Domstolens dom den 16 mars 1978. - Bestuur van het Algemeen Ziekenfonds Drenthe-Platteland mot G. Pierik. - Begäran om förhandsavgörande: Centrale Raad van Beroep. - Läkarvård. - Mål 117/77.



Rättsfallssamling 1978 s. 00825

Grekisk specialutgåva s. 00297

Portugisisk specialutgåva s. 00311

Svensk specialutgåva s. 00085

Finsk specialutgåva s. 00085



Sammanfattning

Parter

Föremål för talan

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Begäran om förhandsavgörande - domstolens behörighet - gränser

(artikel 177 i EEG-fördraget)

2. Social trygghet för migrerande arbetstagare - sjukförsäkring - vårdförmåner som utges i en annan medlemsstat - villkor för beviljande - artikel 22 rådets förordning nr 1408/71 - tolkning

(artikel 22.1 och 22.2 i rådets förordning nr 1408/71; rådets förordning nr 574/72, bilaga 3)

3. Social trygghet för migrerande arbetstagare - sjukförsäkring - vårdförmåner som utges i en annan medlemsstat - kostnadsersättning mellan institutioner

(artiklarna 22 och 36 i rådets förordning nr 1408/71)

Sammanfattning

1. Enligt artikel 177 i fördraget, som grundar sig på en klar behörighetsuppdelning mellan de nationella domstolarna och EG-domstolen, är den senare domstolen inte behörig att avgöra om de ställda frågorna är relevanta. EG-domstolen är således inte behörig att avgöra om de gemenskapsrättsliga föreskrifter eller begrepp som begärs tolkade, är faktiskt tillämpliga i det enskilda fallet. Detta avgörande tillkommer i stället den nationella domstolen.

2. Orden "som uppfyller villkoren i den behöriga statens lagstiftning för att få förmåner" i början av artikel 22.1 anger de personer som principiellt är berättigade till förmåner på grundval av tilllämplig nationell lagstiftning.

Ordet "vården" i artikel 22.2 andra stycket avser varje lämplig behandling av den sjukdom eller åkomma som den berörda personen lider av.

"Vårdförmåner som utges för den behöriga institutionens räkning av institutionen på vistelse- eller bosättningsorten" avser inte endast vårdförmåner som skall utges i den medlemsstat där den berörda personen är bosatt, utan även förmåner som den behöriga institutionen har möjlighet att utge.

Den i artikel 22.2 andra stycket föreskrivna förpliktelsen att bevilja det tillstånd som krävs enligt artikel 22.1 c omfattar såväl det fall där den vård som ges i en annan medlemsstat är effektivare än den som den berörda personen kan få i den medlemsstat där han är bosatt, som det fall där den ifrågavarande vården inte kan ges inom den sistnämnda medlemsstatens territorium.

Orden "institutionen på vistelse- eller bosättningsorten" i artikel 22.1 c i i förordning nr 1408/71 avser den institution som har befogenhet att utge förmåner i bosättnings- eller vistelsestaten enligt förteckningen i bilaga 3 till rådets förordning nr 574/72, ändrad genom rådets förordning nr 878/73.

3. Kostnaderna för de vårdförmåner som utges av institutionen på vistelse- eller bosättningsorten för den behöriga institutionens räkning skall återbetalas i sin helhet.

Parter

I mål 117/77

har Centrale Raad van Beroep till domstolen gett in en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EEG-fördraget i det mål som pågår vid den nationella domstolen mellan

Het Bestuur van het Algemeen Ziekenfonds Drenthe-Platteland, Zwolle

och

G. Pierik, Wapenveld.

Föremål för talan

Begäran avser tolkningen av vissa bestämmelser i rådets förordning nr 1408/71 i fråga om arbetstagares rätt att få lämplig vård inom en annan medlemsstats territorium.

Domskäl

1 Genom en skrivelse från sin ordförande av den 28 september 1977, vilken skrivelse inkom till domstolen den 30 september 1977, har Centrale Raad van Beroep enligt artikel 177 i EEG-fördraget till domstolen ställt frågor om tolkningen av vissa bestämmelser i rådets förordning nr 1408/71 av den 14 juni 1971 "om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda eller deras familjer flyttar inom gemenskapen" (EGT 1971, nr L 149, fransk version; svensk specialutgåva, del 05, volym 01).

2 Dessa frågor har uppkommit inom ramen för en tvist avseende den behöriga nederländska sociala institutionens vägran att ersätta en i Nederländerna bosatt arbetstagare, som är berättigad till invaliditetsförmåner enligt nederländsk lagstiftning, för de kostnader som denne haft till följd av en kurbehandling i Tyskland.

3 Den ovannämnda sociala institutionen har motiverat denna vägran på grundval av "lagen om försäkring vid långvarig arbetsoförmåga" (Wet op Arbeidsongeschiktheidsverzekering), enligt vilken förmånen av åtgärder för att bibehålla, återställa eller förbättra arbetsförmågan endast beviljas dem som är berättigade till invaliditetspension under förutsättning att dessa åtgärder inte omfattas av de vårdförmåner som regleras genom vissa bestämmelser i den nederländska sociallagstiftningen.

4 Kommissionen har i sina synpunkter uttryckt tvivel om de ställda frågornas relevans och ändamål i det föreliggande fallet, då artikel 22 i förordning nr 1408/71 enligt dess åsikt inte avser den situation som hänskjutits till den nationella domstolen.

5 Kommissionen har föreslagit att domstolen uttalar sig om detta i sina domskäl.

6 Enligt artikel 177 i fördraget, som grundar sig på en klar behörighetsuppdelning mellan de nationella domstolarna och EG-domstolen, är den senare domstolen inte behörig att avgöra om de ställda frågorna är relevanta.

7 Domstolen är således inte behörig att avgöra om de gemenskapsrättsliga föreskrifter och begrepp som begärs tolkade, är faktiskt tillämpliga i det enskilda fallet. Detta avgörande tillkommer i stället den nationella domstolen.

8 Med den första frågan vill den nationella domstolen få klarlagt om orden "som uppfyller villkoren i den behöriga statens lagstiftning för att få förmåner" i artikel 22.1 första meningen i förordning nr 1408/71 anger de personer som principiellt är berättigade till förmåner eller om den avser att begränsa räckvidden till de förmåner som är upptagna bland de nationella vårdförmåner som föreskrivs i den behöriga statens lagstiftning.

9 Den nationella domstolen har dessutom begärt att domstolen klargör betydelsen och räckvidden av ordet "vården" i den ovan angivna bestämmelsen och, särskilt med hänsyn till frågan om uttrycket avser en specifik vård som endast ges inom vistelsestatens territorium eller i varje fall inte inom bosättningsstatens territorium, eller om, mera allmänt, med "vården" avses en lämplig behandling av sjukdomen eller åkomman.

10 Domstolen har vidare fått frågan om "vårdförmåner som utges för den behöriga institutionens räkning av institutionen på vistelse- eller bosättningsorten" avser vårdförmåner som "skall utges i bosättningsstaten" eller om de avser vårdförmåner som den behöriga institutionen har möjlighet att utge.

11 Slutligen har frågan ställts om den i artikel 22.2 andra stycket föreskrivna förpliktelsen att bevilja tillstånd även avser sådana vårdförmåner som inte omfattas av det nationella systemet.

12 Med hänsyn till det nära sambandet mellan dessa frågor skall de behandlas gemensamt.

13 Av hänvisningen i inledningen till artikel 22.1 till artikel 18 som handlar om sammanläggning av försäkringsperioder för att få rätt till förmåner, framgår det att den inledningen endast syftar till att bestämma den personkrets på vilken artikel 22 är tillämplig, genom att för artikelns tillämplighet uppställa ett allmänt villkor som de särskilda villkoren i a-c anknyter till.

14 Inom ramen för de allmänna målen i fördraget ingår artikel 22 i förordningen bland de åtgärder som syftar till att ge en arbetstagare som är medborgare i en av gemenskapens medlemsstater möjlighet att, oavsett vid vilken nationell institution han är försäkrad eller var han är bosatt, dra nytta av de vårdförmåner som utges i varje annan medlemsstat.

15 Av orden "den vård som hans hälsotillstånd kräver" i artikel 22.1 c framgår det att de vårdförmåner för vilka arbetstagaren i enlighet med denna bestämmelse beviljas tillstånd att bege sig till en annan medlemsstat, omfattar all vård som kan säkerställa en effektiv behandling av den sjukdom eller åkomma som den berörda personen lider av.

16 Under dessa omständigheter saknar det betydelse om den vårdförmån som arbetstagaren behöver kan utges inom den medlemsstats territorium där han är bosatt, eftersom endast det faktum att denna förmån motsvarar en vård som är mera lämpad för hans hälsotillstånd skall vara avgörande vid beviljandet av det tillstånd som avses i ovannämnda punkt 1 c.

17 Även om arbetstagarens möjlighet att få tillgång till vårdförmåner i en annan medlemsstat enligt den angivna punkten är avhängigt av ett tillstånd, begränsas dock den behöriga institutionens beslutsbefogenheter i fråga om att vägra tillstånd genom det i förordningen angivna kravet på att säkerställa att arbetstagaren ges möjlighet att få den vård som hans hälsotillstånd kräver i varje medlemsstat, oavsett var han är bosatt och oavsett i vilken medlemsstat den sociala institution vid vilken han är försäkrad är belägen.

18 Genom att i punkt 2 andra stycket föreskriva att tillstånd "får inte vägras, om vården inte kan ges den berörda personen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt" är det enligt artikel 22 i förordningen även förbjudet att vägra tillstånd i det fall då den vård som ges i den medlemsstat där den berörda personen är bosatt är mindre effektiv än den vård som han kan få i en annan medlemsstat.

19 Under dessa omständigheter skall de ställda frågorna besvaras på följande sätt. Orden "som uppfyller villkoren i den behöriga statens lagstiftning för att få förmåner" i början av artikel 22.1 anger de personer som principiellt är berättigade till förmåner på grundval av tillämplig nationell lagstiftning.

20 Ordet "vården" i artikel 22.2 andra stycket avser varje lämplig behandling av den sjukdom eller åkomma som den berörda personen lider av.

21 "Vårdförmåner som utges för den behöriga institutionens räkning av institutionen på vistelse- eller bosättningsorten" avser inte endast vårdförmåner som utges i den medlemsstat där personen är bosatt, utan även vårdförmåner som den behöriga institutionen har möjlighet att utge.

22 Den i artikel 22.2 andra stycket föreskrivna förpliktelsen att bevilja det tillstånd som krävs enligt artikel 22.1 c omfattar såväl det fall där den vård som ges i en annan medlemsstat är effektivare än den som den berörda personen kan få i den medlemsstat där han är bosatt, som det fall där den ifrågavarande vården inte kan ges inom den sistnämnda statens territorium.

23 Fråga har även ställts till domstolen om orden "för den behöriga institutionens räkning" i artikel 22.1 c i skall tolkas på så sätt att, om det behöriga organet har beviljat det tillstånd som avses i början av punkt 1 c, den förmån som institutionen på vistelseorten har utgivit villkorslöst skall ersättas.

24 I artikel 36 i förordning nr 1408/71 i avdelning III kapitel 1, som även omfattar artikel 22, föreskrivs att vårdförmåner som utges av en medlemsstats institution för en annan medlemsstats institutions räkning skall "återbetalas i sin helhet", om inte annat följer av bestämmelserna om pensionerade gränsarbetare.

25 I rådets förordning nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpning av förordning nr 1408/71 (EGT 1972, nr L 74, fransk version; svensk specialutgåva, del 05, volym 01) föreskrivs dessutom i artikel 93.1 att kostnaderna för de förmåner som har utgivits i enlighet med artikel 22 i förordning "skall återbetalas av den behöriga institutionen till den institution som utgav dessa förmåner enligt den sistnämnda institutionens räkenskaper".

26 Med beaktande av detta är svaret att kostnaderna för de vårdförmåner som utges av institutionen på vistelse- eller bosättningsorten för den behöriga institutionens räkning skall återbetalas i sin helhet.

27 Slutligen har den nationella domstolen frågat vilken institution på vistelse- eller bosättningsorten som enligt artikel 22.1 c i skall utge vårdförmånerna för den behöriga institutionens räkning.

28 I tillämpningsförordning nr 574/72, ändrad genom rådets förordning nr 878/73 av den 26 mars 1973 (EGT 1973, nr L 86, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå), anges i bilaga 3 för varje medlemsstat institutionerna på vistelse- eller bosättningsorten vid tillämpning av bestämmelserna i förordning nr 1408/71, inbegripet bestämmelserna i artikel 22.

29 Svaret blir alltså följande. Uttrycket "institutionen på bosättnings- eller vistelseorten" i artikel 22.1 c i i förordning nr 1408/71 avser den institution som har befogenhet att utge förmåner i bosättnings- eller vistelsestaten enligt förteckningen i bilaga 3 till rådets förordning nr 574/72, ändrad genom rådets förordning nr 878/73.

Beslut om rättegångskostnader

30 De kostnader som har förorsakats Nederländernas och Förenade kungarikets regeringar samt Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla.

31 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid Centrale Raad van Beroep utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

-angående de frågor som genom skrivelse av den 28 september 1977 förts vidare av ordföranden i Centrale Raad van Beroep - följande dom:

1) Orden "som uppfyller villkoren i den behöriga statens lagstiftning för att få förmåner" i början av artikel 22.1 i förordning nr 1408/71 anger de personer som principiellt är berättigade till förmåner på grundval av tillämplig nationell lagstiftning.

2) Ordet "vården" i artikel 22.2 andra stycket avser varje lämplig behandling av den sjukdom eller åkomma som den berörda personen lider av.

3) Orden "vårdförmåner som utges för den behöriga institutionens räkning av institutionen på vistelse- eller bosättningsorten" avser inte endast vårdförmåner som utges i den medlemsstat där den berörda personen är bosatt, utan även förmåner som den behöriga institutionen har möjlighet att utge.

4) Den i artikel 22.2 andra stycket föreskrivna förpliktelsen att bevilja det tillstånd som krävs enligt artikel 22.1 c omfattar såväl det fall där den vård som ges i en annan medlemsstat är effektivare än den som den berörda personen kan få i den medlemsstat där han är bosatt, som det fall där den ifrågavarande vården inte kan ges inom den sistnämnda statens territorium.

5) Kostnaderna för de vårdförmåner som utges av institutionen på vistelse- eller bosättningsorten för den behöriga institutionens räkning skall återbetalas i sin helhet.

6) Uttrycket "institution på vistelse- eller bosättningsorten" i artikel 22.1 c i i förordning nr 1408/71 avser den institution som har befogenhet att utge förmåner i bosättnings- eller vistelsestaten enligt förteckningen i bilaga 3 till rådets förordning nr 574/72, ändrad genom rådets förordning nr 878/73.