37

Mot denna bakgrund beslutade Audiencia Provincial de Barcelona, som är tveksam till hur unionsrätten ska tolkas, att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen: ”1) Strider det mot unionsrätten, särskilt i fråga om skydd för konsumenter och användare, att en nationell domstol undviker att – in limine litis eller i något annat skede av förfarandet – ex officio uttala sig om huruvida ett villkor om dröjsmålsränta (i förevarande fall uppgående till 29 procent) som införts i ett konsumentkreditavtal är ogiltigt och huruvida det ska jämkas? Kan domstolen, utan att därvid åsidosätta konsumentens rättigheter enligt unionsrätten, låta en eventuell prövning av ett sådant villkor bero på om gäldenären tar initiativ härtill (i sitt bestridande av betalningsföreläggandet)? 2) Hur ska – mot bakgrund av artikel 6.1 i direktiv [93/13] och artikel 2 i direktiv [2009/22] – artikel 83 i [lagstiftningsdekret 1/2007] … tolkas i detta hänseende för att den ska vara förenlig med unionsrätten? Vilken räckvidd har härvid artikel 6.1 i direktiv [93/13] såvitt avser stadgandet att oskäliga villkor ’inte är bindande för konsumenten’? 3) Kan en nationell domstol underlåta att göra en prövning ex officio och in limine litis när sökanden i ansökan – såsom föreskrivs i förordning nr [1896/2006] om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande – klart har angett räntesatsen för dröjsmålsräntan, fordrans belopp, inbegripet huvudfordran och ränta, avtalsvite och kostnader, räntesatsen och den tidsperiod för vilken ränta yrkas (om inte lagstadgad ränta automatiskt läggs till kapitalbeloppet enligt lagstiftningen i ursprungsmedlemsstaten) och grunden för talan, inbegripet en redogörelse för de omständigheter som åberopas till grund för fordran och den ränta som yrkas, samt närmare har angett huruvida det är fråga om lagstadgad eller avtalad ränta, kapitaliserad ränta eller låneränta samt huruvida räntan har beräknats av sökanden och med vilken procentsats räntan överstiger Europeiska centralbankens basränta? 4) Om införlivande inte har skett, innebär artiklarna 5 l och m, 6 och 10 l i direktiv [2008/48] – när de hänvisar till ”villkoren för ändring av [dröjsmålsräntan]” – att finansinstitutet är skyldigt att i avtalet, särskilt och på ett framträdande sätt (inte inne i avtalstexten på ett otydligt sätt) såsom ’förhandsinformation’ klart och tydligt ange tillämplig dröjsmålsränta vid utebliven betalning liksom de omständigheter som beaktas vid dess fastställande (finansiella kostnader, indrivningskostnader …) samt att i avtalet inkludera en varning avseende konsekvenserna i samband med dessa kostnadskomponenter? 5) Omfattar artikel 6.2 i direktiv [2008/48] en skyldighet att underrätta konsumenten om att krediten eller lånet sägs upp till förtida betalning, vilket ger rätt att kräva dröjsmålsränta? Är principen om förbud mot obehörig vinst i artikel 7 i direktiv [2008/48] tillämplig när kreditinstitutet inte bara gör anspråk på att återfå varan (lånets kapitalbelopp), utan även på tillämpning av en särskilt hög dröjsmålsränta? 6) Kan en nationell domstol, i avsaknad av införlivandelagstiftning och mot bakgrund av artikel 11.2 i direktiv [2005/29], ex officio pröva huruvida det utgör en otillbörlig affärsmetod att införa ett villkor om dröjsmålsränta i avtalstexten?”