Förslag till avgörande av generaladvokat Alber föredraget den 20 april 1999. - Arnaldo Lucaccioni mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Skadeståndstalan. - Mål C-257/98 P.



Rättsfallssamling 1999 s. I-05251



Generaladvokatens förslag till avgörande

A - Inledning

1 Med förevarande överklagande bestrider en tjänsteman som pensionerats på grund av total bestående invaliditet (nedan kallad klaganden) förstainstansrättens dom,(1) genom vilken hans skadeståndstalan mot kommissionen ogillades.

2 Klaganden arbetade under många år för kommissionen i byggnaden Berlaymont i Bryssel, vilken förorenats med asbest, bland annat när denna byggnad tillbyggdes. Efter det att han insjuknade i en lungkarcinom fastställdes att han drabbats av total bestående invaliditet och att detta var en yrkessjukdom. Han erhöll därför, förutom pension, en ersättning på sammanlagt 25 794 194 BFR med stöd av artikel 73 i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) och artikel 14 i Regler om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade försäkringsreglerna). Med sin ursprungliga skadeståndstalan hade klaganden gjort gällande mer långtgående skadeståndskrav och krävt ytterligare ersättning från kommissionen. Denna talan ogillades av förstainstansrätten; mot detta beslut har klaganden ingett förevarande överklagande till domstolen.

B - Tillämpliga bestämmelser

3 Såvitt vad som är av betydelse för förevarande mål föreskriver artikel 73 i tjänsteföreskrifterna (vilken ingår i kapitel 2 om socialförsäkring) följande:

"1. En tjänsteman är från den dag han tillträder tjänsten försäkrad mot yrkessjukdomar och olycksfall enligt de regler som fastställts genom överenskommelse mellan gemenskapernas institutioner efter yttrande från kommittén för tjänsteföreskrifterna. Han skall bidra till kostnadstäckningen för risker utanför tjänsten med upp till 0,1 % av sin grundlön.

...

2. De förmåner som utbetalas är följande:

...

b) Vid total bestående invaliditet:

Utbetalning till tjänstemannen av ett engångsbelopp motsvarande åtta gånger hans årliga grundlön beräknad på månadslönerna under de 12 månader som föregått olycksfallet.

..."

4 Kapitel II om förmåner i Regler om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna innehåller bland annat följande bestämmelser:

- Artikel 12:

"1. Om tjänstemannen invalidiseras fullständigt och bestående till följd av ett olycksfall eller en yrkessjukdom skall det belopp som föreskrivs i artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna betalas ut till honom.

2. Om tjänstemannen invalidiseras partiellt men bestående till följd av en olycka eller en yrkessjukdom skall ett belopp som fastställs enligt de tariffer som anges i invaliditetstabellerna i bilagan betalas ut till honom."

- Artikel 14:

"Efter utlåtande ... av läkarkommittén enligt artikel 23 skall en ersättning beviljas tjänstemannen för varje skada eller permanent vanställdhet som även om det inte påverkar arbetsförmågan utgör en fysisk defekt på personens fysiska integritet och inverkar menligt på hans sociala relationer.

Denna ersättning skall fastställas i enlighet med de tariffer som anges i invaliditetstabellerna i bilagan på motsvarande sätt som i artikel 12. Om en anatomisk funktionell skada också leder till vanställdhet skall en lämplig höjning av tarifferna beviljas."(2)

C - Bakgrund

5 Klaganden, som är född den 31 januari 1941, började sin tjänst vid kommissionen år 1962 och arbetade mellan åren 1967 och 1987 ungefär 16 år i byggnaden Berlaymont i Bryssel, senast i lönegrad B 1, med avbrott för en fyraårig tjänstgöring i Japan.

6 Den 15 januari 1990 drabbades klaganden av blödarsjuka. Efter de genomförda undersökningarna konstaterade den av klaganden konsulterade läkaren att det var fråga om luftrörscancer.

7 Den 12 mars 1990 opererades övre loben av den vänstra lungan bort på klaganden. Kirurgen konstaterade spår av en tuberkulos i övre vänstra loben.(3) Trots den ursprungliga cancerdiagnosen kunde ingen tumör återfinnas på den avlägsnade vävnaden. På kirurgens begäran analyserades ett prov av den lungvävnad som avlägsnats av Laboratoire de minéralogie vid sjukhuset Erasme. I rapport av den 30 augusti 1990 som undertecknats av professor De Vuyst, konstaterades att vävnaden innehöll 680 asbestoskroppar per gram torkad vävnad.(4)

8 Den 26 november 1990 ingav klaganden en skrivelse till administrationen och till tillsättningsmyndigheten (kommissionen), i vilken han i enlighet med artikel 17 i försäkringsreglerna, i syfte att erhålla ersättning med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, förklarade sig ha drabbats av lungcancer i form av en epidermiskarcinom, som medfört att den övre loben av den vänstra lungan måst opereras bort, och en astmatisk kronisk bronkit. Han begärde att det skulle erkännas i ett beslut att han drabbats av en yrkessjukdom och att det skulle fastställas att han drabbats av permanent invaliditet av viss grad enligt artikel 19 i försäkringsreglerna. Enligt hans åsikt hade sjukdomarna utlösts av att han utsatts för asbest i byggnaden Berlaymont, framför allt under ombyggnaden mellan år 1967 och år 1969.

9 Genom skrivelse av den 18 januari 1991 underrättade direktören för avdelningen RS "personal - rättigheter och skyldigheter" (GD IX) (nedan kallad personaldirektören) klaganden om att, med hänsyn till klagandens hälsotillstånd, hans ärende skulle föreläggas den invaliditetskommitté som föreskrivs i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna. Av skrivelsen framgick att klaganden skulle kunna ansöka om att få skadan erkänd som yrkessjukdom enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna. Av skrivelsen framgick att dessa båda förfaranden dock skulle kunna leda till helt olika resultat, varför det vore önskvärt att förfarandena genomfördes parallellt.

10 I sin skrivelse av den 27 februari 1991 meddelade klaganden personaldirektören namnet på den läkare som han hade valt för invaliditetskommittén och hänvisade till sin skrivelse av den 26 november 1990. Dessutom begärde klaganden att de beslut som de båda förfarandena skulle leda till inte endast borde utarbetas parallellt utan också utformas enhetligt och med samtidig verkan.

11 Personaldirektören underrättade klaganden genom skrivelse av den 15 mars 1991 att förfarandena enligt artiklarna 73 och 78 i tjänsteföreskrifterna skulle genomföras åtskilda från varandra med hänvisning till att förfarandet för fastställande av yrkessjukdom skulle ta mycket längre tid än förfarandet för fastställande av arbetsoförmåga enligt artikel 78 i föreskrifterna. I skrivelsen tillades att ett beslut om erkännande av yrkessjukdom i förekommande fall skulle få retroaktiv verkan från tidpunkten för fastställandet av total bestående invaliditet.

12 I skrivelse av den 21 maj 1991 förklarade personaldirektören att förfarandena hade hållits åtskilda för att kunna tillförsäkra klaganden finansiellt stöd så snabbt som möjligt. En tidsmässig parallellitet av de båda förfarandena skulle enligt personaldirektören visserligen vara önskvärd, men den skulle dock inte ovillkorligen också leda till samtida resultat.

13 Invaliditetskommittén(5) sammanträffade den 10 juni 1991. Den kom fram till att klaganden hade drabbats av total bestående invaliditet och att han inte kunde utföra ett arbete motsvarande sin tjänstegrad, och att han av dessa skäl tills vidare inte kunde arbeta vid kommissionen.

14 Den 16 juli 1991 beslutade personaldirektören, som agerade i egenskap av tillsättningsmyndighet, med stöd av artikel 53 i tjänsteföreskrifterna, att klaganden skulle pensioneras och att han, med verkan från och med den 1 augusti 1991, skulle tilldelas invaliditetspension i enlighet med artikel 78.3 i tjänsteföreskrifterna. Denna pension uppgår till 70 procent av klagandens grundlön och motsvarar därmed den normala pensionen som en tjänsteman i enlighet med artikel 77.2 i tjänsteföreskrifterna erhåller efter 35 pensionsgrundande tjänsteår.

15 Genom skrivelse av den 15 oktober 1991 inlämnade klaganden ett klagomål enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna mot pensionsbeslutet av den 16 juli 1991. Genom skrivelse av den 3 mars 1992 meddelade kommissionen klaganden att hans klagomål mot pensionsbeslutet hade avslagits. Klaganden väckte inte talan mot detta avslagsbeslut vid förstainstansrätten.

16 Inom ramen för det förfarande för erkännande av yrkessjukdom som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna gav kommissionen doktor Dalem vid universitetet i Liège i uppdrag att avge ett sådant läkarutlåtande som föreskrivs i artikel 19 i försäkringsreglerna. Doktor Dalem begärde assistans av doktor Bartsch, som är specialist på lungsjukdomar vid Institut provincial Ernest Malvoz i Liège.

17 Med stöd av en undersökning av klaganden, en analys av handlingarna i ärendet och en ytterligare skriftväxling med olika läkare upprättade doktor Bartsch ett expertutlåtande i vilket han drog slutsatsen att det inte var fråga om en yrkessjukdom. Med stöd av doktor Bartsch utlåtande överlämnade doktor Dalem sitt läkarutlåtande till kommissionen i vilket han drog slutsatsen att det inte var fråga om en yrkessjukdom. Klaganden hade nämligen inte drabbats av luftrörscancer och, även om klagandens lungor förvisso innehöll asbestfibrer, det fanns inga tecken på en fibros som uppkommit till följd av asbest, vilket innebär att klaganden inte heller drabbats av asbestos.

18 Genom skrivelse av den 17 februari 1992 underrättade chefen på avdelningen "olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring" klaganden om de slutsatser doktor Dalem dragit och delgav klaganden ett förslag till avslagsbeslut av klagandens begäran om erkännande av yrkessjukdom i enlighet med artikel 21 i försäkringsreglerna. Under förfarandet enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna begärde klaganden att den läkarkommitté som föreskrivs i artikel 23 i försäkringsreglerna skulle sammankallas.

19 Vid första mötet den 13 april 1993 var läkarkommittén(6) inte enig vad gällde sambandet mellan det faktum att klaganden utsatts för asbest och att han drabbats av lungkarcinom, framför allt med hänsyn till att de prover som tagits vid olika laboratorier inte var entydiga. Läkarkommittén beslutade då att ge uppdrag om tre nya undersökningar med följande resultat: Doktor De Vuyst fann 235 000 fibrer krokidolit (blå asbest), amosit, antofyllit och krysotil per gram torkad vävnad. Doktor Donelli bekräftade att vävnaden innehöll krysotil. Enligt doktor Woitowotz innehöll vävnaden 350 000 fibrer krokidolit och amosit per gram torkad vävnad och 300 000 fibrer krysotil per gram torkad vävnad.

20 Läkarkommittén avgav sin rapport den 1 mars 1994 efter sitt andra möte den 25 februari 1994. Den fattade ett majoritetsbeslut (dr Cognigni och prof. Maltoni röstade mot prof. Brochard). Läkarkommittén kom fram till att klagandens lungkarcinom utgjorde en yrkessjukdom, att klagandens totala bestående invaliditet uppgick till 100 procent och att invaliditeten skulle räknas från den tidpunkt då diagnosen gjordes (januari 1990). Med hänsyn till bestående tecken (ärr, missbildning på det vänstra bröstet, nedsatt muskelstyrka i den vänstra armen) och de allvarliga psykiska störningar som klaganden drabbats av tillerkändes han vidare ersättning med 30 procent, med stöd av artikel 14 i försäkringsreglerna.

21 Genom skrivelse av den 15 april 1994 underrättades klaganden av generaldirektören för GD IX om de slutsatser som läkarkommittén hade kommit fram till i följande ordalag:

"Jag är beredd att fastställa total permanent invaliditet med 130 procent. Det är på detta stadium fråga om ett slutligt ställningstagande till de medicinska frågor som har uppkommit till följd av Er begäran om erkännande av yrkessjukdom."

Han meddelade att ett belopp på 25 794 194 BFR skulle betalas ut till klaganden med stöd av artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna. Detta belopp betalades ut till klaganden den 28 april 1994. Beloppet består av följande delar:

årlig grundlön i BFR x 8 2 480 211 x 8 19 841 688 BFR

Invaliditetsgrad x 1,3 med beaktande av sådan skada som avses i artikel 14 i försäkringsreglerna 5 952 506 BFR ____________ 25 794 194 BFR

22 Den 15 maj 1994 begärde klaganden bland annat att

- kommissionen skulle överlämna läkarkommitténs utlåtande till invaliditetskommittén för att den sistnämnda skulle ändra sitt yttrande och förklara att klagandens invaliditet var följden av en yrkessjukdom,

- kommissionen skulle lämna en redovisning över hur beloppet 25 794 194 BFR hade beräknats,

- kommissionen skulle erlägga ränta, dels på detta belopp, dels på skillnaden mellan hans lön och hans pension från och med den 1 augusti 1991, och att

- kommissionen skulle utge 3 000 000 ECU i skadestånd för ideell skada.

Klaganden hänvisade vidare till de fel som begåtts av kommissionen genom att den utsatt klaganden för asbest och genom att hans ärende hade handlagts saktfärdigt.

23 Genom skrivelse av den 22 september 1994 redovisade direktören för avdelning B "rättigheter och skyldigheter" vid GD IX den beräkning som begärts men avslog klagandens begäran i övrigt.

24 Den 15 december 1994 ingav klaganden ett klagomål, i den mening som avses i artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna, mot beslutet i skrivelsen av den 22 september 1994. Genom beslut av den 3 maj 1995, som delgavs klaganden den 29 maj 1995, avslog kommissionen klagandens klagomål.

25 Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 29 augusti 1995 väckte klaganden talan och begärde

- att kommissionen skulle förpliktas att betala ett belopp som motsvarar skillnaden mellan hans tjänstemannalön och hans invaliditetspension från och med den 1 augusti 1991 fram till pensionen (den 31 januari 2006) som ersättning för förmögenhetsskada, varvid denna skillnad preliminärt beräknades till 15 000 000 BFR plus 12 500 000 BFR,(7) samt att beräkna det förstnämnda beloppet,

- att kommissionen skulle förpliktas att betala ett belopp på 1 000 000 ECU som ersättning för ideell skada som han hade lidit.

Därutöver begärde han ränta med 10 procent per år på beloppet 25 794 194 BFR från och med den 1 januari 1990, dock ej senare än från och med den 10 juni 1991, till dess att detta belopp definitivt har betalats. Anspråket på ränta beräknades preliminärt till 15 000 000 BFR.

Klaganden yrkade vidare att kommissionens beslut av den 22 september 1994 i den mån så var nödvändigt skulle ogiltigförklaras.

Denna talan ogillades genom dom av den 14 maj 1998.

26 Förstainstansrätten kom i sin dom bland annat fram till att den förmögenhetsskada som klaganden hade lidit genom skillnaden mellan hans invaliditetspension och hans tjänstemannalön fram till pensionen, genom det med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna utbetalade engångsbeloppet på sammanlagt 25 800 000 BFR, var att anse som till fullo ersatt. Enligt domstolen var även klagandens ideella skada, genom betalningen av beloppet 5 950 000 BFR som redan ingår i totalsumman som betalades till honom med stöd av artikel 14 i försäkringsreglerna, att anse som till fullo ersatt. Enligt förstainstansrätten hade kommissionen för övrigt inte gjort något fel i sin bedömning när den inte lät invaliditetskommittén som bildats i enlighet med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, under förfarandet i enlighet med artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, ta ställning till frågan huruvida klagandens sjukdom var yrkesmässigt betingad.

27 Den 15 juli 1998 har klaganden överklagat denna dom och därvid i huvudsak hävdat att "förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten". Klaganden har tydliggjort detta åsidosättande i fyra punkter. För det första har förstainstansrätten inte prövat alla de omständigheter som åberopats till stöd för att kommissionen är skadeståndsansvarig enligt allmän skadeståndsrätt, nämligen skadeståndsgrundande fel, skada och orsakssamband mellan fel och skada, utan endast förklarat att klaganden inte har styrkt några skador. Enligt klaganden har förstainstansrätten härvid inte gjort åtskillnad mellan detta tillkommande ersättningsanspråk och ersättningen enligt tjänsteföreskrifterna. För det andra påstås förstainstansrätten inte ha bedömt klagandens ekonomiska och ideella skador på ett vederbörligt sätt. För det tredje påstås förstainstansrätten utan vederbörlig motivering ha använt sin myndighet för att låta den ekonomiska och ideella skada som klaganden lidit omfattas av den ersättning som han har tillerkänts med stöd av reglerna om social säkerhet för gemenskapens tjänstemän. För det fjärde anför klaganden att förstainstansrätten felaktigt inte har tillerkänt honom någon dröjsmålsränta, trots att hans ärende handlagts saktfärdigt.

28 Klaganden har därför yrkat att domstolen skall

1. upphäva domen av den 14 maj 1998 från Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt i mål T-165/95, där hans talan ogillades,

2. följaktligen bifalla hans yrkande i första instans, med undantag för yrkandet om ersättning för förmögenhetsskada på 12 500 000 BFR till följd av en viss fastighetsförsäljning,

3. förplikta motparten att ersätta rättegångskostnaderna.

29 Kommissionen menar att överklagandet delvis inte kan upptas till sakprövning och att det i sin helhet är ogrundat. Enligt kommissionen har förstainstansrätten gjort en juridiskt korrekt bedömning då den fastställt att klaganden inte har styrkt några skador som överstiger de belopp som utbetalats till honom, vilket innebär att det saknas anledning att närmare undersöka övriga villkor som måste vara uppfyllda för att skadeståndsanspråk skall anses berättigat. Enligt kommissionen har förstainstansrätten även handlat felfritt vid fastställandet av skadan. Enligt kommissionen har klaganden i detta sammanhang anfört rena påståenden, vilket inte är tillåtet inom ramen för ett överklagande. Även kritiken avseende avsaknad av motivering bör enligt kommissionen ogillas, åtminstone på grund av att den inte kan upptas till sakprövning. Kommissionen har påpekat att klaganden i detta hänseende kritiserar förstainstansrättens fastställande av de faktiska omständigheterna, vilket medför att detta argument inte kan upptas till sakprövning, då överklagandet enligt kommissionen är begränsat till prövning av rättsfrågor. Enligt kommissionen hänför sig även klagandens sista argument i huvudsak till faktiska omständigheter som redan var föremål för prövning i förfarandet vid förstainstansrätten. Dessutom innehåller klagandens argumentation enligt kommissionen inget stöd för att komma fram till en annan rättslig bedömning än förstainstansrättens.

30 Kommissionen har därför yrkat att domstolen skall

1. avvisa eller åtminstone ogilla klagandens överklagande av domen av den 14 maj 1998 från Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt,

2. ogilla de anspråk som klaganden har gjort gällande,

3. besluta om rättegångskostnaderna.

D - Grunden för överklagandet

31 Med hänvisning till artikel 51 i protokollet om förstainstansrättens stadga grundar klaganden sitt överklagande på att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten. Grunden för överklagandet är indelat i fyra delgrunder.

Första delgrunden: rätt till ersättning för skada, prövning av de ansvarsgrundande omständigheterna

Parternas argumentation

32 Klaganden har under den första delgrunden hävdat att förstainstansrätten avstått från att pröva alla de omständigheter som har åberopats till stöd för att kommissionen är skadeståndsansvarig enligt allmän skadeståndsrätt, nämligen skadeståndsgrundande fel, skada och orsakssamband mellan fel och skada. Enligt klaganden föreligger en sådan rätt till ytterligare ersättning vid sidan av anspråket på ersättning med stöd av tjänsteföreskrifterna. Med hänvisning till domstolens dom i målet Leussink,(8) i vilken det förklaras att en tjänsteman kan göra anspråk på ytterligare ersättning "... om institutionen kan hållas ansvarig för olycksfallet enligt allmän skadeståndsrätt och ersättningen enligt tjänsteföreskrifterna inte räcker till för att säkerställa full ersättning för den lidna skadan", har klaganden anfört att ansvaret för den ifrågavarande institutionen till att börja med skall fastställas. Enligt klaganden skall först i ett andra steg, för det fall att ett sådant ansvar har fastställts, de skador som skall ersättas fastställas med hänsyn tagen till ersättning som eventuellt redan har beviljats i enlighet med socialförsäkringssystemet. Enligt klaganden har förstainstansrätten dock inte uttalat sig om frågan om gemenskapens ansvar. Inte ett enda av kommissionens åsidosättanden som har kritiserats har blivit föremål för förstainstansrättens prövning. Förstainstansrätten har enligt klaganden så till vida fattat ett rättsstridigt beslut, då den inte prövat skadeståndsgrundande fel, skada och orsakssamband mellan fel och skada. Enligt klaganden är de skadeståndsgrundande fel som kommissionen klandrats för talrika och ytterst allvarliga. Enligt klaganden hade dessa punkter måst prövats före frågan huruvida skada förelåg.

33 Enligt klaganden finns det i den överklagade domen ytterligare felaktig rättstillämpning, som består i att förstainstansrätten, genom att endast ha undersökt frågan om det förelåg en skada, felaktigt har blandat samman två av varandra oberoende ersättningssystem. Enligt klaganden föreligger skillnader mellan dessa ersättningssystem vad avser rekvisit och ersättning.

34 Enligt klaganden är det för det första fråga om ett system med schablonmässig ersättning inom ramen för artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, och för det andra om ansvar enligt allmän skadeståndsrätt genom en institutions ansvar på grund av skadeståndsgrundande fel. En jämförelse av de båda ersättningsanspråken förutsätter dock enligt klaganden alltid en prövning av de faktiska omständigheterna, vilket innebär fastställande av total bestående invaliditet samt, i detta fall, ett skadeståndsgrundande fel som kommissionen begått. Enligt klaganden har förstainstansrätten dock felaktigt underlåtit att gå in på frågan huruvida kommissionen begått ett skadeståndsgrundande fel.

35 Enligt kommissionen framgår det av rättspraxis avseende gemenskapens utomobligatoriska ansvar att det, i avsaknad av en av de omständigheter som grundar rätten till skadestånd, inte föreligger något ansvar för institutionen i fråga. Enligt kommissionen kan denna inte vara skadeståndsansvarig, eftersom klaganden inte har styrkt några ytterligare ersättningsgilla skador och att detta är oberoende av frågan huruvida de övriga villkoren är uppfyllda eller inte. Enligt kommissionen är det faktum att en skada föreligger en förutsättning för att en rättsstridig handling som förebråtts en institution skall kunna leda till ansvar för gemenskapen. Även kommissionen har åberopat domen i målet Leussink, varvid den hänvisat till att domstolen i detta fall prövade alla omständigheterna endast därför att ersättningen enligt tjänsteföreskrifterna i det målet inte var tillräcklig. Enligt kommissionen följer dock av den nämnda domen inte någon tvingande ordningsföljd för prövningen av en skadeståndstalan. Om ett av dessa villkor inte är uppfyllt, föreligger det enligt kommissionen ingen rätt till skadestånd, och det är inte nödvändigt att pröva de ytterligare förutsättningarna. Enligt kommissionen har förstainstansrätten i sin bedömning i den överklagade domen i detta avseende inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.

36 Vad gäller anmärkningen avseende sammanblandning av två av varandra oberoende rätter till skadestånd, gör kommissionen gällande att det inte finns någon juridisk princip som kräver att skadan, det vill säga graden av skada, skall fastställas med ledning av det skadeståndsgrundande fel som har begåtts. Enligt kommissionen skall en ersättning alltid fastställas i förhållande till den skada som faktiskt har inträffat.

Ställningstagande

37 Till att börja med bör det påpekas att en eventuell rätt till skadestånd är underkastad de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar som följer av andan av artikel 215.2 i fördraget. Enligt domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis betyder detta att följande tre villkor måste vara uppfyllda:

- att den handling som förebråtts en gemenskapsinstitution är rättsstridig,

- att det föreligger en verklig skada och

- att det föreligger ett orsakssamband mellan handlingen och den påstådda skadan.(9)

38 I detta avseende har förstainstansrätten i den överklagade domen,(10) med hänvisning till fast rättspraxis, erinrat om att i fall då en tjänsteman för talan om skadestånd är gemenskapen ansvarig endast då flera villkor är uppfyllda: den handling som förebråtts institutionerna måste vara rättsstridig, skadan måste vara verklig och det måste föreligga ett orsakssamband. Därav drog förstainstansrätten, i punkt 57 i den överklagade domen, slutsatsen att, även i ett fall då det styrks att kommissionen begått ett skadeståndsgrundande fel, gemenskapen endast är ansvarig om skadan är verklig och styrkt samt inte har ersatts på annat sätt.

39 I förevarande fall undersökte förstainstansrätten därför i punkterna 58-105, huruvida klaganden hade gjort gällande och styrkt en verklig skada, och närmare bestämt en sådan skada för vilken ersättning inte redan hade beviljats av kommissionen. Efter det att förstainstansrätten inom ramen för denna utförliga undersökning kom fram till att inga ytterligare ersättningsgilla skador förelåg fann den, i punkt 105 i den överklagade domen, att talan i detta hänseende skulle ogillas, utan att det var nödvändigt att gå in ytterligare på frågan huruvida kommissionen begått ett skadeståndsgrundande fel.

40 I motsats till klagandens uppfattning kan förstainstansrättens agerande inte anses utgöra ett åsidosättande av gemenskapsrätten i den mening som avses i artikel 51 i domstolens stadga.

41 Man kan endast instämma med klaganden i så måtto att förekomsten av en rätt till skadestånd är knuten till de tre nämnda villkoren. Likväl kan man varken av domstolens eller förstainstansrättens rättspraxis sluta sig till att rekvisiten skall prövas i en viss ordningsföljd. Det är till att börja med inte uppenbart - och klaganden har i detta avseende för övrigt inte visat på förekomsten av någon inneboende allmän förpliktande princip i medlemsstaternas rättsordningar som går i denna riktning - att det först måste fastställas att institutionen i fråga begått ett skadeståndsgrundande fel, för att först i ett andra steg bestämma den faktiska skadan.

42 Även om det för den berörda parten kan synas beklagligt att den domstol som han vänt sig till inte yttrar sig över frågan om ett eventuellt rättsstridigt handlande av institutionen, är det redan på grund av processekonomiska hänsyn försvarligt att den rättsliga prövningen begränsas till att avse huruvida ett annat rekvisit inte är uppfyllt, när detta är lättare att fastställa.

43 Dessutom har klaganden inte styrkt att han har ett rättsligt skyddsvärt intresse, vilket skulle ha lett till att förstainstansrätten, trots att den förnekat förekomsten av en skada, hade måst yttra sig om den förevarande frågan om skadeståndsgrundande fel. Detta skulle eventuellt kunna ha varit fallet om behovet av ett särskilt rättsligt skydd hade varit motiverat av nödvändigheten att fastställa det skadeståndsgrundande fel som kommissionen påstås ha begått, vid ersättning av eventuella framtida skador, men inga argument har framförts till stöd för detta. Om en skada skulle uppkomma vid ett senare tillfälle står det klaganden fritt att begära ersättning för denna, under förutsättning att en sådan skada inte redan har ersatts.

44 Även domen i målet Leussink, till vilken båda parterna har hänvisat, leder, i motsats till klagandens uppfattning, inte till någon annan bedömning. Visserligen har domstolen i detta mål inom ramen för en skadeståndstalan inlett prövningen av ansvarsfrågan med omständigheten huruvida det förelåg ett faktiskt skadeståndsgrundande fel, för att därefter fastställa de skador som skall ersättas och, som ett tredje steg, undersökt orsakssambandet. Emellertid låter det sig utläsas av denna dom att domstolen till att börja med befattade sig med frågan huruvida klaganden hade en rätt till ytterligare skadestånd utöver det som grundar sig på tjänsteföreskrifterna.(11) I nämnda mål hade sökanden nämligen gjort gällande en sådan rätt.

45 I punkt 13 i den ovannämnda domen erinrade domstolen om att ett anspråk av en tjänsteman på ytterligare ersättning inte är uteslutet om institutionen enligt allmän skadeståndsrätt är ansvarig för en olycka och ersättningen enligt tjänsteföreskrifterna inte är tillräcklig för att säkerställa full ersättning för den lidna skadan. I anslutning till detta erinrade domstolen om att det därefter skall undersökas om kommissionen kan göras ansvarig för olyckan. Om så är fallet skall det därefter prövas huruvida de ersättningar som skall beviljas enligt tjänsteföreskrifterna är tillräckliga för att säkerställa full skadeståndsersättning, och huruvida orsakssambandet är styrkt.

46 Domstolen befattade sig sålunda i en inledande prövning med frågan huruvida den skada som sökanden i det fallet hade gjort gällande överhuvud kunde ersättas inom ramen för en skadeståndstalan. Då en sådan skada, med hänsyn till sökandens uppgifter, inte kunde uteslutas, prövade domstolen samtliga villkor som måste vara uppfyllda för att rätt till skadestånd skall föreligga.

47 Även i förevarande mål har förstainstansrätten till att börja med befattat sig med frågan huruvida klaganden över huvud taget har lidit en verklig skada som skall ersättas av gemenskapen.

48 Man kan således konstatera att klaganden följaktligen inte kunnat styrka att förstainstansrätten vid sin prövning av rätten till skadestånd har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning, i det att den inte behandlade frågan om ett eventuellt skadeståndsgrundande fel, utan endast konstaterade att det inte förelåg en verklig skada.

49 Överklagandet kan således inte bifallas med stöd av den första delgrunden.

Andra delgrunden: felaktig bedömning av skadan

Parternas argument

50 Klaganden har i detta sammanhang gjort gällande att han lidit såväl ekonomiska som ideella skador som varken har ersatts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna eller artikel 14 i försäkringsreglerna. Eftersom förstainstansrätten i den överklagade domen, enligt klagandens mening, har gjort en felaktig bedömning i detta avseende, anser han att det av förstainstansrätten genomförda fastställandet av skadan beror på en felaktig rättstillämpning.

51 Enligt klaganden består de ekonomiska skadorna i förlust av förvärvsinkomst och andra förmögenhetsskador. Den ideella skadan består enligt honom i kroppsliga skador och i yrkesskador, genomliden ångest i samband med att ha måst arbeta i en hälsovådlig miljö, ångest i samband med sin sjukdom och hans framtida utveckling, kroppsliga smärtor på grund av sjukdomen och efterverkningar av operationen samt bristen på erkännande från kommissionen med hänsyn till dennas ansvar och hans förlorade förtroende för denna institution.

52 Enligt klaganden täcker den med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna beviljade schablonmässiga ersättningen inte skillnaden mellan hans invaliditetspension och hans tjänstemannalön. I detta avseende gör han såsom skada gällande förlust av framtida inkomst. Han anser att ett beviljande av en sådan ersättning endast skulle utgöra en ytterligare ersättning till vilken han är berättigad, och inte en otillbörlig vinst genom överträdelse av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna. Det är enligt klaganden lämpligt att göra en åtskillnad mellan en rätt enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och ett skadeståndsansvar för kommissionen. Just eftersom han begär ytterligare ersättning anser han dock att detta inte redan kan vara täckt av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna.

53 Vidare täcker enligt klaganden det skadestånd som han tillerkänts med stöd av artikel 14 i försäkringsreglerna inte hans ideella skador. Han anser dock att förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkt 85 i den överklagade domen, angett att artikel 14 i försäkringsreglerna även täcker ideella skador.

54 Klaganden har vidare anmärkt att han dessutom i förfarandet vid förstainstansrätten hänvisat till två domar, en av franska Cour de cassation av den 3 december 1992 och en av Pretura circondariale di Torino av den 9 april 1997, för att styrka att den gemensamma rätten i medlemsstaternas rättsordningar utgjort grund för att i "asbestmål" fastställa att de berörda arbetsgivarna begått skadeståndsgrundande fel. Klaganden anser att detta i de nämnda målen lett till att såväl de berörda parternas ekonomiska som ideella skador ersatts genom höga ersättningar.

55 Enligt klaganden har förstainstansrätten dock gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 88 i den överklagade domen påstått att klaganden inte framfört stöd för uppfattningen att det av honom begärda beloppet skulle kunna beviljas av medlemsstaternas domstolar som ersättning för en jämförbar ideell skada. Klaganden har påpekat att hans redogörelser i detta hänseende endast var av kompletterande karaktär, och om förstainstansrätten varit övertygad om att hans redogörelser inte var tillräckligt utförliga, hade förstainstansrätten ex officio måst klargöra sakförhållandet.

56 Vad gäller klagandens andra delgrund har kommissionen hävdat att den inte kan upptas till sakprövning. Kommissionen har gjort gällande att klaganden endast upprepat eller omformulerat redan anförda grunder och argument, bland annat sådana som redan uttryckligen har avvisats av förstainstansrätten. För kommissionen framstår denna delgrund följaktligen som en begäran om omprövning av faktiska omständigheter som redan varit föremål för prövning i förfarandet vid förstainstansrätten. Kommissionen har anmärkt att en sådan begäran inte kan upptas till sakprövning inom ramen för ett överklagande.

57 Det är således endast i andra hand som kommissionen undersöker klagandens argument.

58 Enligt kommissionen har förstainstansrätten med rätta fastställt att ytterligare ersättning utöver artikel 73 i tjänsteföreskrifterna endast kan begäras om det visar sig att tjänsteföreskrifternas regler inte medger lämplig ersättning. Vidare anser kommissionen att förstainstansrätten på ett korrekt sätt har fastställt såväl klagandens ekonomiska som ideella skador. Genom detta kom förstainstansrätten fram till att den förmögenhetsskada som klaganden gjort gällande - även när hänsyn tas just till skillnaden mellan hans invaliditetspension och hans tjänstemannalön fram till pensionen - till fullo har ersatts genom den ersättning på cirka 25 800 000 BFR som redan hade betalats ut till klaganden med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna. Kommissionen framhåller att detta resultat varken står i strid med artikel 73 i tjänsteföreskrifterna eller med domstolens rättspraxis.

59 Även vad gäller ersättningen för de ideella skadorna har förstainstansrätten enligt kommissionen, med rätta ansett att dessa till fullo ersatts genom den ersättning på cirka 5 950 000 BFR som betalats ut till klaganden enligt artikel 14 i försäkringsreglerna. Vad beträffar de uppgifter som klaganden i övrigt anfört avseende den ideella skadan är det enligt kommissionen här endast fråga om påstådda men icke styrkta skador.

60 Kommissionen har på samma sätt hävdat att klagandens uppgifter om nationell skadeståndspraxis inte kan beaktas. Kommissionen har gjort gällande att det därvid var fråga om kritik som riktar sig mot ett egentligen överflödigt skäl i förstainstansrättens dom, varför den inte kan upptas till sakprövning då en sådan kritik inte kan leda till upphävande av domen. I övrigt anser kommissionen att de domar som klaganden har anfört inte är tillämpliga för fastställande av en ideell skada, och att förstainstansrätten i sin överklagade dom därmed med rätta har konstaterat att klaganden inte framfört något stöd för att det belopp som han begärt skulle kunna tillerkännas av medlemsstaternas domstolar som ersättning för en jämförbar ideell skada.

Ställningstagande

61 Till att börja med bör det påpekas att klaganden i sin argumentation väsentligen begränsar sig till att upprepa fakta och uppfattningar som redan varit föremål för prövning i förfarandet vid förstainstansrätten. Eftersom överklagandet vid domstolen enligt artikel 51 i domstolens stadga begränsar sig till prövning av rättsfrågor, skall klagandens argumentation enligt domstolens fasta rättspraxis(12) i denna del inte upptas till sakprövning.

62 Emellertid bör, i andra hand, dock frågan, huruvida den anförda anmärkningen är grundad, kort behandlas. Av domstolens rättspraxis framgår det att vid sidan av en schablonmässig ersättning enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna kan ytterligare ersättning endast begäras, när det i det enskilda fallet visar sig, att den ersättning som föreskrivs i tjänsteföreskrifterna inte är tillräcklig. I annat fall skulle syftet med artikel 73 i tjänsteföreskrifterna åsidosättas, och den berörde tjänstemannen skulle kunna göra en otillbörlig vinst. Detta betyder dock inget annat än att den fastställda skadan skall ställas mot de ersättningar som beviljats med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och artikel 14 i försäkringsreglerna. Endast när dessa ersättningar inte utgör en tillräcklig kompensation är det möjligt att begära ytterligare ersättning.

63 Det framgår likaså av fast rättspraxis(13) att de ersättningar som beviljas med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och artikel 14 i försäkringsreglerna inte endast avser ekonomiska konsekvenser till följd av en olycka eller en yrkessjukdom, utan även fysiska och psykiska konsekvenser.

64 Vad beträffar fastställandet av klagandens förmögenhetsskada ansåg förstainstansrätten, vilket framgår av punkterna 71-78 i den överklagade domen, att den ersättning på 25 800 000 BFR som betalats ut till klaganden med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna utgjorde tillräcklig ersättning. I punkt 76 i domskälen har förstainstansrätten uttryckligen behandlat klagandens resonemang avseende skillnaden mellan invaliditetspensionen och tjänstemannalönen fram till pensionen. I detta hänseende har förstainstansrätten erinrat om att även om det skulle ha funnits grund för den av klaganden begärda ersättningen på 8 400 000 BFR - vilket dock inte har styrkts - har den uppkomna skadan redan ersatts till fullo; även när man från 25 794 194 BFR drar av 5 950 000 BFR som utbetalats med stöd av artikel 14 i försäkringsreglerna, överstiger det kvarvarande beloppet den begärda summan, och därmed föreligger ingen skada.

65 I och med att de faktiska ekonomiska skador som uppkommit för klaganden redan hade ersatts genom ersättning med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, finns det inget utrymme för ytterligare ersättningsanspråk därutöver. I så måtto har förstainstansrätten med rätta förkastat denna grund för talan. Av detta följer att överklagandet inte heller kan bifallas med stöd av denna grund.

66 Vad beträffar ersättningen för de ideella skador som klaganden gjort gällande så bör han visserligen ges rätt så till vida att artikel 14 i försäkringsreglerna inte uttryckligen hänför sig till psykiska skador. Likväl bör man dock i ljuset av domstolens och förstainstansrättens praxis fråga sig om de skador som klaganden gjort gällande inte redan är lämpligt ersatta genom den ersättning som han beviljats. Om detta redan hade skett med stöd av bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna respektive i försäkringsreglerna skulle detta utgöra hinder för eventuell ytterligare ersättning.

67 I detta hänseende har förstainstansrätten i den överklagade domen i punkterna 83-91 anmärkt att klaganden, med stöd av läkarkommitténs yttrande med åberopande av artikel 14 i försäkringsreglerna, särskilt för att kompensera för klagandens fysiska skador och allvarliga psykiska störningar, har erhållit ytterligare ersättning på 5 950 000 BFR utöver det belopp som utbetalades med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna. I motsats till klagandens uppfattning har förstainstansrätten således behandlat frågan om ersättning för ideell skada. Förstainstansrätten har vid uppskattningen av skadan i punkt 87 kommit fram till att i enlighet med en skälig uppskattning kan inte en sådan skada beräknas till mer än 5 950 000 BFR. Förvisso är det helt tänkbart att en ideell skada kan beräknas till ett högre belopp. För det första kan en sådan skada endast beräknas på ett lämpligt sätt enligt en invaliditetstabell, för det andra beror en sådan beräkning på ett avgörande sätt på omständigheterna i det enskilda fallet. Eftersom det så till vida är fråga om ett beslut som grundar sig på en skönsmässig bedömning visar redan det faktum att det föreligger skiljaktiga meningar bland läkarna beträffande klagandens hälsa, att varken kommissionen eller förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.

68 Av förstainstansrättens påpekanden i punkt 85 i domen framgår det till och med att - förutsatt att klagandens argumentation är riktig och ersättning för de ideella skadorna med stöd av artikel 14 i försäkringsreglerna inte skulle vara möjlig - denna skada likväl har ersatts genom det nämnda ersättningsbeloppet. Storleken på det utbetalda beloppet täcker i varje fall till fullo de lidna ideella skadorna.

69 Förstainstansrätten har grundat sig på läkarkommitténs yttrande och kommissionens beslut när den fann att det inte förelåg en skada som gick utöver de redan beviljade ersättningarna. Förstainstansrätten har därför med rätta ogillat yrkandet om ytterligare ersättning.

70 Överklagandet kan således inte heller bifallas med stöd av klagandens argumentation om ersättning för ideell skada.

71 Även klagandens invändning, att besluten av de nationella domstolarna inte beaktats, skall förkastas. Enligt förstainstansrättens uppfattning kunde klaganden i förfarandet inte styrka att han i ett fall med liknande förutsättningar skulle kunna tillerkännas en högre ersättning för en jämförbar ideell skada av gemenskapens nationella domstolar. Detta framgår av punkt 88 i den överklagade domen. I detta hänseende bör även kommissionen ges rätt när den framhåller att domarna som klaganden har åberopat inte ger stöd för att den skadeståndsersättning som klaganden begär skulle kvarstå som rätt till ytterligare ersättning. I de nämnda domarna konstateras visserligen att arbetsgivaren gjort sig skyldig till ett allvarligt skadeståndsgrundande fel och att arbetstagaren därför tillerkänts skadestånd. Detta får dock inte till följd att en vidare oberoende rätt till skadestånd uppkommer eller skulle kunna uppkomma utöver rätten till skadestånd med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och artikel 14 i försäkringsreglerna, vilken i förevarande mål skulle förplikta kommissionen till kompletterande utbetalningar. Eftersom klagandens skada, såsom visats ovan, kan anses vara till fullo ersatt föreligger ingen rätt till ytterligare ersättning.

72 Överklagandet kan således inte heller bifallas med stöd av den andra delgrunden.

Tredje delgrunden: bristande motivering

Parternas argument

73 Enligt klaganden innehöll förstainstansrättens överklagade dom ingen objektiv och kontrollerbar motivering till stöd för att de ersättningar som redan beviljats skulle vara tillräckliga för att ersätta de lidna ekonomiska och ideella skadorna. Enligt klaganden har han endast erhållit vad han ändå skulle ha erhållit med stöd av bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna och i försäkringsreglerna, men därutöver ingen ersättning för de tragiska händelser han genomlidit. Han anser dock att det inte är mer än rätt att kommissionen, som har äventyrat hans hälsa allvarligt genom oursäktliga och skadeståndsgrundande fel, också betalar ersättning härför.

74 Kommissionen har hävdat att denna argumentation inte kan upptas till sakprövning, och detta av flera skäl. Kommissionen anser för det första att klagandens argument går utöver grunden för överklagandet, nämligen att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten. Enligt kommissionen borde klaganden ha gjort gällande den åberopade avsaknaden av motivering genom att åberopa rättegångsfel enligt artikel 51 i domstolens stadga. Men just detta har klaganden inte gjort. Dessutom begränsar sig klaganden till att anföra omständigheter som redan varit föremål för prövning i förfarandet vid förstainstansrätten. Så till vida förebrår han ånyo förstainstansrätten för felaktig bedömning av de skador som uppkommit. Kommissionen framhåller att klaganden dessutom vill beräkna skadorna med hänsyn till allvaret i de skadeståndsgrundande felen. Enligt kommissionen strider detta sätt att förfara helt klart mot syftet med artikel 215 andra stycket i fördraget. Enligt kommissionen framgår det dessutom av den överklagade domen att förstainstansrätten i punkterna 76 och 77 samt 85-87 har motiverat sitt avgörande. Kommissionen har härvid erinrat om att förstainstansrätten i dessa punkter kommit fram till att de lidna skadorna har ersatts.

Ställningstagande

75 Kommissionen har rätt så till vida att klagandens argumentation inte kan upptas till sakprövning. Klaganden har dessutom i huvudsak begränsat sig till att framföra omständigheter och förklaringar som redan varit föremål för prövning i förfarandet vid förstainstansrätten. Det framgår av överklagandet och förklaringar som lämnats under den muntliga förhandlingen att klaganden egentligen begär en ny prövning av dessa omständigheter i syfte att grunda en rätt till ytterligare ersättning.

76 Enligt domstolens fasta rättspraxis skall dock en sådan argumentation avvisas. Därutöver bör påpekas att en skadeståndsersättning inte utgör någon sanktion mot den som orsakat skadan, utan snarare skall kompensera för de nackdelar som inträffat till följd av händelsen som orsakat skadan. Så till vida kan frågan om allvaret i det skadeståndsgrundande felet inte spela någon roll vid fastställandet av den inträffade skadan. Av detta följer att när förstainstansrätten i punkterna 76-78 i den överklagade domen erinrar om att förmögenhetsskadorna som klaganden lidit är att anse såsom ersatta med hänsyn till det engångsbelopp som betalats ut, och i så måtto även fastställer jämförande beräkningar, måste klagandens invändning i detta hänseende avvisas. Samma slutsats gör sig gällande i fråga om ersättningen för den ideella skadan, då förstainstansrätten även i detta avseende, efter fastställandet av den skada som faktiskt inträffat, kom fram till att det inte förelåg någon ytterligare skada utöver de ersättningar som redan beviljats. Även i detta hänseende kan hänvisas till förstainstansrättens överväganden i punkterna 83-91 i den överklagade domen.

77 Avslutningsvis bör det anmärkas att syftet med den ersättning som klaganden har tillerkänts var att ersätta den lidna skadan. Det är inte fråga om betalning av en "normal" ålderspension som en tjänsteman har rätt till enligt bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna. Sammanfattningsvis låter det sig således avseende denna delgrund sägas att den inte kan upptas till sakprövning och i varje fall är ogrundad.

Fjärde delgrunden: ersättning på grund av det fördröjande sätt med vilket invaliditetskommittén har handlagt klagandens ärende

Parternas argument

78 I detta hänseende har klaganden gjort gällande att kommissionen har överskridit sitt utrymme för skönsmässig bedömning när den gjorde inledningen av en undersökning på grund av arbetsoförmåga enligt artikel 78 i tjänsteföreskrifterna beroende av att ett tidigare förfarande enligt artikel 73 hade avslutats. Enligt klaganden var invaliditetskommittén tvungen att befatta sig med frågan huruvida det förelåg en yrkessjukdom och inte endast med frågan om arbetsoförmåga. Enligt klagandens uppfattning skulle invaliditetskommittén då antagligen tidigare kunnat ha konstatera sambandet mellan hans sjukdom och hans yrkesutövning. Klaganden anser att det så till vida föreligger en rätt till ersättning på grund av det dröjsmål som föranletts genom det sätt på vilket ärendet handlagts. Klaganden har i huvudsak upprepat samma argument som låg till grund för hans talan i förstainstansrätten och kommit till slutsatsen att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i det att den inte har konstaterat att han drabbats av en skada till följd av kommissionens förfarande genom dröjsmål i undersökningarna. Dessutom har klaganden kritiserat den överklagade domen i det att där inte konstateras någon brist i kommissionens bedömning.

79 Kommissionen anser att inte heller denna delgrund kan upptas till sakprövning, eftersom klaganden härvid för det första inte tillräckligt tydligt preciserat de delar i domen som kritiseras och dessutom endast redogjort för faktiska omständigheter utan att anföra rättsliga argument. Kommissionen har i andra hand gjort gällande att denna delgrund även saknar stöd, eftersom förstainstansrätten i den överklagade domen behandlat de båda olika förfarandena enligt artikel 73 respektive artikel 78 i tjänsteföreskrifterna mycket utförligt och slutligen kommit till slutsatsen att kommissionens förfarande inte visade på någon brist i bedömningen.

Ställningstagande

80 I detta hänseende bör det till att börja med påpekas att klagandens redogörelse i huvudsak endast utgör en upprepning av omständigheter som redan varit föremål för prövning i förfarandet vid förstainstansrätten. Då domstolen inom ramen för överklagandet emellertid endast kan befatta sig med rättsfrågor, kan klagandens redogörelse inte upptas till sakprövning.

81 Dessutom är det inte uppenbart på vilket sätt som förstainstansrätten skulle ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning. Med hänvisning till domstolens fasta rättspraxis har klaganden inledningsvis anfört att en jämförelse mellan artikel 73 och artikel 78 i tjänsteföreskrifterna visar att de ersättningar som föreskrivs i dessa bestämmelser är olikartade och är oberoende av varandra, även om de kan beviljas samtidigt. Klaganden anser att det är fråga om två olika förfaranden som kan leda till olika och av varandra oberoende resultat, vilket för övrigt framgår av artikel 25 i försäkringsreglerna.(14) Tillsättningsmyndigheten förfogar från fall till fall över ett utrymme för skönsmässig bedömning vad avser frågan i vilken mån som de båda förfarandena i förekommande fall skall samordnas. Följaktligen fastslog förstainstansrätten med rätta i punkt 137 i domen att det därvid inte är fråga om en förutsättning för lagenligheten av det ena eller andra förfarandet, med följden att kommissionen inte hade gått felaktigt till väga i sin skönsmässiga bedömning i detta hänseende, när den inte gett den invaliditetskommitté som sammankallats i enlighet med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna i uppdrag att under förfarandet enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna uttala sig om huruvida klagandens sjukdom var yrkesmässigt betingad.

82 Det skulle endast kunna vara fråga om en brist i den skönsmässiga bedömningen om det hade förelegat ett tvingande skäl för kommissionen att höra invaliditetskommittén i samma fråga som undersöktes av den kommitté som sammankallats i enlighet med artikel 73 i tjänsteföreskrifterna. Klaganden har dock inte kunnat visa eller styrka ett sådant tvingande skäl. Då överklagandet inte innehåller några ytterligare redogörelser om detta kan inte heller denna argumentation utgöra grund för att upphäva förstainstansrättens dom.

83 Sammanfattningsvis kan således sägas att överklagandet som grundar sig på åsidosättande av gemenskapsrätten delvis inte kan upptas till sakprövning och i varje fall i sin helhet är ogrundat.

Rättegångskostnader

84 Artikel 122 i domstolens rättegångsregler föreskriver om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas. Eftersom klaganden i förevarande mål är tappande part skall han enligt artikel 69.2 första meningen i rättegångsreglerna ersätta rättegångskostnaderna.

E - Förslag till avgörande

85 Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen skall meddela följande dom:

1. Överklagandet ogillas.

2. Klaganden skall ersätta rättegångskostnaderna för överklagandet.

(1) - Dom av den 14 maj 1998 i mål T-165/95, Lucaccioni mot kommissionen (REG 1998, s. II-627).

(2) - I invaliditetstabellen anges procentsatser av de engångsbelopp som föreskrivs för total bestående invaliditet vilka skall användas i fall av bestående partiell invaliditet. För de fall som inte omfattas av denna tabell skall graden av invaliditet fastställas i analogi med kriterierna som nämns där.

(3) - Redan år 1953 genomgick klaganden medicinsk behandling på grund av en sjukdom i övre vänstra lungfliken och tillbringade 10 månader i ett sanatorium.

(4) - I mars 1990 och i juni 1991 analyserades åter prov som avlägsnats från lungvävnaden. I båda fallen hittades asbestpartiklar i proverna. Se punkterna 11 och 14 i den överklagade domen för mer detaljer.

(5) - Invaliditetskommittén bestod av följande tre läkare: dr Cognigni (utsedd av klaganden), dr Mancini (utsedd av kommissionen) och prof. Maltoni (utsedd av de båda ovan nämnda läkarna).

(6) - Läkarkommittén bestod av dr Cognigni (utsedd av klaganden), prof. Brochard (utsedd av kommissionen) och prof. Maltoni (utsedd av de båda förstnämnda läkarna).

(7) - Klaganden hade begärt ersättning för förluster som uppstått i samband med en försäljning av fastigheter som påstås ha varit nödvändig. Han hade preliminärt beräknat de påstådda skadorna till 12 500 000 BFR.

(8) - Dom av den 8 oktober 1986 i de förenade målen 169/83 och 136/84, Leussink-Brummelhuis mot kommissionen (REG 1986, s. 2801), punkt 13.

(9) - Dom av den 17 december 1981 i de förenade målen 197/80, 198/80, 199/80, 200/80, 243/80, 245/80 och 247/80, Ludwigshafener Walzmühle mot rådet och kommissionen (REG 1981, s. 3211), punkt 18, och av den 29 april 1993 i mål C-182/91, Forafrique Burkinabe mot kommissionen (REG 1993, s. I-2161), punkt 21.

(10) - Se punkt 56 i domen i mål T-165/95 (ovan fotnot 1).

(11) - Dom i de förenade målen 169/83 och 136/84 (ovan i fotnot 8), punkt 10 f.

(12) - Dom av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (REG 1994, s. I-1981), punkt 48, och av den 28 maj 1998 i mål C-8/95 P, New Holland Ford mot kommissionen (REG 1998, s. I-3175), punkt 24.

(13) - Dom av den 2 oktober 1979 i mål 152/77, B. mot kommissionen (REG 1979, s. 2819), punkt 14.

(14) - I artikel 25 i försäkringsreglerna föreskrivs följande: "Erkännandet av partiell bestående invaliditet genom tillämpning av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och dessa regler skall på intet sätt påverka tillämpningen av artikel 78 i tjänsteföreskrifterna och vice versa."