta under förfarandet kan påverka sin egen framtid i arbetslivet på ett positivt sätt. Om så är fallet, torde sådana anställda emellertid också vara medvetna om vilka de negativa konsekvenserna kan bli om de lämnar felaktiga uppgifter, särskilt med tanke på kravet på ytterligare bevisning.

112 När det gäller M har sökanden på goda grunder påpekat att en före detta anställd i princip inte längre är skyldig att värna sin före detta arbetsgivares intressen när det gäller frivilligt samarbete under ett administrativt förfarande. Denna omständighet innebär emellertid också att en sådan person i princip inte heller har något intresse av att lämna felaktiga uppgifter i detta sammanhang. Härvid bör det påpekas att M vid tiden för sitt vittnesmål redan var pensionerad. Under dessa omständigheter torde han inte ha drabbats av negativa konsekvenser om han hade visat prov på bristande samarbetsvilja under det administrativa förfarandet.

113 Vidare är det inte möjligt att anse att det saknades risk för att de uppgifter som ABB tillhandahöll skulle skada bolaget. Eftersom de berörda uppgifterna redovisades innan meddelandet om invändningar hade skickats ut, kunde varken ABB eller dess anställda och före detta anställde säkert känna till omfattningen av eller det närmare innehållet i de invändningar som skulle komma att riktas mot ABB.

114 När det gäller de olika uppgifter som sökanden har åberopat, hänvisade ABB för det första i sitt yttrande av den 11 mars 2004, det vill säga innan bolaget hade beviljats villkorlig immunitet, uttryckligen till en gemensam överenskommelse enligt vilken de japanska bolagen inte skulle lägga anbud på europeiska projekt och de europeiska bolagen inte skulle lägga anbud på japanska projekt.

115 Vidare är det riktigt att ABB förklarade att den gemensamma överenskommelsen byggde på att de japanska tillverkarna inte var väl sedda av de europeiska kunderna och mötte vissa hinder på den europeiska marknaden. Det framgår emellertid otvetydigt av ABB:s yttrande av den 11 mars 2004 att de inblandade japanska företagen enligt ABB:s uppfattning inte nöjde sig med att konstatera dessa hinder utan utfäste sig gentemot sina europeiska samarbetspartner att inte ge sig in på EES-marknaden. Detta betyder att hindren för tillträde till denna marknad enligt ABB utgjorde en faktor som låg bakom att denna överenskommelse ingicks. Det kan i övrigt påpekas att ett sådant konstaterande inte är paradoxalt, eftersom det vid en sådan uppdelning av marknader som kommissionen påstod hade ägt rum i det aktuella fallet är naturligt att en tillverkare ger konkurrenterna ensamrätt till de marknader där den tillverkaren själv har en svag ställning.

116 Det är också riktigt att ABB uttalade att det inte fanns något uttryckligt avtal med de japanska tillverkarna om manipulering av anbudsförfaranden, fastställande av priser eller fördelning av projekt inom EES. Om man läser det uttalandet i sitt sammanhang, inser man emellertid att det avser fördelningen av nationella marknader mellan de europeiska tillverkarna eller fördelningen av GIS-projekt inom EES. Därmed motsäger det uttalandet inte existensen av de japanska företagens allmänna utfästelse att inte ge sig in på EES-marknaden, en utfästelse som ABB tydligt hänvisade till. Dessutom kan tribunalen inte se någon bristande konsekvens i ABB:s uttalanden. Om de japanska företagen, enligt vad ABB påstod, hade utfäst sig att inte ge sig in på EES-marknaden, skulle de nämligen ha saknat anledning att ingå utförliga avtal med de europeiska tillverkarna om fördelningen av GIS-projekt på den marknaden.

117 Av det anförda följer att ABB:s uttalanden av den 11 mars 2004 inte är tvetydiga och att dessa uttalanden utgör indicier på den gemensamma överenskommelsens existens.

118 För det andra är det riktigt att ABB:s externa ombud ingrep vid en viss tidpunkt under samtalet med M och antydde för honom att det kunde vara lönsamt för de japanska tillverkarna att ge sig in på den europeiska marknaden, något som M inte föreföll vara övertygad om. Därför måste M anses ha uttryckt tvivel om det kommersiellt intressanta i ett sådant agerande, och den omständigheten måste tas i beaktande vid bedömningen av innehållet i hans vittnesmål. Sökanden har emellertid inte förklarat i vilken mån detta ingripande av ABB:s externa ombud skulle påverka trovärdigheten i M:s vittnesmål i andra avseenden.

119 Vidare har sökanden med fog hävdat att M:s vittnesmål inte förefaller vara resultatet av ett noggrant övervägande och att det inte heller har reviderats efter kompletterande reflexion och kontroller. Vittnesmålet avlades muntligen och det finns inget som tyder på att kommissionen i förväg skulle ha ställt skriftliga frågor till M eller att M i efterhand skulle ha kontrollerat och reviderat sina uttalanden om den gemensamma överenskommelsen och om hindren för tillträde till EES-marknaden.

120 Sökanden har emellertid inte redovisat några uppgifter som tyder på att M:s uttalanden skulle behöva revideras med anledning av det tryck som han eventuellt utsattes för.

121 Tribunalen godtar inte sökandens påstående att M:s vittnesmål bygger på hörsägen. M var nämligen en av ABB:s företrädare inom kartellen mellan åren 1988 och 2002, det vill säga under nästan hela den tid då kartellen fanns, och ABB var då en av huvudaktörerna. M bevittnade således direkt, och på ett sätt som gav honom god insikt, de omständigheter som han uttalade sig om.

122 Härvid måste det medges att M i sitt vittnesmål bekräftade att han inte hade varit närvarande när den gemensamma överenskommelsen ingicks. På en fråga om huruvida den gemensamma överenskommelsen hade tagits upp vid de möten där han hade varit närvarande, svarade M dessutom att det inte hade varit nödvändigt att nämna den gemensamma överenskommelsen eftersom den utgjorde en självklar förutsättning. Dessa omständigheter undergräver emellertid inte bevisvärdet av M:s vittnesmål. Det är nämligen för det första fullt möjligt för ett vittne att tillhandahålla bevis för en varaktig företeelses existens utan att ha varit närvarande vid dess tillkomst. För det andra påstod M visserligen att frågan om den gemensamma överenskommelsen inte uttryckligen hade diskuterats under de möten som han hade deltagit i, men det framgår också av hans vittnesmål att detta enligt hans uppfattning berodde på att kartelldeltagarna kände till, godtog och genomförde innehållet i den överenskommelsen utan att det behövdes någon uttrycklig diskussion.

123 I detta sammanhang bör det noteras att en utfästelse från en grupp av tillverkare om att inte ge sig in på en annan marknad, vilken förbehålls den andra gruppen – det vill säga en sådan utfästelse som kommissionen har lagt de japanska tillverkarna till last – bygger på en idé som är enkel och lätt att förverkliga. I princip kan denna idé förverkligas utan interaktion mellan de berörda företagen. Av detta följer att det är fullt möjligt att göra en sådan utfästelse inom ramen för en muntlig överenskommelse, något som dessutom minskar upptäcktsrisken. Det framgår dessutom av skälen 170–176 i det angripna beslutet att deltagarna i den aktuella kartellen hade vidtagit en rad organisatoriska och tekniska säkerhetsåtgärder för att undvika att kartellen blev känd.

124 När det gäller innehållet i M:s vittnesmål, förklarade denne att det fanns en överenskommelse mellan de japanska och de europeiska tillverkarna om ömsesidigt skydd av inhemska marknader. Denna överenskommelse hade tillkommit före GQ-avtalet, utgjorde en nödvändig förutsättning för ingåendet av avtal avseende andra regioner och innebar att de japanska tillverkarna inte skulle ge sig in på de europeiska tillverkarnas inhemska marknad, trots att de tekniskt sett var kapabla att göra detta. M förklarade i detta sammanhang också hur underrättelse- och avräkningsmekanismen fungerade och varför GIS-projekt i hemländerna inte diskuterades mellan de båda tillverkargrupperna och inte heller räknades av mot kvoterna enligt GQ-avtalet.

125 Som har påpekats i punkt 118 ovan var M inte övertygad om att det var kommersiellt intressant för de japanska företagen att ge sig in på den europeiska marknaden för GIS-projekt. Den ståndpunkten, som även P intog, påverkar emellertid inte den omständigheten att de japanska företagen enligt såväl ABB självt som ABB:s fyra vittnen hade utfäst sig att inte ge sig in på EES-marknaden trots att de tekniskt sett var kapabla att göra detta.

126 I detta sammanhang bör det också noteras att den omständigheten att det vid en viss tidpunkt eventuellt inte är kommersiellt intressant för de japanska tillverkarna att ge sig in på EES-marknaden inte gör en sådan överenskommelse som den gemensamma överenskommelsen meningslös. Med en sådan överenskommelse kan man nämligen undanröja risken för framtida intrång på ens marknad om konkurrensförhållandena skulle förändras, vilket betyder att de båda tillverkargrupperna garanteras långsiktig trygghet genom att deras respektive fördelaktiga positioner stabiliseras. Dessutom kan en sådan överenskommelse ligga till grund för ömsesidigt förtroende mellan de båda grupperna. Enligt M:s uttalanden var ett sådant förtroende nödvändigt för att kartellen skulle kunna genomföras på global nivå.

127 Av det anförda följer att M:s vittnesmål ska anses utgöra ett indicium på den gemensamma överenskommelsens existens.

128 För det tredje förklarade Wi, i motsats till vad sökanden har hävdat, att de japanska företagens frånvaro på den europeiska marknaden var en konsekvens av ett system för skydd av den japanska och den europeiska marknaden som motiverades av att ingen av dessa båda tillverkargrupper ville att den andra gruppen skulle agera inom dess inhemska marknad. P hänvisade spontant till ett gemensamt avtal med de japanska företagen enligt vilket dessa inte skulle vara aktiva på den europeiska marknaden och de europeiska företagen inte skulle vara aktiva på den japanska marknaden. Detta betyder att Wis och P:s vittnesmål inte kan betecknas som ”vaga spekulationer” utan i stället utgör uppgifter som bekräftar den gemensamma överenskommelsens existens.

129 Detsamma kan också konstateras om det sista av de vittnesmål som avgavs på ABB:s initiativ, nämligen V-A:s. På en fråga om huruvida det fanns någon form av överenskommelse mellan de europeiska och de japanska tillverkarna, hänvisade V-A till ett avtal mellan de japanska och de europeiska tillverkarna enligt vilket de europeiska företagen inte skulle ”angripa” de japanska företagen på den japanska marknaden och vice versa. Dessutom sade V-A att han hade deltagit i en uttrycklig diskussion mellan de europeiska företagen och en företrädare för ett japanskt företag om efterlevnaden av detta avtal. Denna diskussion hade föranletts av att japanska företag hade gjort försök att ta sig in på den europeiska marknaden.

130 Det måste därför konstateras att de uttalanden och vittnesmål som lades fram av ABB utgör uppgifter som kan styrka den gemensamma överenskommelsen, eftersom denna överenskommelses existens nämns i uttalandena och vittnesmålen och eftersom dessa innehåller en beskrivning av överenskommelsens huvudsakliga innehåll liksom upplysningar om dess varaktighet och deltagare.

131 Dessutom är de uppgifter som ABB lade fram sammanhängande med avseende på den gemensamma överenskommelsens existens och dess grundläggande innehåll. Att det finns skillnader när det gäller i vilken mån det var kommersiellt intressant för de japanska företagen att ge sig in på den europeiska marknaden saknar, enligt vad som har förklarats i punkt 125 ovan, relevans i det aktuella fallet, mot bakgrund av uttalandena om den gemensamma överenskommelsens existens.

132 Vidare gjordes ABB:s uttalanden i ett företags namn och det framgår av deras innehåll att de bygger på interna efterforskningar och på diskussioner med företagets anställda. Därför är det lämpligt att tillmäta dessa uttalanden ett visst bevisvärde.

133 De fyra berörda vittnenas uttalanden är trovärdiga dels därför att de kommer från personer som direkt bevittnade de omständigheter som avses, dels därför att det inte framgår av omständigheterna i det aktuella fallet att dessa vittnen skulle ha haft motiv att lämna förvanskade uppgifter. Av dessa skäl måste dessa uttalanden tillmätas ett högt bevisvärde.

134 Enligt den rättspraxis som har redovisats i punkt 90 ovan måste emellertid innehållet i uttalandena och vittnesmålen från ABB under alla omständigheter styrkas genom annan bevisning.

Styrkandet av ABB:s uppgifter

– Parternas argument

135 Sökanden har hävdat att kommissionen i det angripna beslutet inte anförde tillräcklig bevisning till stöd för uppgifterna från ABB och bland annat inte hänvisade till någon bevisning från den tid då de tvistiga omständigheterna förelåg.

136 För det första anser sökanden att det saknas stöd för Fujis påstående, i företagets svar på meddelandet om invändningar, att Fuji kände till den gemensamma överenskommelsen och någon förklaring till detta påstående har heller inte getts. Det återspeglar således uteslutande Fujis egen uppfattning. Inte heller angav Fuji huruvida det företaget var den enda parten i den påstådda överenskommelsen, huruvida det rörde sig om en överenskommelse mellan europeiska tillverkare eller huruvida även de japanska tillverkarna var inblandade. Enligt vad sökanden har hävdat nämnde Fuji inte den gemensamma överenskommelsens existens i sin ansökan om förmånlig behandling av den 11 juli 2006, och denna överenskommelse nämndes inte heller i de fem vittnesmål av Fujianställda som Fuji lade fram.

137 Sökanden har gjort gällande att den inte fått ta del av Fujis senare uttalanden som påstods styrka den gemensamma överenskommelsens existens, bland annat Fujis uttalande av den 21 november 2006. Dessa uttalanden kan därför inte tas i beaktande.

138 Dessutom anser sökanden att den omständigheten att kommissionen inte beviljade Fuji någon form av förmånlig behandling i utbyte mot överlämnandet av de berörda uppgifterna bekräftar att dessa uppgifter hade ett lågt bevisvärde.

139 Vad för det andra gäller kommissionens konstaterande att Alstom och Areva inte bestred den gemensamma överenskommelsens existens och att VA TECH inte uttryckligen bestred dess existens, har sökanden gjort gällande att ett likställande av tystnad med erkännande innebär ett åsidosättande av rätten att inte ange sig själv liksom av grundläggande principer för bevisning. Enligt sökanden var dessutom den gemensamma överenskommelsens existens till stor del irrelevant för de europeiska tillverkarna av rent praktiska skäl, varför deras tystnad var förväntad. I procedurhänseende har sökanden vidare påpekat att den inte hade fått tillgång till de berörda skrivelserna och därför inte kunde kontrollera huruvida kommissionens påstående var välgrundat. Sökanden anser också att VA TECH i själva verket bestred den gemensamma överenskommelsens existens.

140 För det tredje har sökanden gjort gällande att dess blotta deltagande i möten med europeiska tillverkare inom ramen för GQ-avtalet i sig saknar relevans när det gäller den gemensamma överenskommelsens existens.

141 Kommissionen har bestritt att sökandens argument är välgrundade.

– Tribunalens bedömning

142 När det för det första gäller uppgifterna från Fuji framgår det av punkterna 51–53 ovan att de yttranden som inte har delgetts sökanden, i synnerhet Fujis yttrande av den 21 november 2006, inte kan anföras som bevis mot sökanden. Därför kan dessa yttranden inte användas för att styrka innehållet i uppgifterna från ABB.

143 I sitt svar på meddelandet om invändningar, av vilket sökanden delgavs den relevanta passagen, förklarade sig Fuji däremot känna till den gemensamma överenskommelse enligt vilken de japanska tillverkarna inte skulle försöka ta sig in på den europeiska marknaden. Samtidigt angav Fuji att den huvudsakliga orsaken till att företaget inte var verksamt på EES-marknaden var att det inte ansågs vara trovärdigt som en mer betydande GIS-leverantör i Europa.

144 Det ska medges att detta uttalande var förhållandevis vagt, eftersom Fuji endast hänvisade till de japanska tillverkarnas utfästelse att inte ge sig in på den europeiska marknaden. Icke desto mindre bekräftade Fuji därigenom det mest väsentliga i det som hade framkommit ur de uppgifter som ABB hade lagt fram och som kommissionen hade lagt de japanska tillverkarna till last. Uttalandet saknar därmed inte relevans i det aktuella fallet, särskilt med tanke på att Fujis begränsade kunskaper kan förklaras med hänvisning till att Fuji spelade en underordnad roll i kartellen och i synnerhet att Fuji, som framgår av skäl 150 i det angripna beslutet, var det enda japanska företag som inte ingick i den kommitté inom gruppen av japanska tillverkare, vilken bland annat ansvarade för samrådet mellan de båda tillverkargrupperna inom ramen för GQ-avtalet.

145 När det gäller de Fujianställda bör det påpekas att de inte bestred den gemensamma överenskommelsens existens utan endast förbigick den punkten med tystnad. Innehållet i de Fujianställdas uttalanden gör det följaktligen inte möjligt att ifrågasätta bevisvärdet av det uttalande som Fuji gjorde i sitt svar på meddelandet om invändningar.

146 När det gäller innehållet i ansökan om förmånlig behandling, framgår det av punkt 21 i meddelandet om samarbete att kommissionen inte får bevilja nedsättning av böter såvida inte de berörda bevisen har ett betydande bevisvärde i förhållande till den bevisning som kommissionen redan har samlat in. I en ansökan om förmånlig behandling som görs efter det att svaret på meddelandet om invändningar har skickats in är det följaktligen rimligt att ett företag som vill få sina böter nedsatta koncentrerar sig på sådant som enligt dess uppfattning ännu inte har styrkts, så att företaget därigenom kan tillföra ett betydande mervärde. Detta kan förklara att det berörda företaget utelämnar sådant som enligt dess uppfattning har styrkts bortom allt tvivel genom tidigare redovisade uppgifter.

147 Vidare kan det, mot bakgrund av ordalydelsen av punkt 21 i meddelandet om samarbete, inte heller uteslutas att den som lägger fram bevisning som har ett visst bevisvärde men som avser omständigheter som redan har styrkts genom annan bevisning faktiskt inte beviljas någon nedsättning.

148 För det andra framgår det av utdraget ur nedteckningen av det muntliga hörandet av VA TECH att bolaget därunder uttryckligen bestred den gemensamma överenskommelsens existens. Kommissionens påstående att så inte var fallet saknar således stöd i de faktiska omständigheterna.

149 När det gäller påståendet att Alstom och Areva intog en neutral ståndpunkt har kommissionen gjort gällande att den inte använde den omständigheten som underlag för sin slutsats att den gemensamma överenskommelsen existerade, utan den inskränkte sig till att notera detta förhållande. Denna tolkning får stöd av ordalydelsen av skäl 125 i det angripna beslutet, där Alstoms, Arevas och VA TECH:s ståndpunkter inte tillmättes något bevisvärde, till skillnad från de uttalanden från Fuji som hade bekräftat den gemensamma överenskommelsens existens. Däremot kan denna tolkning ifrågasättas med hänvisning till skäl 255 i samma beslut, där kommissionen anförde att vissa europeiska tillverkare implicit hade erkänt den gemensamma överenskommelsens existens. Under alla omständigheter kan Alstoms och Arevas neutrala ståndpunkt inte tolkas som bevis för den gemensamma överenskommelsens existens. Med tanke på den bevisbörda som åvilar kommissionen i ett förfarande om tillämpning av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet kan en faktisk omständighet inte anses föreligga endast med hänvisning till att ett företag inte har bestritt den.

150 Som sökanden själv har gjort gällande, utgör för det tredje den omständigheten att sökanden deltog i möten med koppling till GQ-avtalet inte i sig bevis för den gemensamma överenskommelsens existens. Såsom kommissionen har hävdat är den relevanta frågan huruvida den överenskommelsen genomfördes av de olika deltagarna samtidigt med GQ-avtalet och med anknytning till detta.

151 För det fjärde framgår det av skäl 127 i det angripna beslutet att Alstom vid mötet den 10 juli 2002, där det diskuterades hur kartellens funktionssätt skulle utvecklas efter det att Siemens och Hitachi åter hade anslutit sig, lade fram ett förslag som innebar att de europeiska tillverkarna skulle hålla sig i Europa medan de japanska skulle hålla sig i Japan och inte försöka ta sig in på den europeiska marknaden. I samma skäl anges det också att företrädaren för Hitachi vid det påföljande mötet den 15 juli 2002 framförde att Hitachi motsatte sig detta förslag, varvid de europeiska tillverkarna framhöll att Europa, inbegripet Central- och Östeuropa, var deras marknad och att de avsåg att ta ut samma priser som i Västeuropa. De europeiska tillverkarna meddelade också att frågan skulle tas upp på nytt, även om så sedan inte blev fallet.

152 Denna sammanfattning av mötena den 10 och den 15 juli 2002, som bygger på uppgifter från Hitachi, kan vid första anblicken föranleda slutsatsen att Alstom föreslog att en ny överenskommelse skulle ingås, att Hitachi avvisade detta förslag och att frågan sedan inte diskuterades på nytt, något som skulle innebära att det åtminstone från och med juli 2002 inte fanns någon överenskommelse rörande de japanska tillverkarnas beteende på EES-marknaden.

153 Av sammanfattningen av mötet den 15 juli 2002 framgår det emellertid att Hitachi inte avvisade själva tanken på en marknadsuppdelning, utan endast Alstoms konkreta förslag. Dessutom anges det i denna sammanfattning att Hitachi påpekade att de europeiska tillverkarnas krav innefattade Central- och Östeuropa, något som föranleder slutsatsen att dess motstånd mot förslaget var kopplat till just den aspekten, inte till situationen i Västeuropa.

154 Det bör också påpekas att den omständigheten att Alstom lade fram det berörda förslaget innebär ett ifrågasättande av sökandens argument om konkurrenssituationen på EES-marknaden. Om man i enlighet med vad sökanden har påstått antar att de japanska tillverkarna på grund av oöverstigliga tillträdeshinder inte sågs som trovärdiga konkurrenter på EES-marknaden, skulle det nämligen vara meningslöst att ingå en överenskommelse avseende den marknaden. Då skulle de europeiska tillverkarna, som tack vare sin privilegierade ställning i Europa kände till detta, ha saknat motiv att föreslå en sådan överenskommelse. Av den sammanfattning som Hitachi redovisade framgår det emellertid att Alstoms förslag avsåg både EES-marknaden och den central- och östeuropeiska marknaden.

155 Under dessa omständigheter saknas det anledning att frångå den tolkning som innebär att Alstom vid mötet den 10 juli 2002 föreslog att den gemensamma överenskommelse som kommissionen hänvisade till skulle utökas till länderna i Central- och Östeuropa.

156 För det femte är innehållet i EQ-avtalet, som konstaterades i skäl 131 i det angripna beslutet, i viss mån relevant när det gäller den gemensamma överenskommelsens existens.

157 Enligt punkt 4 i del ”E (E-Members)” i bilaga 2 till EQ-avtalet skulle nämligen de europeiska tillverkarna ”besluta om underrättelser om europeiska projekt till [gruppen av japanska tillverkare]”. Av sammanhanget i bilaga 2 framgår att upplysningarna skulle lämnas innan de berörda GIS-projekten hade fördelats.

158 Den uppgiften gör det möjligt att i viss utsträckning underkänna sökandens argument, eftersom den tyder på att de europeiska tillverkarna ansåg att de japanska tillverkarna åtminstone kunde vara intresserade av processen för fördelning av vissa GIS-projekt inom EES och således var potentiella konkurrenter om sådana projekt.

159 Inget vare sig i EQ-avtalet eller i de övriga uppgifter som kommissionen anfört styrker emellertid att den aktuella mekanismen faktiskt användes av de europeiska tillverkarna eller att de japanska tillverkarna kände till dess existens. Detta betyder att EQ-avtalet endast utgör ett indicium på hur de europeiska tillverkarna såg på sina japanska motsvarigheter.

160 Av det anförda följer till att börja med att Fujis uttalanden i bolagets svar på meddelandet om invändningar syftar till att bekräfta uppgifterna från ABB om den gemensamma överenskommelsens existens men att dessa uttalanden har ett begränsat bevisvärde. Alstoms förslag vid mötet den 10 juli 2002 utgör vidare ett bevis för att den gemensamma överenskommelsen existerade vid den tidpunkten. Dessutom utgör innehållet i EQ-avtalet ett indicium som tyder på att de japanska tillverkarna betraktades som trovärdiga konkurrenter om vissa GIS-projekt inom EES, vilket kommissionen också hävdade.

161 Däremot kan varken VA TECH:s, Alstoms och Arevas ståndpunkter i frågan om den gemensamma överenskommelsens existens eller den omständigheten att sökanden deltog i möten inom ramen för GQ-avtalet användas för att styrka ABB:s uppgifter rörande den gemensamma överenskommelsens existens.

Underrättelse- och avräkningsmekanismen

– Parternas argument

162 För det första har sökanden gjort gällande att kommissionens argument rörande underrättelse- och avräkningsmekanismen bygger på påståendet att de japanska tillverkarna uppfattades som potentiella konkurrenter på marknaden för GIS-projekt inom EES. Det påståendet kan enligt sökanden ifrågasättas med hänvisning dels till VA TECH:s uttryckliga uttalande om att det var näst intill omöjligt för de europeiska tillverkarna att sälja sina varor i Japan, och vice versa, dels till M:s vittnesmål, av vilket det enligt sökanden framgår att det inte hade varit lönsamt för de japanska tillverkarna att ge sig in på den europeiska marknaden. Följaktligen är den sakliga grunden för påståendena om underrättelser och avräkning enligt sökanden uppenbart oriktig. I detta sammanhang anser sökanden dessutom att kommissionen gjorde sig skyldig till cirkelresonemang i sin argumentation enligt vilken förekomsten av avräkning styrker avsaknaden av hinder för tillträde till den europeiska marknaden, vilket i sin tur styrker den gemensamma överenskommelsens existens.

163 För det andra har sökanden hävdat att kommissionen inte har styrkt sina påståenden om underrättelse- och avräkningsmekanismen. Enligt sökanden bygger kommissionens argumentation på att de japanska tillverkarna systematiskt underrättades om GIS-projekt i europeiska länder som inte var hemländer, så att de skulle kunna kontrollera att dessa projekt räknades av mot den gemensamma ”europeiska” kvoten. Enligt sökanden finns det emellertid, förutom de uttalanden från ABB som kommissionen har hänvisat till, inga uppgifter som visar vare sig att underrättelser lämnades systematiskt eller att det gjordes åtskillnad mellan hemländer och övriga europeiska länder.

164 I detta sammanhang har sökanden till att börja med gjort gällande att den inte var part i EQ-avtalet och att det avtalet därför inte kan betraktas som något annat än ett ensidigt beslut av de europeiska tillverkarna. Enligt sökandens uppfattning innebär bilaga 2 till EQ-avtalet dessutom inte att de japanska tillverkarna ska underrättas systematiskt utan tvärtom att detta inte ska ske, eftersom det enligt den bilagan står de europeiska tillverkarna fritt att besluta huruvida de ska lämna underrättelser om europeiska projekt. Den berörda bilagan innehåller enligt sökanden inte heller några bestämmelser om avräkning av europeiska projekt mot den gemensamma ”europeiska” kvoten.

165 Vidare är den förteckning över GIS-projekt som ABB tillhandahöll enligt sökanden en handling som sammanställdes av ABB och som inte delgavs övriga kartelldeltagare. Sökanden anser därför att den förteckningen inte utgör något bevis för att de japanska företagen systematiskt underrättades om GIS-projekt i Europa.

166 När det gäller det utdrag ur Hitachis ansökan om förmånlig behandling enligt vilket Siemens regelbundet lät cirkulera en tabell med sammanfattningar av de GIS-projekt som hade tilldelats de europeiska och japanska företagen, har sökanden hävdat att det inte anges i detta utdrag huruvida de berörda informationsutbytena avsåg GIS-projekt i Europa men att sammanhanget för uttalandet tyder på att så inte var fallet. I fråga om Hitachis uttalande i bolagets svar på meddelandet om invändningar att syftet med underrättelserna var att möjliggöra avräkning, har sökanden avslutningsvis gjort gällande att det uttalandet inte fick stöd av någon annan japansk tillverkare utan till och med uttryckligen motsades både av sökanden och av Fuji. Fuji hade nämligen angett att information om fördelningen av GIS-projekt i Europa inte systematiskt lämnades till de japanska tillverkarna.

167 För det tredje har sökanden gjort gällande att den underrättelse- och avräkningsmekanism som kommissionen har beskrivit är komplicerad och inte kan tillämpas automatiskt. Därför är det enligt sökanden föga sannolikt att denna mekanism inte skulle nämnas i GQ-avtalet eller någon annan handling från den period då de tvistiga omständigheterna förelåg.

168 Även om man antar att vissa europeiska projekt räknades av mot den gemensamma ”europeiska” kvoten enligt GQ-avtalet, visar den omständigheten enligt sökandens uppfattning för det fjärde inte att sökanden har gjort sig skyldig till en överträdelse. Sökanden anser nämligen att en sådan avräkning endast skulle ha fått effekt utanför EES, eftersom den berättigade de japanska tillverkarna till ett ökat antal projekt utanför EES. Detta kan enligt sökanden inte anses utgöra en överträdelse av artikel 81 EG eller artikel 53 i EES-avtalet.

169 Kommissionen har bestritt att sökandens argument är välgrundade.

– Tribunalens bedömning

170 Inledningsvis bör det påpekas att kommissionens påståenden om underrättelse- och avräkningsmekanismen inte uteslutande bygger på antagandet att de japanska tillverkarna betraktades som trovärdiga konkurrenter på EES-marknaden. Kommissionen ansåg sig nämligen ha inhämtat positiva bevis för att denna mekanism existerade. Under dessa omständigheter ska tribunalen bedöma bevisvärdet av de uppgifter som kommissionen har anfört i syfte att kontrollera om dessa uppgifter trots att vissa berörda företag har bestritt dem räcker för att styrka underrättelse- och avräkningsmekanismens existens.

171 Det bör också framhållas att M i sitt vittnesmål uttryckligen bekräftade underrättelse- och avräkningsmekanismens existens. Dessutom uppgav han att denna mekanism inte tillämpades på GIS-projekt i hemländerna, det vill säga Japan och vissa europeiska länder. Däremot hävdade han inte att denna mekanisms existens eller relevans kunde ifrågasättas med hänvisning till att de japanska företagen enligt hans uppfattning saknade kommersiellt intresse av att ge sig in på EES-marknaden.

172 Att det fanns en mekanism som innebar att värdet av GIS-projekt inom EES räknades av mot den globala kvoten enligt GQ-avtalet påstods även i ABB:s uttalanden.

173 När det gäller EQ-avtalet har det konstaterats i punkt 157 ovan att punkt 4 i del ”E (E-Members)” i bilaga 2 till detta avtal rörde eventuell förmedling av upplysningar inför fördelningen av de berörda GIS-projekten. Däremot gällde den bestämmelsen inte uppföljning av redan fördelade projekt. Även om bestämmelsens innehåll utgör ett indicium som föranleder slutsatsen att de japanska tillverkarna betraktades som trovärdiga konkurrenter om vissa GIS-projekt inom EES, ingår de åtgärder som föreskrevs i bestämmelsen följaktligen inte i den underrättelse- och avräkningsmekanism som kommissionen hänvisade till. Därmed saknar bilaga 2 till EQ-avtalet relevans när det gäller att styrka den mekanismens existens.

174 Som sökanden har hävdat framgår det inte heller av den projektförteckning som ABB tillhandahöll att upplysningar om GIS-projekt inom EES regelbundet lämnades till de japanska tillverkarna. Därmed utgör inte heller den förteckningen något bevis för underrättelse- och avräkningsmekanismen.

175 När det gäller uppgifterna från Hitachi ska det noteras att det uttalande enligt vilket Siemens regelbundet lät cirkulera tabeller med sammanfattningar av en del av de GIS-projekt som hade tilldelats de olika kartellmedlemmarna syftar på GIS-projekt utanför EES. Detta framgår om man läser uttalandet tillsammans med de närmast föregående meningarna. Därmed saknar även detta uttalande relevans när det gäller att styrka den underrättelse- och avräkningsmekanism som kommissionen hänvisade till, eftersom den mekanismen uppgavs avse GIS-projekt inom EES.

176 Däremot uppgav Hitachi i sitt svar på meddelandet om invändningar att de europeiska tillverkarna, innan Hitachi år 1999 avbröt sitt deltagande i kartellen, hade försett de japanska tillverkarna med uppgifter om de GIS-projekt som de skulle leverera i Europa, så att dessa projekt skulle kunna tas i beaktande vid fastställandet av de kvoter för GIS-projekt utanför EES som med stöd av GQ-avtalet skulle tilldelas de båda grupperna av tillverkare.

177 Detta uttalande bekräftar uttryckligen att den underrättelse- och avräkningsmekanism som kommissionen hänvisade till existerade fram till år 1999. Dessutom har uttalandet av två skäl ett högt bevisvärde. För det första strider uttalandet mot Hitachis intressen, eftersom det, i och med att det innebär att det fanns ett samband mellan samverkansaktiviteterna inom EES och de japanska tillverkarna, utgör bevisning till sökandens nackdel. För det andra framgår det vid läsningen av den berörda passagen i svaret på meddelandet om invändningar att Hitachi inte var medvetet om de slutsatser som kunde dras utifrån detta uttalande.

178 Som har påpekats i punkt 55 ovan ändrade Hitachi inte heller i sakligt hänseende sina uttalanden om underrättelse- och avräkningsmekanismen i det kompletterande svar på meddelandet om invändningar som bolaget ingav.

179 Fuji angav för sin del, i sitt svar på meddelandet om invändningar, att information om fördelningen av GIS-projekt i de europeiska länder som låg utanför GQ-avtalets tillämpningsområde inte systematiskt lämnades till de japanska tillverkarna och att Fuji följaktligen inte kände till hur EQ-avtalet fungerade. Även sökanden bestred underrättelse- och avräkningsmekanismens existens, vilket bland annat framgår av utdraget ur nedteckningen av det muntliga hörandet av sökanden.

180 Det bör emellertid noteras att Fujis och sökandens ståndpunkter inte strider mot deras intressen, eftersom avsikten med dem var att ifrågasätta att det över huvud taget hade förelegat en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet. Därmed har dessa ståndpunkter ett lägre bevisvärde än de relevanta uppgifter som tillhandahölls av ABB och Hitachi.

181 Dessutom bör det framhållas att det faktum att Fuji spelade en underordnad roll i kartellen, något som det har erinrats om i punkt 144 ovan, kan förklara att Fuji inte alltid deltog i utbytet av information från gruppen av europeiska tillverkare. Denna omständighet medför också ett ifrågasättande av trovärdigheten av Fujis uttalanden kring detta jämfört med uppgifterna från ABB och Hitachi, vilka var kommittémedlemmar i sina respektive grupper och därför i högre grad medverkade i den påstådda kartellens funktion på ett mer detaljerat plan.

182 Underrättelse- och avräkningsmekanismen medförde visserligen ett visst behov av genomförandeåtgärder, men dessa åtgärder var inte särskilt komplicerade utan bestod väsentligen i att den europeiska gruppen förmedlade vissa upplysningar till den japanska gruppen. Detta skedde dessutom parallellt med den förmedling av upplysningar om GIS-projekt utanför EES som ägde rum i kraft av GQ-avtalet. Av detta följer att dessa åtgärder inte nödvändigtvis torde ha krävt skriftliga regler, särskilt inte om man också beaktar den omständigheten att parterna i ett avtal som strider mot konkurrensrätten vill minska risken för att avtalet ska avslöjas.

183 Av det anförda följer att underrättelse- och avräkningsmekanismens existens har styrkts genom de uppgifter från ABB som bekräftades av Hitachis uttalanden i dess svar på meddelandet om invändningar.

184 I motsats till vad sökanden har hävdat, framgår det inte av de uppgifter som nämns i föregående punkt att underrättelse- och avräkningsmekanismen tillämpades tillfälligtvis och skönsmässigt. Denna fråga tas visserligen inte uttryckligen upp i ABB:s och Hitachis uttalanden eller i M:s vittnesmål, men däremot framgår det tydligt av de formuleringar som används i de berörda dokumenten att lämnandet av underrättelser var ett förfarande som genomfördes regelbundet och som tillämpades på samtliga berörda deltagare och projekt. Fujis uttalanden är, av de skäl som har angetts i punkt 181 ovan, mindre trovärdiga i detta avseende än uppgifterna från ABB och Hitachi. Dessutom har det redan påpekats i punkt 173 ovan att bilaga 2 till EQ-avtalet inte rör underrättelser och avräkning i den mening som kommissionen hänvisade till och därför saknar relevans i sammanhanget.

185 När det gäller den period under vilken underrättelse- och avräkningsmekanismen tillämpades, avser ABB:s uttalanden inte någon särskild period och kan därför a priori tolkas som avseende hela överträdelseperioden. M:s uttalanden avser den period under vilken han deltog i kartellens verksamhet, det vill säga tiden mellan år 1988 och juni 2002. Mot bakgrund av att det har framhållits i punkt 90 ovan att uppgifterna från ABB måste styrkas genom andra uppgifter, ska det emellertid noteras att Hitachis uttalanden avser perioden fram till dess att bolaget avbröt sitt deltagande i kartellen år 1999. Därför ska det anses styrkt att underrättelse- och avräkningsmekanismen existerade under den sistnämnda perioden.

186 När det gäller underrättelse- och avräkningsmekanismens relevans för att styrka den gemensamma överenskommelsens existens, måste denna mekanism anses utgöra ett starkt indicium på att de europeiska tillverkarna uppfattade de japanska tillverkarna som trovärdiga potentiella konkurrenter på EES-marknaden. Om det antas att det på grund av tillträdeshinder i praktiken var omöjligt för de japanska tillverkarna att ta sig in på den europeiska marknaden, skulle de europeiska tillverkarna nämligen ha saknat skäl att informera om resultaten av fördelningen av vissa GIS-projekt inom EES och i all synnerhet att räkna av dessa projekt mot den gemensamma ”europeiska” kvoten enligt GQ-avtalet, eftersom denna avräkning innebar att de gick miste om en del av GIS-projekten i de regioner som GQ-avtalet avsåg. Att det fanns en sådan underrättelse- och avräkningsmekanism betyder därför att de japanska företagen skulle ha kunnat ta sig in på den europeiska marknaden. Att de inte gjorde detta berodde på att de hade utfäst sig att avstå i utbyte mot att få en större del av GIS-projekten utanför EES. Mekanismen i fråga utgör således en koppling mellan samverkansaktiviteterna inom EES och de japanska tillverkarna, vilket betyder att den utgör ett indirekt bevis för den gemensamma överenskommelsens existens.

187 Frågan huruvida underrättelse- och avräkningsmekanismen fick några effekter på EES-marknaden är i detta sammanhang ointressant. De invändningar som kommissionen i det angripna beslutet riktade mot sökanden byggde, som har påpekats i punkt 97 ovan, på de japanska företagens utfästelse att inte ge sig in på EES-marknaden. Att dessa företag verkligen hade gjort en sådan utfästelse är styrkt på indirekt väg genom underrättelse- och avräkningsmekanismens existens. Däremot framgår det inte av det angripna beslutet att denna mekanism enligt kommissionen utgör en separat överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet.

188 I enlighet med resonemanget i punkt 186 ovan är det inte heller nödvändigt att visa att underrättelse- och avräkningsmekanismen inte rörde GIS-projekt i de europeiska hemländerna för att denna mekanism ska kunna anses utgöra ett relevant indicium på den gemensamma överenskommelsens existens. Att M:s vittnesmål eventuellt inte kan styrkas på denna punkt saknar därför betydelse.

189 Av det anförda följer att det genom ABB:s uttalanden, Hitachis uttalanden och M:s vittnesmål ska anses vara styrkt, när det gäller perioden från år 1988 till dess att Hitachi år 1999 avbröt sitt deltagande i kartellen, att regelbundna underrättelser om vissa GIS-projekt inom EES lämnades till gruppen av japanska tillverkare efter det att projekten hade fördelats, och att dessa projekt räknades av mot den gemensamma ”europeiska” kvoten enligt GQ-avtalet. Vidare utgör den aktuella mekanismen ett indirekt bevis för existensen av den gemensamma överenskommelse som kommissionen hänvisade till.

De uppgifter som påstås motsäga den gemensamma överenskommelsens existens

– Parternas argument

190 Sökanden har för det första hävdat att det framgår av handlingarna i ärendet att Hitachi vid mötet den 15 juli 2002 avvisade det förslag om att ingå den gemensamma överenskommelsen som Alstom framställde.

191 För det andra har sökanden gjort gällande att den gemensamma överenskommelsens existens bestreds inte endast av sökanden utan också av Hitachi, Melco, VA TECH och Siemens. I synnerhet lade Siemens enligt sökanden fram ett uttalande från en av sina anställda, T, som hade deltagit i kartellens verksamhet. Enligt det uttalandet fanns det ingen överenskommelse genom vilken parterna ömsesidigt förbehöll varandra den japanska respektive den europeiska marknaden. I det angripna beslutet tog kommissionen emellertid, enligt vad sökanden har hävdat, inte upp den uppgiften, samtidigt som den däremot stödde sig på de motsägelsefulla uppgifterna från ABB.

192 Sökanden har också erinrat om att den ansåg att frågan om den gemensamma överenskommelsens existens i stort sett saknade relevans för de europeiska tillverkare som hade erkänt att det fanns en europeisk kartell. Under dessa omständigheter var det förutsägbart att dessa tillverkare inte skulle säga något, eftersom det låg i deras intresse att bestrida så få faktiska omständigheter som möjligt i syfte att inte äventyra möjligheterna till en positiv bedömning av deras ansökningar om förmånlig behandling.

193 För det tredje har sökanden invänt mot att kommissionen inte beaktade det avtal med rubriken ”General Rules for GE Agreement” (nedan kallat GE-avtalet) som de europeiska tillverkarna ingick den 17 mars 1987 i syfte att dela upp GIS-projekten i Europa mellan sig.

194 Att det fanns ett avtal avseende GIS-projekt i Europa som hade ingåtts före GQ-avtalet motsäger enligt sökanden kommissionens påstående att den gemensamma överenskommelsen fungerade som stöd åt de europeiska tillverkarna när de organiserade kartellen för dessa projekt. Dessutom anser sökanden att GE-avtalets existens även gör det möjligt att ifrågasätta kommissionens slutsats i det angripna beslutet att fördelningen av GIS-projekt på global nivå började med att den japanska marknaden tilldelades de japanska tillverkarna och den europeiska marknaden tilldelades de europeiska tillverkarna. Enligt sökanden inleddes samverkan snarare när de europeiska tillverkarna hade delat upp den europeiska marknaden sinsemellan. Avslutningsvis har sökanden anfört att om de europeiska tillverkarna hade skapat en kartell avseende GIS-projekt i Europa, saknade de helt intresse av att dela dessa projekt med de japanska företagen, vilka inte betraktades som trovärdiga konkurrenter på EES-marknaden, eller av att ingå den gemensamma överenskommelsen med dessa företag.

195 Kommissionen har bestritt att sökandens argument är välgrundade.

– Tribunalens bedömning

196 För det första måste det, som har påpekats i punkt 155 ovan, konstateras att Alstom vid mötet den 10 juli 2002 föreslog att den gemensamma överenskommelse som kommissionen hänvisade till skulle utökas till länderna i Central- och Östeuropa. Denna omständighet bekräftar den gemensamma överenskommelsens existens.

197 För det andra begick kommissionen inte något fel när den gjorde bedömningen att ABB:s uttalanden och vittnesmål, Fujis uttalanden om den gemensamma överenskommelsens existens och Hitachis uttalanden om underrättelser och avräkning borde tillmätas ett högre bevisvärde än de bestridanden av den gemensamma överenskommelsens existens som hade gjorts av sökanden, Hitachi, Melco, VA TECH och Siemens.

198 Dessa bestridanden ligger nämligen, till skillnad från den första gruppen av uppgifter som nämnts ovan, i linje med de berörda företagens intressen, eftersom avsikten med dem var att