Parter

Domskäl

Domslut



Parter

I mål T‑541/08,

Sasol , Rosebank (Sydafrika),

Sasol Holding in Germany GmbH , Hamburg (Tyskland),

Sasol Wax International AG , Hamburg,

Sasol Wax GmbH , Hamburg,

företrädda av advokaterna W. Bosch, U. Denzel, och C. von Köckritz,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen , företrädd av F. Castillo de la Torre och R. Sauer, båda i egenskap av ombud, biträdda av advokaten M. Gray,

svarande,

angående en talan om, i första hand, partiell ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2008) 5476 slutlig av den 1 oktober 2008 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/C.39181 – Ljusmassa) och, i andra hand, upphävande av eller nedsättning av de böter som ålagts sökandena,

meddelar

TRIBUNALEN (tredje avdelningen),

sammansatt av ordföranden O. Czúcz (referent), samt domarna I. Labucka och D. Gratsias,

justitiesekreterare: handläggaren N. Rosner,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 3 juli 2013,

följande

Dom

Domskäl

Bakgrund till tvisten

1. Administrativt förfarande och antagande av det angripna beslutet

1. Europeiska gemenskapernas kommission konstaterade, genom beslut K(2008) 5476 slutlig av den 1 oktober 2008 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/39.181 – Ljusmassa) (nedan kallat det angripna beslutet), att sökandena, Sasol Wax GmbH, Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH och Sasol (nedan kallat Sasol Ltd) (nedan tillsammans kallade Sasol) tillsammans med andra bolag hade åsidosatt artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet, genom att delta i en kartell på marknaden för paraffinvax inom EES och den tyska marknaden för råparaffin.

2. Det angripna beslutet riktade sig till Sasol och följande företag: ENI SpA, Esso Deutschland GmbH, Esso Société anonyme française, ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA och Exxon Mobil Corp. (nedan tillsammans kallade ExxonMobil), H & R ChemPharm GmbH, H & R Wax Company Vertrieb GmbH och Hansen & Rosenthal KG (nedan tillsammans kallade H & R), Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG, MOL Nyrt., Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA och Repsol YPF SA (nedan tillsammans kallade Repsol), Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Ltd, The Shell Petroleum Company Ltd, Shell Petroleum NV och The Shell Transport and Trading Company Ltd (nedan tillsammans kallade Shell), RWE Dea AG och RWE AG (nedan tillsammans kallade RWE) samt Total SA och Total France SA (nedan tillsammans kallade Total) (skäl 1 i det angripna beslutet).

3. Paraffinvax utvinns ur råolja i raffinaderier. Det används för tillverkning av olika produkter, till exempel stearinljus, kemikalier, däck och fordonsrelaterade produkter, och används också i gummi-, förpacknings-, lim- och tuggummiindustrin (skäl 4 i det angripna beslutet).

4. Råparaffin är den råvara som behövs för tillverkning av paraffinvax. Det tillverkas i raffinaderier som en biprodukt vid produktion av basoljor från råolja. Det säljs också till slutkunder, exempelvis till tillverkare av spånskivor (skäl 5 i det angripna beslutet).

5. Kommissionen inledde sin undersökning efter det att Shell Deutschland Schmierstoff, genom skrivelse av den 17 mars 2005, informerat den om att det förelåg en konkurrensbegränsande samverkan och ingett en ansökan om immunitet med stöd av kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, 2002, s. 3) (nedan kallat 2002 års meddelande om samarbete) (skäl 72 i det angripna beslutet).

6. Den 28 och den 29 april 2005 genomförde kommissionen, med tillämpning av artikel 20.4 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1), inspektioner på plats hos H & R/Tudapetrol, ENI och MOL samt i lokaler som tillhörde bolagen i koncernerna Sasol, ExxonMobil, Repsol och Total (skäl 75 i det angripna beslutet).

7. Mellan den 25 och den 29 maj 2007 riktade kommissionen ett meddelande om invändningar till vart och ett av de företag som nämns ovan i punkt 2, således även till sökandena (skäl 85 i det angripna beslutet). I skrivelse av den 13 augusti 2007 besvarade Sasol Wax och Sasol Wax International tillsammans meddelandet om invändningar. I skrivelse samma dag besvarade även Sasol Holding in Germany och Sasol Ltd tillsammans meddelandet om invändningar.

8. Den 10 och den 11 december 2007 genomförde kommissionen ett muntligt hörande i vilket sökandena deltog (skäl 91 i det angripna beslutet).

9. Kommissionen konstaterade i det angripna beslutet, mot bakgrund av de bevis som den förfogade över, att de bolag till vilka beslutet riktade sig, vilka utgjorde majoriteten av tillverkarna av paraffinvax och råparaffin inom EES, hade gjort sig skyldiga till en enda, komplex och fortlöpande överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet inom EES. Överträdelsen bestod av avtal eller samordnade förfaranden avseende fastställande av priser samt utbyte och utlämnande av känslig affärsinformation som berörde paraffinvax (nedan kallad den första delen av överträdelsen). Vad gäller RWE (senare Shell), ExxonMobil, MOL, Repsol, Sasol och Total inbegrep den överträdelse som berörde paraffinvax även uppdelning av kunder eller marknader (nedan kallad den andra delen av överträdelsen). Dessutom avsåg den överträdelse som RWE, ExxonMobil, Sasol och Total hade gjort sig skyldiga till även råparaffin som såldes till slutkunder på den tyska marknaden (nedan kallad den del av överträdelsen som avsåg råparaffin) (skälen 2, 95 och 328 samt artikel 1 i det angripna beslutet).

10. Överträdelserna begicks vid de konkurrensbegränsande möten som deltagarna kallade ”tekniska möten” eller ibland ”Blauer Salon-möten” och vid ”möten avseende råparaffin”, som särskilt avsåg frågor avseende råparaffin.

11. Det bötesbelopp som har ålagts i förevarande fall har beräknats på grundval av riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 (EUT C 210, 2006, s. 2) (nedan kallade 2006 års riktlinjer), vilka var i kraft den dag då meddelandet om invändningar delgavs de bolag som anges ovan i punkt 2.

12. Det angripna beslutet innehåller bland annat följande bestämmelser:

” Artikel 1

Följande företag har överträtt artikel 81.1 [EG] och, från och med den 1 januari 1994, artikel 53.1 i EES-avtalet, genom att under de angivna perioderna delta i en fortlöpande överenskommelse och/eller ett samordnat förfarande inom paraffinvaxsektorn på den gemensamma marknaden och från och med den 1 januari 1994 inom EES:

…

Sasol Wax GmbH: 3 september 1992–28 april 2005,

Sasol Wax International AG: 1 maj 1995– 8 april 2005,

Sasol Holding in Germany GmbH: 1 maj 1995–28 april 2005,

Sasol [Ltd]: 1 maj 1995–28 april 2005,

…

För följande företag inbegrep denna överträdelse för de angivna perioderna även råparaffin som såldes till slutkunder på den tyska marknaden:

…

Sasol Wax GmbH: 30 oktober 1997–12 maj 2004.

Sasol Wax International AG: 30 oktober 1997–12 maj 2004,

Sasol Holding in Germany GmbH: 30 oktober 1997 – 12 maj 2004.

Sasol [Ltd]: 30 oktober 1997 – 12 maj 2004,

…

Artikel 2

För de överträdelser som anges i artikel 1 åläggs följande böter:

ENI SpA: 29 120 000 euro,

Esso Société anonyme française: 83 588 400 euro,

varav gemensamt och solidariskt ansvarigt med

ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA och Exxon Mobi1 Corporation för 34 670 400 euro, varav gemensamt och solidariskt ansvariga med Esso Deutschland GmbH för 27 081 600 euro,

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 12 000 000 euro,

Hansen & Rosenthal KG gemensamt och solidariskt ansvarigt med H & R Wax Company Vertrieb GmbH: 24 000 000 euro,

varav gemensamt och solidariskt ansvarigt med

H & R ChemPharm GmbH för 22 000 000 euro,

MOL Nyrt: 23 700 000 euro,

Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA gemensamt och solidariskt ansvariga med Repsol Petróleo SA och Repsol YPF SA: 19 800 000 euro,

Sasol Wax GmbH: 318 200 000 euro,

varav gemensamt och solidariskt ansvarigt med

Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH och Sasol [Ltd] för 250 700 000 euro,

Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, The Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV och The Shell Transport and Trading Company Limited: 0 euro,

RWE-Dea AG gemensamt och solidariskt ansvarigt med RWE AG: 37 440 000 euro,

Total France SA gemensamt och solidariskt ansvarigt med Total SA: 128 163 000 euro.”

2. Sasol- och Varakoncernens struktur samt det faktum att moderbolagen tillskrivits ansvar i det angripna beslutet

13. I skäl 449 i det angripna beslutet angav kommissionen först, i fråga om Sasolkoncernen, vilket bolag som var direkt ansvarigt för överträdelsen. Således fann den att bland de personer som deltog i de tekniska mötena förekom anställda vid bolaget Hans-Otto Schümann GmbH & Co. KG (nedan kallat HOS), och detta sedan överträdelsens början den 3 september 1992 till och med den 30 april 1995. Från den 1 maj 1995 till den 31 december 2002, rörde det sig därefter om Schümann Sasol GmbH & Co. KG, som år 2000 blev Schümann Sasol GmbH (nedan tillsammans kallade Schümann Sasol). Från och med den 1 januari 2003, var Sasol Wax arbetsgivare för ifrågavarande arbetstagare.

14. I skäl 452 i det angripna beslutet hölls följaktligen Sasol Wax, som efterträdde HOS och Schümann Sasol, ansvarigt för överträdelsen på grund av dess direkta deltagande i denna under en period som sträckte sig från den 3 september 1992 till den 28 april 2005.

15. Kommissionen undersökte också på vilket sätt HOS, Schümann Sasols och Sasol Wax aktieinnehav hade utvecklats med tiden. Den skiljde härvidlag på tre olika perioder (skäl 454 i det angripna beslutet).

16. Angående den första perioden vilken löpte från den 3 september 1992 till den 30 april 1995 (nedan kallad Schümann-perioden), konstaterade kommissionen att HOS slutgiltigt kontrollerades av Schümann personligen, genom Vara Holding GmbH & Co. KG (nedan kallat Vara) som var den ende kommanditdelägaren i HOS (skälen 450 och 457 i det angripna beslutet). Schümann hade ett majoritetsinnehav i Varas aktiekapital och de övriga aktieägarna utgjordes av hans familjemedlemmar. Varken Vara eller Schümann hölls ansvariga i det angripna beslutet för den överträdelse som HOS begått.

17. Den andra perioden varade från den 1 maj 1995 till den 30 juni 2002 (nedan kallad tiden för det gemensamma företaget). Den 1 maj 1995 förvärvade Sasol Ltd två tredjedelar av HOS. Efter en ombildning övergick HOS till att bli Schümann Sasol och fortsatte att direkt ansvara för överträdelsen. Schümann Sasol var ett dotterbolag som ägdes till 99,9 procent av Schümann Sasol International AG, varav en tredjedel av aktiekapitalet fortfarande innehades av Vara och i sista hand av familjen Schümann. Två tredjedelar av aktiekapitalet i Schümann Sasol International innehades av Sasol Holding in Germany som i sin tur var ett av Sasol Ltd helägt dotterbolag. Kommissionen tillskrev företagen Sasol Wax (i egenskap av efterträdare till Schümann Sasol), Sasol Wax International (i egenskap av efterträdare till Schümann Sasols moderbolag Schümann Sasol International), Sasol Holding in Germany (i egenskap av moderbolag med innehav av två tredjedelar av aktiekapitalet i Schümann Sasol International) och Sasol Ltd (i egenskap av moderbolag till Sasol Holding in Germany) solidariskt ansvar för denna period (skälen 451 och 478 i det angripna beslutet). Kommissionen ansåg nämligen att de tre sistnämnda företagen hade utövat ett avgörande inflytande över Schümann Sasol (punkt 453 i det angripna beslutet). Varken Vara som innehade en tredjedel av aktiekapitalet i Schümann Sasol International eller Varas ägare, familjen Schümann, tillskrevs ansvar för den överträdelse som begåtts av Schümann Sasol som då ägdes av Schümann Sasol International (nedan kallat Schümann Sasol International eller det gemensamma företaget), det vill säga det bolag som Vara och Sasolkoncernen ägde gemensamt.

18. Den tredje perioden varade från den 1 juli 2002 till den 28 april 2005, då överträdelsen upphörde (nedan kallad Sasol-perioden). Den 30 juni 2002 förvärvade Sasolkoncernen den återstående tredjedelen av aktiekapitalet i Schümann Sasol International som fram till dess hade innehafts av Vara. Schümann Sasol som hade döpts om till Sasol Wax, var fortfarande ett dotterbolag till Schümann Sasol International, som i sin tur hade döpts om till Sasol Wax International. Hela aktiekapitalet i Sasol Wax International innehades därefter av Sasol Holding in Germany och i sista hand av Sasol Ltd. Avseende denna period höll kommissionen de fyra sökandena gemensamt och solidariskt ansvariga för den överträdelse som Sasol Wax begått, eftersom den bedömde att de tre förstnämnda sökandena hade utövat ett avgörande inflytande över Sasol Wax (punkterna 451 och 453 i det angripna beslutet).

Förfarandet och parternas yrkanden

19. Sökandena har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 15 december 2008.

20. På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (tredje avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet. Den uppmanade parterna att besvara vissa frågor och att inkomma med vissa handlingar såsom en processledande åtgärd i enlighet med artikel 64 i rättegångsreglerna. Parterna efterkom denna anmodan inom utsatt tid.

21. Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 3 juli 2013.

22. Med hänsyn till det samband som föreligger med de faktiska omständigheterna i mål T‑540/08, Esso m.fl. mot kommissionen, T‑543/08, RWE och RWE Dea mot kommissionen, T‑544/08, Hansen & Rosenthal och H & R Wax Company Vertrieb mot kommissionen, T‑548/08, Total mot kommissionen, T‑550/08, Tudapetrol mot kommissionen, T‑551/08, H & R ChemPharm mot kommissionen, T‑558/08, ENI mot kommissionen, T‑562/08, Repsol Lubricantes y Especialidades m.fl. mot kommissionen, och T‑566/08, Total Raffinage et Marketing mot kommissionen, samt till att de uppkomna rättsliga frågorna liknar varandra och till frågornas svårighetsgrad, beslutade tribunalen att hålla överläggning i förevarande mål först sedan den sista förhandlingen hållits i dessa mål, det vill säga den 3 juli 2013 i förevarande mål.

23. Sökandena har i sin ansökan yrkat att tribunalen ska

– i första hand ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet i den del det berör sökandena,

– i andra hand upphäva de böter som sökandena ålagts i det angripna beslutet eller på ett lämpligt sätt nedsätta dem, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

24. Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan i dess helhet, inklusive andrahandsyrkandena, och

– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

25. Sökandena har till stöd för sin talan anfört sju grunder. Som första grund har det gjorts gällande att att Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany och Sasol Wax International felaktigt tillskrevs ansvar för den överträdelse som begåtts av Schümann Sasol under tiden för det gemensamma företaget. Den andra grunden avser att Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany och Sasol Wax International felaktigt tillskrevs ansvar för den överträdelse som Sasol Wax begick under Sasol-perioden. Såvitt avser den tredje grunden har sökandena gjort gällande åsidosättande av principen om likabehandling såtillvida att kommissionen inte höll Vera solidariskt ansvarigt för Schümann-perioden och tiden för det gemensamma företaget. Den fjärde grunden bygger på att grundbeloppet för böterna fastställdes på ett felaktigt sätt. Sökandena har som femte grund gjort gällande att den femte grunden avser att Sasols ledande roll beaktades på ett felaktigt sätt. I den sjätte grunden har sökandena gjort gällande att det är rättsstridigt att taket för böterna inte differentierades i förhållande till överträdelsens olika perioder. Den sjunde grunden rör den rättsstridiga underlåtenheten att bevilja Sasol fullständig immunitet i fråga om vissa delar av böterna.

1. Den första grunden: Huruvida Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany och Sasol Wax International felaktigt tillskrevs ansvar för överträdelsen vad gäller tiden för det gemensamma företaget

26. Sökandena anser att kommissionen felaktigt drog slutsatsen att Sasol Ltd ensamt, genom sitt helägda dotterbolag Sasol Holding in Germany, utövade ett avgörande inflytande över Schümann Sasol International och att den felaktigt tillskrev Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany och Sasol Wax International ansvar för tiden för det gemensamma företaget. De organisatoriska, ekonomiska och rättsliga banden mellan Schümann Sasol och de företagen, på vilka kommissionen grundade sig i det angripna beslutet, stöder inte den slutsatsen enligt sökandena.

27. Sökandena anser i första hand att det andra moderbolaget, det vill säga Vara, ensamt utövade ett avgörande inflytande över Schümann Sasol International under tiden för det gemensamma företaget. I andra hand anser de att detta avgörande inflytande utövades av de båda moderbolagen gemensamt.

28. Kommissionen har genmält att Sasol ålades påföljder för sitt eget ansvar i enlighet med 2006 års riktlinjer. Vidare följer det av fast rättspraxis att kommissionen inte är skyldig att motivera den omständigheten att den inte antagit något beslut om överträdelser som riktats till tredje part och att ett företag inte kan invända mot att det påförts böter med motiveringen att ett annat företag har sluppit böter.

Inledande synpunkter

29. Vad beträffar ett moderbolags solidariska ansvar för sitt dotterbolags beteende eller beteendet hos ett gemensamt företag som ägs av moderbolaget, erinrar tribunalen om att den omständigheten att ett dotterbolag eller ett gemensamt företag är en fristående juridisk person inte räcker för att det ska kunna uteslutas att moderbolaget kan hållas ansvarigt för dess beteende (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 14 juli 1972 i mål 48/69, Imperial Chemical Industries mot kommissionen, REG 1972, s. 619, punkt 132; svensk specialutgåva, volym 2, s. I‑25).

30. Europeiska unionens konkurrensrätt avser nämligen verksamheten i företag, och begreppet företag omfattar varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens juridiska form och oavsett hur den finansieras (se domstolens dom av den 10 september 2009 i mål C‑97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I‑8237, punkt 54, och tribunalens dom av den 13 juli 2011 i de förenade målen T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 och T‑146/07, General Technic-Otis m.fl. mot kommissionen, REU 2011, s. II‑4977, punkt 53).

31. Unionsdomstolen har även preciserat att begreppet företag i detta sammanhang ska förstås som en ekonomisk enhet, även om enheten i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer (se domstolens dom av den 12 juni 1984 i mål 170/83, Hydrotherm Gerätebau, REG 1984, s. 2999, punkt 11, domen i det ovan i punkt 30 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 55 och där angiven rättspraxis, samt förstainstansrättens dom av den 29 juni 2000 i mål T‑234/95, DSG mot kommissionen, REG 2000, s. II‑2603, punkt 124). Domstolen har således framhållit att det faktum att två bolag formellt är skilda åt på grund av att de är fristående juridiska personer inte är avgörande vid tillämpningen av konkurrensreglerna. Det betydelsefulla är huruvida de ska anses uppträda som en enhet på marknaden. Det kan således vara nödvändigt att avgöra huruvida två företag som är olika juridiska personer utgör eller hör till ett och samma företag eller ekonomiska enhet och har ett enhetligt beteende på marknaden (domen i det ovan i punkt 29 nämnda målet Imperial Chemical Industries mot kommissionen, punkt 140, förstainstansrättens dom av den 15 september 2005 i mål T‑325/01, DaimlerChrysler mot kommissionen, REG 2005, s. II‑3319, punkt 85, och domen i de ovan i punkt 30 nämnda förenade målen General Technic-Otis m.fl. mot kommissionen, punkt 54).

32. Då en sådan ekonomisk enhet har överträtt konkurrensreglerna ska den, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen (se domen i det ovan i punkt 30 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 56, och domen i de ovan i punkt 30 nämnda förenade målen General Technic-Otis m.fl. mot kommissionen, punkt 55).

33. Ett dotterbolags beteende kan tillskrivas moderbolaget, på grund av att båda tillhör samma företag, när dotterbolaget inte självständigt bestämmer sitt beteende på marknaden, eftersom moderbolaget utövar ett avgörande inflytande, särskilt med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och rättsliga banden mellan dessa två juridiska enheter (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 30 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 58 och förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1487, punkt 527).

34. Moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende på marknaden bland annat när dotterbolaget i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderbolaget (domstolens dom i det ovan i punkt 29 nämnda målet Imperial Chemical Industries mot kommissionen, punkterna 133, 137 och 138; se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑294/98 P, Metsä-Serla m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. I‑10065, punkt 27).

35. Moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende på marknaden i princip även när moderbolaget endast har befogenhet att fatta eller godta vissa strategiska affärsbeslut, i förekommande fall genom företrädare i dotterbolagets organ, medan befogenheten att slå fast dotterbolagets affärspolitik i egentlig mening har delegerats till dotterbolagets verkställande ledning som valts av moderbolaget och som representerar och främjar dess affärsintressen (se, för ett liknande resonemang, tribunalens dom av den 9 september 2011 i mål T‑25/06, Alliance One International mot kommissionen, REU 2011, s. II‑5741, punkterna 138 och 139, fastställd genom domstolens beslut av den 13 december 2012 i mål C‑593/11 P, punkt 30).

36. När ett dotterbolag och ett moderbolag uppträder som en enhet på marknaden, bland annat i de fall som beskrivits ovan i punkterna 34 och 35 eller genom att det finns andra ekonomiska, organisatoriska och rättsliga band mellan dem, ingår de i samma ekonomiska enhet och utgör följaktligen ett och samma företag enligt den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 31. Den omständigheten att ett moderbolag och dess dotterbolag utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG ger kommissionen möjlighet att tillställa moderbolaget ett beslut att ålägga böter utan att det behöver fastställas att moderbolaget personligen har deltagit i överträdelsen (domen i det ovan i punkt 30 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 59).

37. Den rättspraxis som återges ovan i punkterna 29–36 är även tillämplig när ett eller flera moderbolag hålls ansvariga för en överträdelse som begåtts av deras gemensamma företag (domen i de ovan i punkt 30 nämnda förenade målen General Technic-Otis m.fl. mot kommissionen, punkterna 52–56).

38. Det är mot bakgrund av dessa regler som tribunalen ska bedöma sökandenas argument och riktigheten i vad som slogs fast i det angripna beslutet med avseende på att sökandena hölls ansvariga för ifrågavarande överträdelse vad gäller Schümann Sasols och dess moderbolag Schümann Sasol Internationals agerande, vilka under den period då de utgjorde ett gemensamt företag, till två tredjedelar innehades av Sasol Holding in Germany och till en tredjedel av Vara.

Det angripna beslutet

39. I det angripna beslutet förkastade kommissionen sökandenas argument som syftade till att visa att Schümann Sasol International faktiskt kontrollerades av Vara under den tid då de utgjorde ett gemensamt företag. Kommissionen grundade i huvudsak den slutsatsen på följande överväganden:

”...

(471) Kommissionen anser att Sasol, genom sitt helägda dotterbolag Sasol Holding in Germany GmbH, utövade ett avgörande inflytande över Schümann Sasol International.

(472) Såsom Sasol har förklarat, bestod den för den löpande verksamheten ansvariga [ledningen] av en företrädare för Sasol, en företrädare för Vara och en ordförande. Enligt bolagsordningen ska [ledningen] i möjligaste mån fatta enhälliga beslut eller med enkel majoritet. För det fall rösterna är delade har [styrelse] ordföranden utslagsröst. Sasol har påstått att ordföranden under den största delen av tiden för det gemensamma företaget, var en företrädare för Vara. Efter att ha gjort fördjupade efterforskningar bestrider kommissionen Sasols påståenden på denna punkt. Personen i fråga hade erhållit sin titel som ordförandetack vare sina kunskaper om verksamheten och på grund av att Sasol önskade se honom som verkställande direktör för det gemensamma företaget. Det var viktigt för Sasol att i egenskap av innehavare av aktiemajoriteten förfoga över en person i [ledningen] som redan var bekant med HOS tidigare verksamhet. Den person som är i fråga hade arbetat för den tyska föregångaren till Schümann Sasol International och hade följaktligen fullständig kännedom om hur det bolag fungerade som sedermera förvärvades av Sasol. Vid den tidpunkt då ifrågavarande person blev ordförande (den 2 maj 1995), var han för övrigt inte anställd hos Vara. Denna person var inte anställd hos Vara före år 1997. Han var ordförandeför det gemensamma företaget från den 2 maj 1995 till den 30 juni 2001, då han ersattes av [D. S. R.], från Sasol.

(473) Det gemensamma företagets kontrollorgan bestod av sex ledamöter, av vilka fyra företrädde Sasol och två företrädde Vara. Såsom Sasol har förklarat, föreskrev det aktieägaravtal om rösterna som ingåtts mellan Sasol och Vara att Sasol och Vara skulle fatta beslut enhälligt och att de förfogade över en röst vardera samt att Sasols majoritet inom kontrollorganet härigenom hade undanröjts. I brist på konsensus skulle förslaget anses förkastat. I artikel 3 i aktieägaravtalet om rösterna angående kontrollorganets beslut slogs även fast att artikel 1 i avtalet var tillämpligt i tillämpliga delar. Artikel 1.5 i avtalet föreskriver att om ett enhälligt beslut inte kan uppnås i de frågor som räknas upp i punkterna a‑d i nämnda artikel ska Sasols förslag ges företräde, så länge Sasol innehar mer än 50 procent av bolagets aktiekapital och Vara ska rösta för Sasols förslag. De frågor som anges i punkterna a‑d i artikel 1.5 är följande: upprättande av årsredovisning, utnämnande av revisorer, utnämnande av särskilda revisorer och godkännande av investeringar [i kapital för varje företag] eller något av dess dotterbolag.

(474) [Vad angår bolagsstämman] har Sasol förklarat att Vara förfogade över en minoritetspost förenad med vetorätt, då besluten krävde tre fjärdedels majoritet av rösterna och Vara hade en tredjedel av rösterna. Enligt Sasol föreskrevs det dessutom i aktieägaravtalet om rösterna att Sasol och Vara skulle åta sig att gemensamt fatta samtliga aktieägarbeslut och att under alla förhållanden rösta enhälligt, varvid vart och ett av bolagen ägde en röst. Om enhällighet inte kunde uppnås skulle varken Sasol eller Vara agera och Vara kunde följaktligen inte försättas i minoritet. Såsom förklarats ovan, uppställs i artikel 1.5 i aktieägaravtalet om rösterna, vilken är tillämplig på bolagsstämman, en förteckning över vissa ämnen i fråga om vilka Sasols önskningar skulle ges företräde [se skäl 473].

(475) Vad angår den situation som beskrivs i skälen 472–474 och bland annat Sasols förmåga att, om konsensus inte kunde uppnås, hävda sin vilja inom ramen för sådana viktiga strategiska beslut som räknas upp i artikel 1.5 i aktieägaravtalet om rösterna (exempelvis godkännande av kapitalinvesteringar), ska Sasol anses ha utövat den faktiska kontrollen över det gemensamma företaget. Den omständigheten, att såsom Sasol påstår, ledningen för [Schümann Sasol] tidigare hade arbetat inom HOS, motsäger inte den slutsatsen eftersom kontrollorganets tillstånd krävdes för sådana beslut om rekrytering till högre befattningar i företagsledningen (artikel 2.2 c i bolagsordningen) och Sasol således var i stånd att motsätta sig dessa beslut.

…

(481) Av ovan angivna skäl finner kommissionen att inte endast det agerande bolaget [Schümann Sasol] utan även dess moderbolag Sasol International AG, Sasol Ltd och Sasol Holding in Germany GmbH är ansvariga vad gäller tiden för det gemensamma företaget, då det har styrkts att Sasol kontrollerade det gemensamma företaget … Såsom har slagits fast i skälen 329‑333, bildar de bolag som tillhör samma koncern en ekonomisk enhet och utgör följaktligen ett företag i den mening som avses i artikel 81 [EG] om de berörda bolagen inte på ett självständigt sätt bestämmer hur de ska agera på marknaden. I fallet med ett gemensamt företag, kan den slutsatsen dras att det gemensamma företaget och moderbolagen utgör en ekonomisk enhet vid tillämpning av artikel 81 [EG], om det gemensamma företaget inte på ett självständigt sätt har bestämt hur det ska agera på marknaden. Huruvida det gemensamma företaget ska betraktas som ett gemensamt företag i egentlig mening eller inte [saknar relevans] i sammanhanget [eftersom] det framgår av de materiella bevisen att det har utövats ett avgörande inflytande. Den omständigheten att ett gemensamt företags moderbolag kan betraktas som ansvariga överensstämmer med kommissionens praxis i denna specifika fråga enligt de allmänna rättsprinciper som förklaras i skäl 340 och definieras av gemenskapsdomstolarna. Den omständigheten att beslutet under andra förhållanden inte skulle ha riktats till ett gemensamt företags moderbolag betyder under dessa förhållanden inte att Sasol International AG, Sasol Ltd och Sasol Holding in Germany GmbH, i egenskap av moderbolag som tillhör Sasolkoncernen inte kan hållas ansvariga för sitt dotterbolags verksamhet, eftersom kommissionen förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning i fråga om beslutet att tillskriva vissa enheter i ett företag ansvar för en överträdelse och att göra en bedömning i varje enskilt fall.”

Åtskillnaden mellan begreppen ”kontroll” och ”verkligt utövande av ett avgörande inflytande” i samband med artikel 81 EG

40. Tribunalen anger inledningsvis att kommissionen vid prövningen av hur ansvaret skulle fördelas för den överträdelse som Schümann Sasol, det gemensamma företagets dotterbolag, hade begått inte uttryckligen skiljde mellan begreppen ”kontroll” och ”kontrollbefogenhet”. Kommissonen gjorde inte heller någon åtskillnad mellan ”ekonomisk enhet” och ” verkligt utövande av ett avgörande inflytande över det kommersiella beteendet”.

41. Sökandena har gjort gällande att detta tillvägagångssätt är oriktigt, eftersom begreppet kontroll inte innebär att ett avgörande inflytande verkligen utövas.

42. Tribunalen erinrar för det första om att det i artikel 3.2 i rådets förordning (EG) nr 139/2004 av den 20 januari 2004 om kontroll av företagskoncentrationer (EG:s koncentrationsförordning) (EUT L 24, s. 1), föreskrivs att ”[k]ontroll uppnås genom rättigheter, avtal eller andra medel som, antingen var för sig eller tillsammans och med hänsyn till alla faktiska eller rättsliga förhållanden, ger möjlighet att utöva ett avgörande inflytande över ett företag”.

43. Enligt rättspraxis kan kommissionen inte, för att med tillämpning av artikel 81 EG hålla ett bolag ansvarigt för ett annat bolags konkurrensbegränsande beteende, grunda sig enbart på ett bolags förmåga att utöva avgörande inflytande, såsom är fallet vid tillämpningen av förordning nr 139/2004 vid fastställelsen av kontrollen, utan att kontrollera huruvida ett sådant inflytande verkligen har utövats (domen i de ovan i punkt 30 nämnda förenade målen Technic-Otis m.fl. mot kommissionen, punkt 69).

44. Kommissionen är tvärtemot i princip skyldig att påvisa ett sådant avgörande inflytande med stöd av en rad faktiska omständigheter (se förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑314/01, Avebe mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3085, punkt 136 och där angiven rättspraxis). Sådana omständigheter utgörs bland annat av att samma fysiska personer innehar flera befattningar i moderbolagets eller dotterbolagets ledning eller i det gemensamma företaget (tribunalens dom av den 12 juli 2011 i mål T‑132/07, Fuji Electric mot kommissionen, REU 2011, s. II‑4091, punkt 184, se, för ett liknande resonemang, även domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkterna 119 och 120) eller den omständigheten att nämnda bolag varit skyldiga att följa direktiv som utfärdats av den gemensamma ledningen utan att kunna agera självständigt på marknaden (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 33 nämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkt 527).

45. I förevarande mål har kommissionen inte grundat sin talan på att på så sätt direkt visa att Sasol Ltd och Sasol Holding in Germany utövade ett avgörande inflytande över Schümann Sasol International.

46. Kommissionen har nämligen i huvudsak undersökt vilken beslutsbefogenhet Sasol genom sina företrädare kunde ha inom det gemensamma företagets organ. Bedömningen bygger i detta avseende väsentligen på ett abstrakt studium av beslutsfattandet inom nämnda organ, grundat på bestämmelserna i aktieägaravtalet om rösterna och ledningens föreskrifter som återgav reglerna för omröstning i det gemensamma företagets bolagsordning. Kommissionen har vidare grundat sin slutsats angående Sasol Holding in Germanys och Sasol Ltd:s ansvar för Schümann Sasol Internationals agerande bland annat på uttalandet att ”[d]et har styrkts att Sasol kontrollerar det gemensamma företaget” (skäl 481 i det angripna beslutet).

47. Härav följer att kommissionen, endast på grundval av en abstrakt bedömning av handlingar som undertecknades innan Schümann Sasol International inledde sin verksamhet och i likhet med den bedömning som görs enligt reglerna om tillstånd till företagskoncentrationer, i förevarande fall drog slutsatsen att Sasol Ltd och Sasol Holding in Germany utövade ett avgörande inflytande över Schümann Sasol Internationals kommersiella beteende.

48. Tribunalen ska, för det andra, pröva i vilken mån en sådan abstrakt och framåtblickande bedömning, som gjorts i fråga om företagskoncentrationer, där ett beslut om tillstånd fattas innan det gemensamma företaget inleder sin verksamhet, även kan användas för att visa att ett avgörande inflytande verkligen har utövats på det gemensamma företagets kommersiella beteende, i ett beslut i vilket moderbolagen tillskrivs ansvaret för en överträdelse av artikel 81 EG som detta gemensamma företag begått tidigare.

49. Det framgår i detta hänseende av rättspraxis att, även om behörigheten eller möjligheten att fatta det gemensamma företagets affärsbeslut i sig bara rör möjligheten att utöva ett avgörande inflytande över dess kommersiella beteende och därmed begreppet kontroll i den mening som avses i förordning nr 139/2004, kan kommissionen och unionsdomstolen presumera att bestämmelserna i lagstiftningen och avtalen om detta företags funktionssätt, i synnerhet avtalet om upprättande av det gemensamma företaget och aktieägaravtalet om rösterna, har tillämpats och iakttagits. Prövningen av om ett avgörande inflytande verkligen utövas på det gemensamma företagets kommersiella beteende kan i detta avseende bestå i en abstrakt bedömning av handlingar som undertecknats innan detta företag inledde sin verksamhet, i likhet med bedömningen avseende kontroll. I synnerhet när det i de ovannämnda bestämmelserna anges att samtliga moderbolag måste rösta för att ett beslut i ett organ i det gemensamma företaget ska antas, kan kommissionen och unionsdomstolen, om motbevisning saknas, slå fast att moderbolagen antog dessa beslut gemensamt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet Avebe mot kommissionen, punkterna 137–139, i det ovan i punkt 44 nämnda målet Fuji Electric mot kommissionen, punkterna 186–193 och i de ovan i punkt 30 nämnda förenade målen General Technic-Otis m.fl. mot kommissionen, punkterna 112 och 113). När ifrågavarande bestämmelser tillåter att ett enda moderbolag avgör vilka beslut som ska fattas i det gemensamma företagets organ kan kommissionen och unionsdomstolen, i avsaknad av bevis på motsatsen, fastställa att nämnda moderbolag utövade ett avgörande inflytande över nämnda beslut.

50. Med hänsyn till att bedömningen av om ett avgörande inflytande verkligen har utövats är tillbakablickande och därför kan grundas på konkreta omständigheter, kan både kommissionen och de berörda parterna förebringa bevisning för att det gemensamma företagets affärsbeslut fattades på ett annat sätt än vad som framgår av enbart en abstrakt bedömning av avtalen om det gemensamma företagets funktionssätt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet Fuji Electric mot kommissionen, punkterna 194 och 195, och i de ovan i punkt 26 nämnda förenade målen General Technic-Otis m.fl. mot kommissionen, punkterna 115–117). Kommissionen eller de berörda parterna kan i synnerhet förebringa bevisning för att flera eller samtliga moderbolag i praktiken enhälligt fattade besluten i fråga, trots att ett moderbolag hade befogenhet att ensamt fatta dessa beslut genom sina ombud i det gemensamma företagets organ.

Huruvida kommissionens konstaterande att Sasol Holding in Germany och Sasol Ltd skulle tillskrivas ansvaret för Schümann Sasol Internationals överträdelse var välgrundat

51. Sökandena har av två skäl i huvudsak bestritt kommissionens bedömning att Sasol Holding in Germany och Sasol Ltd bör hållas ansvariga för den överträdelse som Schümann Sasol International begått. Dels anser de att kommissionen gjorde en oriktig bedömning när den inte erkände att Schümann Sasol Internationals styrelseordförande B. I. företrädde Vara. Enligt sökandena kunde nämligen Vara genom sin företrädare B. I. självt fatta ledningens beslut under den största delen av tiden för det gemensamma företaget, eftersom ordföranden enligt ledningens föreskrifter hade utslagsröst vid lika rösttal bland ledamöterna i ledningen. Dels har sökandena gjort gällande att Vara enligt det gemensamma företagets bolagsordning och aktieägaravtalet om rösterna kunde blockera flertalet beslut på bolagsstämman och i det gemensamma företagets kontrollorgan, varför Sasol Holding in Germany inte ensamt kunde fatta dessa beslut genom sina företrädares röster. På grundval härav anser sökandena att Sasol Holding in Germany inte kunde utöva något avgörande inflytande över Schümann Sasol Internationals kommersiella beteende.

52. Inledningsvis ska det vad gäller ansvaret för en överträdelse som begåtts av ett företag som ägs gemensamt av flera moderbolag erinras om att kommissionen kan fastställa att ett avgörande inflytande har utövats genom att visa att moderföretagen gemensamt ledde det gemensamma företaget. Beträffande arten av gemensam ledning slog förstainstansrätten fast i domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet Avebe mot kommissionen (punkterna 136–138) att den uppgiften var relevant att ledamöterna i det gemensamma företagets organ vilka hade utsetts av vart och ett av moderbolagen och företrädde deras affärsintressen, skulle ha ett nära samarbete under utarbetandet och genomförandet av det gemensamma företagets affärspolitik samt att de beslut som dessa ledamöter fattade med nödvändighet skulle avspegla en samstämmighet mellan de moderbolag som kommissionen höll ansvariga. Förstainstansrätten granskade inte bara hur strategiska beslut fattades i det gemensamma företaget, utan även handhavandet av löpande ärenden samt angav att de två direktörer som utsetts av de båda moderbolagen måste ha ett nära samarbete även i detta avseende (domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet Avebe mot kommissionen, punkterna 136–138).

53. I förevarande mål har kommissionen emellertid inte hållit båda moderbolagen ansvariga för den överträdelse som Schümann Sasol International begick, utan endast Sasol Holding in Germany och dess moderbolag Sasol Ltd.

54. För det fall kommissionen skulle hålla endast ett av moderbolagen ansvarigt för en överträdelse som begåtts av deras gemensamma företag, ankommer det på den att visa att det avgörande inflytandet över det gemensamma företagets kommersiella beteende ensidigt utövades av detta moderbolag.

55. Det framgår av det angripna beslutet och kommissionens skrivelser inom ramen för förfarandet vid tribunalen att kommissionen anser att det villkor som beskrivits ovan i punkt 54 var uppfyllt i förevarande fall. Den konstaterade i skäl 471 i det angripna beslutet att ”Sasol [Limited], genom sitt helägda dotterbolag Sasol Holding in Germany GmbH utövade ett avgörande inflytande över Schümann Sasol International AG”. Därefter har kommissionen hävdat i punkt 49 i svaromålet att ”Sasol [Ltd] (via Sasol Holding) hade utövat exklusiv kontroll över [Schümann Sasol International]” och i punkt 67 i samma skrivelse att ”Vara inte borde tillskrivas ansvar för överträdelsen i och med att Sasol var det enda bolag som utövade ett avgörande inflytande över det gemensamma företaget”.

56. Det ska således undersökas om kommissionen på grundval av uppgifter som sammanställts i det angripna beslutet, trots de argument som sökandena framfört under det administrativa förfarandet, med giltig verkan kunde dra slutsatsen angående Varas starka ställning i det gemensamma företagets ledning att Sasol ensidigt utövade ett avgörande inflytande över Schümann Sasol International.

Schümann Sasol Internationals ledning

57. Sökandena har anfört att de beslut som fattades av Schümann Sasol Internationals ledning antogs med enkel majoritet och att styrelseordföranden hade utslagsröst vid lika röstetal. Styrelseordföranden B. I. företrädde emellertid Varas intressen.

58. Sökandena har väsentligen gjort gällande att kommissionen gjorde en oriktig bedömning av den bevisning som den förfogade över när den drog slutsatsen att B. I. inte företrädde Vara, utan ledde det gemensamma företaget på Sasols begäran. Kommissionen konstaterade detta på grundval av Varas uttalande av den 11 oktober 2007, i vilket B. I. hade besvarat kommissionens frågor i Varas namn och paradoxalt nog förklarat, fastän han utgav sig för att vara företrädare för Vara i alla andra frågor som kommissionen kunde ställa, att han inte hade företrätt Vara under tiden för det gemensamma företaget.

59. Sökandena har för övrigt hänvisat till sitt uttalande av den 18 april 2008 enligt vilket B. I. i själva verket ständigt hade agerat som Schümanns högra hand och företrätt Vara i det tillsammans med Sasol gemensamt ägda företaget. Före tiden för det gemensamma företaget hade B. I. varit den fysiska person som hade en dominerande ställning inom det av Vara kontrollerade bolaget HOS där han hade varit verkställande direktör sedan år 1987 och agerat som Schümanns förtrogne. Dessutom hade B. I. även innehavt befattningar i Varas ledning och i ledningen för andra bolag som Schümann innehade under och efter tiden för det gemensamma företaget. De nära band som B. I. hade med Vara och Hans-Otto Schümann framgår också av tillkännagivandet att en gemensam struktur hade bildats den 6 juni 1995.

60. Sökandena har hävdat att kommissionen kände till dessa faktiska omständigheter under det administrativa förfarandet, men inte desto mindre ignorerade dem och utan anledning tog fasta på Varas uttalande som härrörde från B. I. personligen, det vill säga från en person som själv innehade en del av Varas aktiekapital som kommanditdelägare.

61. Kommissionen har först och främst hävdat att begreppet avgörande inflytande inte avser den operationella driften av det gemensamma företaget utan de grundläggande riktlinjerna för dess affärspolitik. Enligt vad som emellertid framgår av Schümann Sasol Internationals bolagsordning, var ledningen underordnad kontrollorganets kontroll och det var nödvändigt att kontrollorganet i förväg godkände ledningens agerande med avseende på viktiga aspekter av dess affärsstrategi.

62. Kommissionen har vidhållit att B. I. inte företrädde Vara, utan att han erhållit sin titel tack vare sina kunskaper på det område där Schümann Sasol var verksamt och att hans utnämnande överensstämde med Sasols önskan. Vara hade i sitt uttalande av den 11 oktober 2007 underrättat kommissionen om att B. I. hade utnämnts till verkställande direktör för Sasol International därför att Sasol ville utnyttja hans ingående kunskaper om HOS verksamhet och således placera honom i ledningen. Enligt kommissionen är denna information trovärdig eftersom Sasol hade ett särskilt intresse av att detta gemensamma företag sköttes väl och önskade säkerställa en kontinuerlig ledning genom att anförtro den löpande driften åt en ledamot av ledningen som var insatt i sektorn för paraffinoljor och i synnerhet HOS tidigare verksamhet. I vart fall ansåg kommissionen i punkt 10 i dupliken att dess konstateranden, såsom de framgår av skäl 472 i det angripna beslutet, innebär att B. I. företrädde Sasol och inte Vara i Schümann Sasol Internationals ledning.

63. Tribunalen bedömer att det är lämpligt att inledningsvis undersöka B. I:s roll i ledningen för Schümann Sasol International och därefter den mer allmänna frågan beträffande huruvida Sasol ensidigt kunde fatta de beslut som antogs inom nämnda ledning.

B. I.:s roll

64. Det bör erinras om att B. I. under nästan hela tiden för det gemensamma företaget var styrelseordförande för Schümann Sasol International.

65. Sökandena har anfört under det administrativa förfarandet att B. I. hade varit företrädare för Vara, medan Vara förklarade att hans utnämning motsvarade Sasols vilja och att han således inte företrädde Vara.

66. Det ska först påpekas att konstaterandena i skäl 472 i det angripna beslutet just återspeglar innehållet i Varas uttalande av den 11 oktober 2007. Den ståndpunkt som kom till uttryck i Sasols uttalande av den 18 april 2008, enligt vilken B. I. företrädde Vara, har däremot i likhet med de handlingar som låg till stöd för den avvisats av kommissionen.

67. Vad angår innehållet i kommissionens påståenden angående B. I:s roll, har sökandena i korthet gjort gällande att kommissionen gjorde en oriktig bedömning när den inte erkände att han företrädde Vara i ledningen.

68. Det ska nämnas att B. I. innehade viktiga befattningar i de bolag som ägdes av Schümann och Varakoncernen, innan, under och efter tiden för det gemensamma företaget.

69. Det ska erinras om att B. I. den 29 november 1996 blev kommanditdelägare i Vara som var ett av Schümann Sasol Internationals direkta moderbolag. Denna egenskap innebar att B. I. innehade en del av Varas aktiekapital och att de övriga ägarna var medlemmarna i familjen Schümann. Tribunalen anser härvidlag att innehavet av en del av aktiekapitalet utgör en omständighet som visar att B. I. kunde identifiera sig med Varas specifika affärsintressen.

70. B. I. var också, åtminstone under en del av tiden för det gemensamma företaget och parallellt med sin funktion som styrelseordförande för Schümann Sasol International, den person som ledde Vara.

71. Det framgår emellertid av rättspraxis att den omständigheten att samma personer innehar ledande befattningar i ett av moderbolagen och i moderbolagens gemensamma företag utgör en viktig indikation på att det moderbolaget har inflytande över det gemensamma företagets affärsbeslut, genom den beslutsbefogenhet som en sådan medlem av det gemensamma företagets ledning utövar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet Fuji Electric mot kommissionen, punkt 199).

72. B. I. ledde sedan från och med den 15 juni 1995 Vara Beteiligungsgesellschaft mbH. Enligt bevisning som sökandena förebringat innehade han fortfarande den befattningen år 2011 tillsammans med Schümann. Dessutom var han företagsledare för Beteiligungsgesellschaft Hans-Otto Schümann mbH från den 4 april 1989 till den dag då detta bolag lades ned, nämligen den 13 september 1996. Det sistnämnda bolaget är också associerat med Varas huvudägare och grundare Schümann.

73. För övrigt kan det noteras att den 1 juli 2001, när B. I. ersattes av D. S. R som styrelseordförande för Schümann Sasol International, blev B. I. en av de sex ledamöterna i det bolagets kontrollorgan. B. I. ersatte härigenom E. B. R., som enligt kommissionen även var Varas företrädare, och kontrollorganet var oförändrat i övrigt. Detta visar att B. I. företrädde Vara i kontrollorganet. Denna uppgift är för övrigt i sig tillräcklig för att inte godta kommissionens uppfattning att B. I. företrädde Sasol i ledningen, då det är otänkbart att han i så fall, omedelbart efter det att hans mandat löpt ut, skulle ha kunnat börja företräda Vara i kontrollorganet.

74. Det ska slutligen påpekas att Schümann och B. I., i skrivelse av den 2 februari 1995, riktad till samtliga anställda vid HOS, underrättade de anställda om att de bedrev förhandlingar med Sasol. Det anges i skrivelsen att ”vi kommer att kunna fortsätta att utöva vårt inflytande över [den nya ledningen för gemensamma företaget] precis som förut”.

75. På grundval härav konstaterar tribunalen att sökandena redan på stadiet för det administrativa förfarandet förebringade bevisning som kunde styrka att B. I. hade nära band till Varakoncernen och Schümann, att han kunde identifiera sig med Varas specifika affärsintressen, bland annat i egenskap av kommanditdelägare och att Vara kunde utöva ett avgörande inflytande över de beslut som fattades av ledningen för det gemensamma företaget, med anledning av att B. I. samtidigt innehade flera befattningar, vilket kunde leda till att Schümann Sasol International rättade sig efter Varas affärsstrategi.

76. Kommissionen gjorde således en oriktig bedömning när den i sin analys tog avstånd från denna relevanta bevisning och enbart underströk i det angripna beslutet att utnämningen av B. I. avspeglade Sasols vilja. En sådan framställning ger en förvanskad bild av de relevanta omständigheterna i målet och uppfyller inte kriteriet om att ansvaret för en överträdelse av artikel 81 EG måste styrkas av exakt och samstämmig bevisning och att kommissionen på ett opartiskt sätt måste beakta alla faktiska och rättsliga omständigheter som den fått kännedom om (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i de förenade målen T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP och T‑61/02 OP, Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑3567, punkterna 59–63; se, analogt, domstolens dom av den 17 maj 2001 i mål C‑450/98 P, IECC mot kommissionen, REG 2001, s. I‑3947, punkt 57, och där angiven rättspraxis).

77. Inget av de argument som framförts av kommissionen föranleder tribunalen att ifrågasätta denna slutsats.

78. Kommissionen har åberopat den omständigheten att Sasol gav sitt medgivande till att B. I. utnämndes till styrelseordförande.

79. Det ska i detta hänseende noteras att enligt Schümann Sasol Internationals bolagsordning och aktieägaravtalet om rösterna skulle alla styrelseledamöter och styrelseordföranden utses enhälligt av kontrollorganet genom att en omröstning genomfördes av företrädare för Vara och Sasol. Följaktligen måste ledningens sammansättning avspegla att det fanns en överenskommelse mellan de båda moderbolagen, det vill säga en samstämmig vilja. Vidare måste Vara också ge sitt samtycke när de ledamöter utnämndes som Sasol hade utsett, vilka kommissionen betraktade som det sistnämnda bolagets företrädare.

80. Det faktum att Sasol gav sitt samtycke till att B. I. utnämndes till styrelseordförande gör det inte möjligt att slå fast att han företrädde Sasols affärsintressen, utöver vad som krävs inom ramen för en lojal förvaltning av det företag som de båda moderbolagen ägde gemensamt. Det går inte heller att avfärda den bevisning som sökandena lagt fram, vilken syftar till att visa att Vara hade inflytande inom ledningen genom B. I:s beslutsbefogenhet.

81. Det ska sedan framhållas att det enda konkreta bevis, med stöd av vilket kommissionen drog slutsatsen att B. I. inte företrädde Vara utan att hans utnämning avspeglade Sasols vilja, var Varas uttalande av den 11 oktober 2007 som nämnts ovan i punkt 66.

82. Enligt kommissionen är detta uttalande särskilt trovärdigt eftersom det ingick i det svar som hade översänts på en begäran om upplysningar från kommissionen. Vara hade emellertid ett mycket starkt intresse av att lägga fram situationen på ett korrekt sätt, efterso m ett osant uttalande kunde medföra påföljder i form av böter såsom föreskrivs i artikel 23.1 i förordning nr 1/2003.

83. Det ska härvidlag erinras om att det anges på första sidan i svaret av den 11 oktober 2007 – på begäran om upplysningar – som innehöll ifrågavarande uttalande, att det i första hand var B. I. som utformat svaren. Det är likaledes utrett, såsom sökandena har anfört, att B. I. vid den tidpunkten fortfarande var kommanitdelägare i Vara.

84. Dessutom ska det slås fast att kommissionen, vare sig i den begäran om upplysningar som riktades till Vara eller för övrigt i det angripna beslutet, definierade vad den menade med uttrycket ”företräda”. Eftersom B. I. inte hade någon formell fullmakt att företräda Vara i ledningen för det gemensamma företaget, kunde Vara, utan att riskera att påföras böter, i sitt uttalande hävda att det inte hade någon företrädare.

85. Det ska vidare betonas att undersökningen av de organisatoriska banden mellan det gemensamma företaget och moderbolaget inte med nödvändighet rör frågan om moderbolaget ska företrädas genom att det gemensamma företagets ledare erhåller en formell fullmakt av moderbolaget. Det är mer relevant att beakta på vilket sätt moderbolagets affärsintressen i vid mening är företrädda (se punkt 35 ovan) och att beakta moderbolagets inflytande över de beslut som det gemensamma företagets organ fattar i syfte att låta nämnda företag följa moderbolagets affärspolitik, vilket bland annat det samtidiga innehavet av befattningar i ledningen för både moderbolaget och det gemensamma företaget utvisar, samt den omständigheten att de ledande i det gemensamma företaget innehar en del av aktiekapitalet i moderbolaget (se punkt 44 ovan).

86. Ur denna synvinkel ska det tilläggas att frågan huruvida ett moderbolags affärsintressen är företrädda inom ledningen för det gemensamma företaget inte är en omständighet som rimligen kan medföra böter om den förnekas, under förutsättning att de faktiska omständigheterna inte har förvanskats. Denna fråga hänför sig tvärtom till den bedömning som kommissionen ska göra genom att på ett opartiskt sätt beakta alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter som moderbolagen ingett, vilka ofta har motsatta intressen som föranleder dem att betona den ena eller den andra omständigheten. Det ska för övrigt noteras att kommissionen i förevarande fall inte har ålagt vare sig Sasol eller Vara några böter trots att de gjort helt motstridiga uttalanden på denna punkt.

87. Mot bakgrund av det ovan anförda ska det undersökas om den oriktiga bedömning som kommissionen gjorde när den undersökte B. I:s roll (se punkt 76 ovan) kan påverka bedömningen av det inflytande som Sasol utövade över ledningen för Schümann Sasol International.

Fastställandet av vilka beslut som fattades av ledningen för Schümann Sasol International

88. Sökandena har gjort gällande att Sasol Ltd och Sasol Holding in Germany inte kunde avgöra vilka beslut ledningen skulle fatta, eftersom Varas företrädare i ledningen, och, i synnerhet B. I., hade en dominerande ställning.

89. Det ska först framhållas att B. I., i tillkännagivandet av den 6 juni 1995 till medarbetarna vid Schümann Sasol AG (sedermera Schümann Sasol International), beskrev vilka roller ledningen för det gemensamma företaget innehade. Han preciserade att ledningen ”fortfarande, vid sidan av koordinering av ledningens arbete [skulle] ansvara för marknadsföring, försäljning och förvärv samt kontroll över dotterbolagen”, medan D. S. R. (från Sasol) skulle bibehålla sin tjänst i Sydafrika och ägna sig åt produktion och tekniska frågor. B. I. meddelade också att en tredje ledamot skulle kallas till Hamburg (Tyskland).

90. Det måste slås fast att B. I:s beslutsbefogenheter är en indikation på hans centrala roll i ledningen för Schümann Sasol International.

91. Vidare ska det nämnas att B. I. och Schümann i skrivelse av den 2 februari 1995, riktad till samtliga anställda vid HOS, meddelade att de skulle kunna fortsätta att utöva inflytande över den nya ledningen för det gemensamma företaget precis som förut när Vara var den enda aktieägaren i HOS (se punkt 74 ovan).

92. Det framgår även av denna skrivelse att B. I. och Schümann förväntade sig att den sistnämnde och Vara, genom B. I., skulle kunna spela en central roll i ledningen för Schümann Sasol International.

93. Det ska därefter påpekas att kommissionen inte nämnde någon omständighet i det angripna beslutet som skulle kunna visa att Sasol, trots B. I:s beslutsbefogenheter och hans utslagsröst vid lika röstetal som följde av hans befattning som ordförande, ensidigt kunde avgöra vilka beslut ledningen skulle fatta, för det fall det skulle visa sig att B. I. i realiteten företrädde Vara och Schümann i ledningen för Schümann Sasol International.

94. Det framgår inte heller av de uppgifter angående ledningens olika sammansättning som sökandena lagt fram under det administrativa förfarandet att Sasol skulle ha en sådan förmåga att på ett avgörande sätt styra ledningens beslut.

95. Mellan den 2 maj och den 31 oktober 1995 bestod Schümann Sasol Internationals ledning av B. I. och D. S. R. som företrädde Sasol. Såsom sökandena har anfört kunde B. I. genomdriva sina egna beslut i ledningen tack vare sin utslagsröst.

96. Under den period som sträckte sig från den 1 november 1995 till den 30 juni 2001, bestod Schümann Sasol Internationals ledning av dess ordförande B. I. samt av D. S. R. och H. G. B. Sökandena anser att den sistnämnde företrädde Vara, medan kommissionens uppfattning är att han företrädde Sasol.

97. Det kan konstateras att kommissionen inte undersökte i det angripna beslutet huruvida H. G. B. i realiteten företrädde det ena eller det andra moderbolagets affärsintressen. Vidare finns det indikationer på att H. G. B. företrädde Varas intressen (se punkt 99 ovan). Följaktligen kan inte heller ledningens sammansättning innebära att Sasol ensidigt fattade ledningens beslut.

98. Mellan den 1 juli 2001 och den 16 maj 2002 var D. S. R. (från Sasol) styrelseordförande och den andra ledamoten var H. G. B.

99. Först och främst ska det framhållas att det av denna sammansättning av ledningen framgår att H. G. B. företrädde Vara. Det är nämligen inte rimligt att tänka sig att Vara som innehade en tredjedel av aktiekapitalet i Schümann Sasol International skulle ha godkänt en ledning enbart bestående av företrädare för Sasol.

100. Sökandena har gjort gällande att alla ledningens beslut under denna period var enhälliga.

101. Det ska betonas att det angripna beslutet inte innehåller den minsta analys av ifrågavarande period. Eftersom enbart Sasol ålagts hela ansvaret för den av det gemensamma företaget begångna överträdelsen, ankom det på kommissionen att visa att Sasol ensidigt utövat ett avgörande inflytande över Schümann Sasol Internationals affärspolitik (se punkt 54 ovan).

102. Det bör emellertid erinras om (se punkt 52 ovan) att den omständigheten att företagsledningen fattade enhälliga beslut utvisar att det fanns ett nära samarbete mellan företrädarna för moderbolagen och således en gemensam ledning för det gemensamma företaget, vilket utgör ett tecken på att ett avgörande inflytande utövades gemensamt och inte på att det ena moderbolaget utövade ett avgörande inflytande (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet Avebe mot kommissionen, punkterna 137 och 138 och domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet Fuji Electric mot kommissionen, punkt 194).

103. Denna sammansättning av ledningen kan följaktligen inte heller ligga till grund för slutsatsen att Sasol ensidigt skulle ha avgjort vilka beslut Schümann Sasol International skulle fatta.

104. Mellan den 17 maj 2002 och den 24 september 2002 bestod ledningen för Schümann Sasol International av D. S. R., H. G. B. och C. D. I.

105. Sökandena har gjort gällande att de sistnämnda två ledamöterna i ledningen företrädde Vara och att D. S. R. av denna anledning, trots att han var ordförande, genom deras försorg kunde hamna i minoritetsställning.

106. Det måste slås fast att det angripna beslutet inte innehåller någon undersökning av huruvida det ena eller det andra av moderbolagen hade utövat ett avgörande inflytande genom H. G. B. och C. D. I., och inte ens en allmän redogörelse för denna sammansättning av ledningen. Vidare finns det indikationer på att H. G. B. företrädde Varas intressen (se punkt 99 ovan). Följaktligen framgår det inte av det angripna beslutet att Sasol under ifrågavarande period genom sina företrädare i ledningen ensidigt kunde styra dess beslut.

107. Mot bakgrund av föregående prövning ska det konstateras att kommissionen inte har visat i det angripna beslutet att Sasol, med hänsyn till de beslutsbefogenheter som B. I. och de övriga ledamöter av ledningen som kunde associeras med Vara hade, i realiteten ensidigt avgjorde innehållet i de beslut som fattades av ledningen för Schümann Sasol International genom ledamöter som företrädde dess affärsintressen och såg till att Schümann Sasol International rättade sig efter Sasols beteende. Det angripna beslutet innehåller inte heller några direkta bevis (se punkt 44 ovan) för att Sasol utövade ett sådant avgörande inflytande.

Den operationella driftens relevans

108. Kommissionen har hävdat att ledningen för Schümann Sasol International ansvarade för den löpande driften av detta bolag. Enligt förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i mål T‑112/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (REG 2007, s. II‑5049), punkterna 63–65, 82 och 83, är emellertid den löpande driften av ett dotterbolag inte relevant vid bedömningen av huruvida ett moderbolag och dess dotterbolag utgör en ekonomisk enhet. Det faktum att det utövas kontroll över affärspolitiken i strikt mening är nämligen inte ett nödvändigt villkor för att ett moderbolag ska anses utgöra ett företag tillsammans med sitt dotterbolag. Det är tvärtom tillräckligt att moderbolaget spelar en avgörande roll vid utformandet av dotterbolagets affärspolitik.

109. Det bör understrykas att den dom som kommissionen hänvisat till rörde en faktisk situation där moderbolaget innehade 100 procent av dotterbolagets aktiekapital.

110. Det är riktigt att den operationella driften kan sakna relevans i den mån det är fråga om ett dotterbolag som är helägt av ett enda moderbolag. Att dotterbolaget har operativ självständighet kan nämligen inte i sig användas för att motbevisa presumtionen att ett avgörande inflytande har utövats (se nedan i punkt 153 angiven rättspraxis).

111. När det finns en enda aktieägare fattas emellertid samtliga beslut – inbegripet de som avser dotterbolagets operationella drift – av den ledning som utsetts och utnämnts direkt eller indirekt (genom de organ vars ledamöter utsetts av moderbolaget) av moderbolaget ensamt. När det inte finns någon annan aktieägare, är det likaså i princip endast den ende aktieägarens affärsintressen som kommer till uttryck i dotterbolaget. Kommissionen kan därför anta att ett avgörande inflytande verkligen utövas även när dotterbolagets ledning självständigt sköter den operationella driften av dotterbolaget.

112. I fråga om gemensamma företag däremot finns det flera aktieägare och de beslut som fattas av det gemensamma företagets organ fattas av ledamöter som företräder olika moderbolags affärsintressen. Dessa kan sammanfalla, men de kan också gå isär. Det är därför fortfarande relevant huruvida moderbolaget har utövat ett verkligt inflytande över det gemensamma företagets operationella drift, bland annat genom direktörer som det självt har utsett och/eller som samtidigt innehar befattningar i moderbolagets ledning.

113. Det ska slutligen erinras om att tribunalen i detalj studerade sätten för den operationella ledningens beslutsfattande i domen i det ovan i punkt 44 nämnda Fuji Electric mot kommissionen, punkt 195, och i de ovan i punkt 30 nämnda förenade målen General Technic-Otis m.fl. kommissionen, punkterna 112–117, för att bedöma huruvida sökandena hade utövat ett avgörande inflytande i nämnda mål med hänsyn till deras gemensamma företags beteende på marknaden.

114. Tribunalen kan således inte godta kommissionens argument att den omständigheten att det gemensamma företagets affärspolitik i strikt mening bestämdes av dess moderbolag saknar relevans för prövningen av huruvida dessa båda utgjorde en ekonomisk enhet.

Slutsats angående ledningen för Schümann Sasol International

115. Tribunalen erinrar inledningsvis om att kommissionen gjorde en oriktig bedömning i det angripna beslutet när den undersökte vilken roll B. I. spelade (se punkt 76 ovan). Det är inte uteslutet att kommissionen, om den inte hade begått detta misstag, skulle ha funnit att Vara utövade ett avgörande inflytande över beslut som fattades av ledningen för Schümann Sasol International under en stor del av tiden för det gemensamma företaget. I vart fall har kommissionen inte visat att Sasol i praktiken ensidigt bestämde innehållet i de beslut som fattades av ledningen för Schümann Sasol International (se punkt 107 ovan). Vidare ska det understrykas att det inflytande som utövades över ledningen för det gemensamma företaget är fullständigt relevant vad gäller möjligheten att hålla moderbolagen ansvariga för en överträdelse som det gemensamma företaget begått (se punkt 114 ovan).

Schümann Sasol Internationals kontrollorgan och bolagsstämma

116. Sökandena har hävdat att kommissionen inte med giltig verkan kunde fastställa att Sasol, med anledning av de beslutsbefogenheter som Vara förfogade över, på ett avgörande sätt påverkade de beslut som fattades av Schümann Sasol Internationals kontrollorgan och bolagsstämma.

117. Det finns anledning att nämna att de uppgifter som kommissionen angav i skälen 473 och 474 i det angripna beslutet innebär att såväl Sasol som Vara kunde blockera alla beslut som Schümann Sasol Internationals bolagsstämma och kontrollorgan fattade, med undantag av de som omfattades av artikel 1.5 i aktieägaravtalet om rösterna.

118. Bland de beslut som avses i artikel 1.5 i aktieägaravtalet om rösterna är det endast godkännande av investeringar som enligt kommissionens konsoliderade tillkännagivande om behörighet enligt förordning nr 139/2004 (EUT C 95, 2008, s. 1) omfattas av kategorin strategiska affärsbeslut som påverkar det gemensamma företaget.

119. Enligt punkt 69 i kommissionens konsoliderade tillkännagivande om behörighet enligt förordning nr 139/2004 avser de viktigaste vetorätterna beslut om utnämning och entledigande av högre företagsledare samt godkännande av det gemensamma företagets budget. Det förtydligas också här att den som har befogenhet att delta i beslut rörande den högre ledningsstrukturen (till exempel styrelseledamöter), normalt har möjlighet att utöva ett avgörande inflytande över ett företags affärspolitik. Detsamma gäller beslut som rör budgeten, eftersom det är budgeten som ger den exakta ramen för det gemensamma företagets verksamhet och i synnerhet de investeringar företaget kan göra.

120. Enligt bestämmelser i lag och avtal som reglerade det gemensamma företaget Schümann Sasol Internationals funktionssätt, hade emellertid Sasol Holding in Germany endast befogenhet att ensidigt avgöra beslut om godkännande av investeringar och inte de viktigaste besluten, det vill säga beslut angående budgeten, entledigande av personer i ledande ställning och företagets affärsplan.

121. Kommissionen har således inte visat genom en abstrakt bedömning grundad på bestämmelser i lag och avtal som reglerar det gemensamma företagets funktionssätt (se punkt 49 ovan), att Sasol, i Schümann Sasol Internationals kontrollorgan och vid dess bolagsstämma, ensamt kunde fatta samtliga strategiska affärsbeslut som rörde detta företag. Det framgår tvärtom av den abstrakta bedömningen att de viktigaste av dessa beslut skulle fattas gemensamt av Sasol Holding in Germany och Vara.

122. Det angripna beslutet innehåller vidare inte några konkreta uppgifter (se punkt 50 ovan) som visar att Sasol Ltd och Sasol Holding in Germany i realiteten, trots den vetorätt som Vara förfogade över, ensamma avgjorde vilka strategiska affärsbeslut som skulle fattas i det gemensamma företaget Schümann Sasol International.

123. Mot bakgrund av det ovan anförda finner tribunalen att kommissionen inte har visat att Sasol ensidigt avgjorde huvuddelen av de beslut som fattades av Schümann Sasol Internationals kontrollorgan och bolagsstämma och i synnerhet de strategiska affärsbesluten angående budgeten, företagets affärsplan och utnämningen av högre tjänstemän i dess ledning.

Huruvida Sasol Holding in Germany i realiteten utövade ett avgörande inflytande över Schümann Sasol Internationals beteende på marknaden

124. Det ska erinras om att det anges i skäl 475 i det angripna beslutet att ”med hänsyn till den situation som beskrivs i skälen 472–474 och särskilt Sasols förmåga att, såsom anges i artikel 1.5 i aktieägaravtalet om rösterna (exempelvis godkännande av kapitalinvesteringar), genomdriva sin vilja i samband med viktiga strategiska beslut om konsensus inte kunde uppnås, måste Sasol anses ha kontrollerat det gemensamma företaget”. I skäl 481 i det angripna beslutet fann kommissionen att ”Sasols kontroll över det gemensamma företaget [har] fastställts” och att ”de faktiska omständigheterna visa[r] att Sasol Holding in Germany utövat ett avgörande inflytande” över Schümann Sasol International.

125. Det framgår av det ovan anförda att kommissionen inte visade i det angripna beslutet att Sasol ensidigt avgjorde de beslut som fattades av ledningen för Schümann Sasol International och den största delen av de strategiska beslut som fattades av dess bolagsstämma och kontrollorgan (se punkterna 115 och 123 ovan).

126. Det ska även erinras om att kommissionen inte har visat genom direkt bevisning att Sasol Holding in Germany och Sasol Ltd utövade ett avgörande inflytande över Schümann Sasol Internationals kommersiella beteende.

127. När kommissionen fann att Sasol Holding in Germany och Sasol Ltd skulle hållas ansvariga för den överträdelse som Schümann Sasol Internationals dotterbolag Schümann Sasol begått, gjorde den således på flera punkter en oriktig bedömning. Följaktligen ska talan vinna bifall på den första grunden och det angripna beslutet ska ogiltigförklaras i den mån Sasol Holding in Germany och Sasol Ltd ålades ansvar för den överträdelse som Schümann Sasol begått.

128. Det angripna beslutet ska således ogiltigförklaras i den mån kommissionen konstaterade att Sasol Holding in Germany och Sasol Ltd hade deltagit i överträdelsen före den 1 juli 2002.

Sökandenas bevisning

129. Sökandena har föreslagit att C. D. I. (nuvarande ledamot av Sasol Wax Internationals styrelse) ska höras som vittne angående den omständigheten att den grundläggande inriktningen i den gemensamma strukturens affärspolitik och dess agerande under tiden för det gemensamma företaget fastställdes av Vara, genom Schümann och B. I.

130. Mot bakgrund av ovanstående bedömning anser tribunalen att detta vittnesmål inte är nödvändigt. Bevisningen kan således inte godtas.

2. Den andra grunden: Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany och Sasol Wax International har felaktigt hållits ansvariga för överträdelsen vad gäller Sasol-perioden

131. Sökandena har gjort gällande att kommissionen rättsstridigt höll moderbolaget Sasol Wax International, dettas moderbolag Sasol Holding in Germany och koncernens moderbolag Sasol Ltd, ansvariga för Sasol Wax agerande vad gäller Sasol-perioden som sträckte sig från den 1 juli 2002 till den 28 april 2005.

Den första delgrunden: Felaktig rättstillämpning vad angår möjligheten att hålla ett moderbolag ansvarigt för en överträdelse som dess dotterbolag begått enbart med stöd av en presumtion som grundas på ett innehav av 100 procent av aktiekapitalet

132. I skäl 494 i det angripna beslutet ansåg kommissionen följande:

”[R]ättspraxis har slagit fast att kommissionen kan presumera att moderbolag utövar ett avgörande inflytande över sina helägda dotterbolag. När en sådan presumtion tillämpas såsom är fallet här med Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH och Sasol Ltd, åligger det moderbolagen att kullkasta presumtionen genom att lägga fram bevis för att deras dotterbolag självständigt bestämde hur det skulle agera på marknaden.”

133. Enligt sökandena gjorde kommissionen sig skyldig till felaktig rättstillämpning såtillvida att den tillämpade en felaktig rättsnorm. Det saknas giltig rättslig grund för att presumera att ett 100-procentigt ägande i sig är tillräckligt för att det ska kunna fastställas att ett moderbolag är ansvarigt för den kartell som dess dotterbolag har deltagit i. Denna presumtion innebar ett åsidosättande av principen om personligt ansvar och oskuldspresumtionen.

134. Tribunalen erinrar, i denna del, om att i det särskilda fall där ett moderbolag äger samtliga aktier i ett dotterbolag som överträtt unionens konkurrensregler, kan detta moderbolag utöva ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende. Vidare föreligger det en presumtion som kan motbevisas om att moderbolaget verkligen utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende. Under dessa omständigheter är det tillräckligt att kommissionen visar att moderbolaget innehar hela aktiekapitalet i ett dotterbolag för att det ska presumeras att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets affärspolitik. Kommissionen kan då hålla moderbolaget solidariskt betalningsansvarigt för de böter som ålagts dotterbolaget, förutsatt att moderbolaget, på vilket det ankommer att motbevisa presumtionen, inte kan bevisa att dotterbolaget agerar självständigt på marknaden (se domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 30 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 60 och 61 och där angiven rättspraxis).

135. Presumtionen om ansvar till följd av ett bolags innehav av hela kapitalet i ett annat bolag är enligt rättspraxis inte enbart tillämplig när det finns ett direkt samband mellan moderbolaget och dotterbolaget, utan även i fall som det förevarande där ett indirekt samband föreligger genom ett annat mellanliggande bolag (domstolens dom av den 20 januari 2011 i mål C‑90/09 P, General Química m.fl. mot kommissionen, REU 2011, s. I‑1, punkt 90).

136. Följaktligen har kommissionen inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att den, när moderbolaget innehar dotterbolagets hela aktiekapital, kan presumera att nämnda moderbolag i likhet med de indirekta moderbolagen verkligen har utövat ett avgörande inflytande över dotterbolagets affärspolitik.

137. Om presumtionen att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag inte motbevisas kan kommissionen fastställa att dotterbolaget och de direkta och indirekta moderbolagen ingår i samma ekonomiska enhet och följaktligen utgör ett och samma företag enligt den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 31. Den omständigheten att moderbolagen och dotterbolaget utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG ger kommissionen möjlighet att tillställa moderbolagen ett beslut att ålägga böter utan att det behöver fastställas att moderbolagen personligen har deltagit i överträdelsen (se den rättspraxis som angetts ovan i punkt 36).

138. Genom denna åtgärd åsidosätts inte principen om personligt ansvar. Sasol Wax International Sasol Holding in Germany och Sasol Ltd har nämligen personligen påförts sanktioner för en överträdelse som de med anledning av sina nära ekonomiska och rättsliga band till Sasol Wax, vilka var en följd av innehavet av detta bolags hela aktiekapital, själva ansågs ha begått (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 34 nämnda målet Metsä-Serla m.fl. mot kommissionen, punkt 34).

139. Vad beträffar det påstådda åsidosättandet av oskuldspresumtionen bör det erinras om att enligt denna ska var och en som har blivit anklagad för en lagöverträdelse betraktas som oskyldig till dess att hans eller hennes skuld lagligen fastställts. Oskuldspresumtionen utgör således hinder mot ett formellt fastställande av, och till och med mot en antydan om, att en anklagad person är skyldig till en bestämd överträdelse i ett beslut som avslutar förfarandet, när personen i fråga inte har kommit i åtnjutande av alla de garantier som normalt beviljas vid utövandet av rätten till försvar inom ramen för ett förfarande som handläggs på sedvanligt sätt och som mynnar ut i ett beslut om huruvida anklagelsen var välgrundad (förstainstansrättens dom av den 12 oktober 2007 i mål T‑474/04, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse mot kommissionen, REG 2007, s. II‑4225, punkt 76).

140. När oskuldspresumtionen tillämpas på det konkurrensrättsliga området måste den anpassas till att konkurrensrätten till skillnad från brottmål, vilka med nödvändighet avser en person med rättskapacitet (fysisk eller juridisk person), är tillämplig på ett företag som utgör en ekonomisk enhet, i förekommande fall, bildad av flera juridiska personer. Dessutom är de bolag som leder koncernen fria att omorganisera sin interna struktur bland annat genom att för vissa verksamheter skapa bolag som är särskilda juridiska personer.

141. Under dessa förhållanden kan, i syfte att bevara den ändamålsenliga verkan av unionens konkurrensrätt, enbart det faktum att ett moderbolag har ett helägt eller nästan helägt dotterbolag som direkt har deltagit i överträdelsen, vara tillräckligt för att kommissionen ska kunna slå fast att moderbolaget är ansvarigt. När kommissionen väl har meddelat sin invändning ankommer det på moderbolaget att bevisa motsatsen och att visa att moderbolaget och dess dotterbolag inte bildade en ekonomisk enhet. Kommissionen har följt denna linje och uppmärksamt studerat de bevis som sökandena har förebringat och har således tillämpat oskuldspresumtionen.

142. Av detta följer att talan inte kan vinna bifall vad avser den andra grundens första del.

Den andra delgrunden: Det påstått oriktiga konstaterandet att presumtionen inte har motbevisats

143. Sökandena anser att de med hjälp av de bevis som återfinns i deras svar på meddelandet om invändningar har visat att Sasol Wax International i själva verket inte hade utövat något avgörande inflytande över Sasol Wax, eftersom bolaget inte var involverat vare sig i de strategiska affärsbesluten eller i den operationella driften.

Det angripna beslutet

144. Vad angår de bevis som sökandena lade fram inom ramen för sitt svar på meddelandet om invändningar, anförde kommissionen följande i det angripna beslutet:

”…

(498) Vad de ledande administratörerna beträffar och den roll som Sasol Wax GmbH:s kontrollorgan spelade samt dess sammansättning, har Sasol erkänt att Sasol Wax International AG hade rätt att utse ledande administratörer och ledamöter till Sasol Wax GmbH:s kontrollorgan. Det har även bekräftats att flera ledamöter i Sasol Wax GmbH:s kontrollorgan under årens lopp var styrelseledamöter i Sasol Wax International AG. Sasol har emellertid hävdat att dessa påståenden är grundlösa, då kontrollorganet inte fyllde någon viktig funktion (ingen faktisk kontroll över Sasol Wax GmbH:s drift eller strategi). Kontrollorganet handhades av före detta anställda vid Vara och den hade inte något som helst inflytande över Sasol Wax GmbH:s agerande. Att Sasol International AG hade rätt att utse styrelseledamöterna och ledamöterna i kontrollorganet är för det första tillräckligt för att det ska sakna betydelse huruvida det fortsatte att vara beroende av Varas före detta anställda. Vad för det andra gäller kontrollorganets roll, innehåller bolagsordningen en förteckning över vissa frågor angående vilka kontrollorganet är behörigt, exempelvis utnämning, entledigande och tillsyn av ledningen, godkännande av årsredovisningen och budgeten, godkännande av investeringar som överstiger 0,5 miljoner euro och ändringar av den kommersiella organisationen. Även om Sasol har påstått att ingen av dessa befogenheter spelade någon påtaglig roll för Sasol Wax GmbH:s kommersiella beteende, att det aldrig funnits något exempel på omständigheter under vilka kontrollorganet skulle haft något som helst inflytande över driften av Sasol Wax GmbH och att Sasol Wax GmbH:s administratörer hade för vana att besluta om väsentliga åtgärder som rörde Sasol Wax GmbH:s strategiska kommersiella beteende utan att begära kontrollorganets medgivande, visar de befogenheter som tillerkänns kontrollorganet att det förutsattes att kontrollorganet i realiteten skulle spela en strategisk och finansiell roll och utöva ansvar som inte avsåg bolagets löpande drift vilken bolagets styrelse och administratörer vanligtvis ansvarade för.

(499) Sasol har även hävdat att den omständigheten att Sasol Wax International AG saknade inflytande bekräftas av att de företrädare för Sasol som var närvarande vid de tekniska mötena fortfarande var före detta anställda vid Vara och att cheferna för de affärsenheter vilkas verksamhet berördes av de tekniska mötena inte hade någon relation till Sasol Ltd. Vad gäller beteendet hos de så kallade före detta anställda vid Vara, var dessa personer, vid den tidpunkt då de bedrev den otillåtna verksamheten, anställda i Sasolkoncernen och den omständigheten att de tidigare varit anställda vid Vara eller att deras direkta arbetsgivare hade varit ett dotterbolag till Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH eller Sasol Ltd, saknar relevans eftersom det är möjligt att visa att moderbolagen utövade ett avgörande inflytande över detta dotterbolag.”

Allmänna synpunkter

145. För att motbevisa presumtionen att moderbolaget utövar ett sådant avgörande inflytande över dotterbolagets agerande som beskrivits ovan i punkt 134, åligger det enligt rättspraxis sökandena att förebringa bevisning för de organisatoriska, ekonomiska och rättsliga band mellan Sasol Wax och Sasol Wax International som de anser vara av sådant slag att de utvisar att de bolagen inte utgjorde en ekonomisk enhet. Tribunalen ska i sin bedömning ta hänsyn till samtliga omständigheter som kommit till dess kännedom. Arten och betydelsen av dessa omständigheter kan variera beroende på de särskilda förhållandena i det enskilda fallet (förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i det ovan i punkt 108 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 65, fastställd genom domstolens dom av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 30 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, och tribunalens dom av den 13 juli 2011 i mål T‑39/07, ENI mot kommissionen, REU 2011, s. II‑4457, punkt 95).

146. Denna presumtion bygger på ett konstaterande att ett företag som innehar hela kapitalet i ett dotterbolag, förutom i rena undantagsfall, kan ha ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende mot bakgrund av enbart detta kapitalinnehav, samt vidare att svaret på frågan huruvida detta inflytande verkligen utövas vanligtvis bäst kan sökas i kretsen av företag på vilka presumtionen tillämpas (domstolens dom av den 29 september 2011 i mål C‑521/09 P, Elf Aquitaine mot kommissionen, REU 2011, s. I‑8947, punkt 60).

147. Tillämpningen av en sådan presumtion motiveras vidare av det faktum att moderbolaget när det är dotterbolagets enda aktieägare, förfogar över alla möjliga medel för att säkerställa att dotterbolaget rättar sig efter moderbolaget i sitt kommersiella beteende. Det är i princip den enda aktieägaren som bestämmer omfattningen av dotterbolagets självständighet genom att anta dess bolagsordning, som utser dotterbolagets ledning och som fattar eller godtar dotterbolagets strategiska affärsbeslut, i förekommande fall genom att ha företrädare i dotterbolagets organ. Vidare upprätthålls den ekonomiska enheten mellan moderbolaget och dess dotterbolag i allmänhet genom skyldigheter som följer av den nationella bolagsrätten – såsom skyldigheten att inge koncernredovisning och dotterbolagets skyldighet att regelbundet lämna in rapporter om sin verksamhet till moderbolaget – och genom att dotterbolagets årsbokslut ska godkännas av bolagsstämman, vilken endast består av moderbolaget, vilket nödvändigtvis innebär att moderbolaget, i vart fall i stora drag, följer dotterbolagets affärsverksamhet.

148. Det ska vidare, när det gäller ett helägt eller nästan helägt dotterbolag med ett enda moderbolag, anmärkas att det i princip endast finns ett kommersiellt intresse och att ledamöterna i dotterbolagets organ utnämns och väljs av den enda aktieägaren, som kan ge dem instruktioner, i vart fall informellt, och uppställa krav med avseende på deras prestationer. I ett sådant fall föreligger nödvändigtvis en förtroenderelation mellan dotterbolagets ledning och ledningen i moderbolaget, och dessa personer agerar nödvändigtvis på ett sådant sätt att de företräder och främjar det enda kommersiella intresse som finns, nämligen moderbolagets (se även punkt 35 ovan). Moderbolagets och dotterbolagets enhetliga beteende på marknaden är således säkerställt, oberoende av i vilken grad dotterbolagets ledning kan agera självständigt vad gäller dotterbolagets drift, vilken ingår i dotterbolagets affärspolitik i egentlig mening. I allmänhet fastställer den enda aktieägaren själv med beaktande av sina egna intressen reglerna för beslutsfattande i dotterbolaget och omfattningen av dotterbolagets operativa självständighet, vilket aktieägaren kan ändra på eget initiativ genom att ändra de bestämmelser som reglerar dotterbolagets verksamhet, genom beslut om omstrukturering eller genom att upprätta informella strukturer för beslutsfattandet.

149. Det är således motiverat att tillämpa presumtionen att moderbolaget faktiskt utövat ett avgörande inflytande över dotterbolagets kommersiella beteende. Presumtionen täcker nämligen, när den föreskriver att den omständigheten att ett enda moderbolag innehar hela eller nästan hela kapitalet i dotterbolaget i princip innebär att de två bolagen uppträder enhetligt på marknaden, karaktäristiska situationer vad gäller förhållandet mellan ett dotterbolag och dess enda moderbolag.

150. De berörda bolagen har icke desto mindre, efter mottagandet av meddelandet om invändningar, fullt ut möjlighet att visa att de mekanismer som beskrivits ovan i punkterna 147 och 148 och som i allmänhet leder till en anpassning av dotterbolagets kommersiella beteende till moderbolagets, inte fungerade normalt, vilket ledde till att koncernen inte längre kunde anses utgöra en ekonomisk enhet.

Den operationella driften av Sasol Wax

151. Sökandena anser att de har visat att Sasolkoncernen bedrev strategin att inte blanda sig i sitt självständiga dotterbolag Sasol Wax beteende. De har härvidlag åberopat ett meddelande som ledarna för Sasol Wax International undertecknade den 9 april 2001.

152. Enligt sökandena skulle således ”ämnen som rör den löpande driften behandlas av Sasol Wax … i egenskap av självständig enhet”, medan ”visioner, uppdrag och strategier” skulle utarbetas av Sasol Wax International. Vidare hade Sasol Wax ledare inte vid något tillfälle konfronterats med att Sasol Wax International utövat sin vetorätt och dess ledare minns inte att de gett några instruktioner till Sasol Wax företagsledare under Sasol-perioden.

153. Tribunalen har härvidlag redan uttalat att det förhållandet i sig att ett dotterbolag har en egen lokal företagsledning och egna resurser, även om det anses styrkt, inte bevisar att detta bolag bestämmer sitt beteende på marknaden självständigt i förhållande till sitt moderbolag. Att uppgifterna delas upp mellan dotterbolagen och deras moderbolag och framför allt att den löpande driften anförtros ett helägt dotterbolags lokala ledning är nämligen ett vanligt förfarande för stora företag som består av en mängd dotterbolag som i sista hand innehas av samma moderbolag. Följaktligen kan i det fall där hela eller nästan hela aktiekapitalet i det dotterbolag som direkt var involverat i överträdelsen innehas av moderbolaget, den bevisning som förebringats härvidlag inte kullkasta presumtionen att moderbolaget verkligen utövat ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Alliance One International mot kommissionen, punkterna 130 och 131).

154. En sådan lösning är för övrigt motiverad med hänsyn till övervägandena ovan i punkterna 35, 147 och 148, av vilka det följer att ledarna för det dotterbolag som är helägt eller nästan helägt av ett enda moderbolag vanligtvis agerar som företrädare och främjare enbart av de aktuella affärsintressena, det vill säga det enda moderbolagets affärsintressen. När de utövar sina oberoende befogenheter säkerställer de således att dotterbolagets kommersiella beteende överensstämmer med den övriga koncernens beteende.

155. Härav följer att tribunalen inte kan godta sökandenas påståenden att den oberoende driften av Sasol Wax visar att Sasol Wax och Sasol Wax International inte längre kan anses utgöra en ekonomisk enhet.

De strategiska affärsbesluten

156. Sökandena har anfört att Sasol Wax International inte hade använt sig av sin befogenhet att utse ledarna för Sasol Wax och inte hade ersatt den tidigare ledningen för HOS. Sasol Wax styrdes av tre före detta ledare för HOS, som en oberoende ekonomisk enhet i enlighet med familjen Schümanns tradition. Kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den förnekade att denna omständighet var relevant i det angripna beslutet och ansåg att det räckte att Sasol Wax International hade befogenhet att utse företagsledarna.

157. Det bör påpekas att tribunalen inte godtog ett sådant argument i domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Alliance One mot kommissionen, punkt 137. Vad angår den befogenhet som den enda associerade, i detta fall Sasol Wax International, hade att utse Sasol Wax ledare efter det att detta bolags hela aktiekapital förvärvats, kan det endast ha varit genom ett beslut av moderbolaget som nämnda ledare behöll sina befattningar och detta visar att de hade nära band till moderbolaget. Följaktligen kan denna omständighet inte kullkasta presumtionen att moderbolaget utövade ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende.

158. Sökandena har vidare betonat att de företett protokoll från alla möten i Sasol Wax och Sasol Wax Internationals kontrollorgan. Ingen av dessa handlingar innehåller någon som helst indikation på påtagligt inflytande över Sasol Wax från dess direkta och indirekta moderbolags sida. Dessutom hade Sasol Wax ledare för vana att ta initiativ som rörde bolagets strategiska kommersiella beteende utan att begära kontrollorganets eller de associerades medgivande. Så var fallet med de långsiktiga leveransavtalen med ExxonMobil och Shell om placering av personal i Sasol Wax mest lönsamma projekt, vilket förhandlades fram och ingicks enbart av Sasol Wax ledare. Detsamma gällde ett program för kostnadsreducering och utläggning av Sasol Wax logistiktjänster på entreprenad.

159. Det måste slås fast att Sasol Wax initiativ inte avsåg de strategiska affärsbeslut som är viktigast när det ska bedömas huruvida ett dotterbolag och dess moderbolag agerat som en enhet på marknaden, såsom beslut angående budgeten, stora investeringar eller utnämning av högre chefer. Sökandena har inte bestritt att kontrollorganet var behörigt att godkänna Sasol Wax årsbokslut.

160. Mot bakgrund av det ovan anförda ska det följaktligen slås fast att sökandenas argument inte visar att den sedvanliga mekanism för säkerställande av moderbolagets och dess helägda dotterbolags enhetliga beteende på marknaden som ligger till grund för presumtionen om ett verkligt avgörande inflytande hade upphört att fungera (se punkterna 147 och 148 ovan). Kommissionen kunde således med giltig verkan fastställa att det rörde sig om en ekonomisk enhet som motsvarar begreppet företag såsom det definieras i artikel 81 EG.

Huruvida presumtionen kan motbevisas

161. Sökandena har anfört att om det anses att de trots all bevisning som de lagt fram, inte lyckats kullkasta presumtionen om faktisk kontroll från moderbolagets sida och ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende, är den presumtionen i realiteten omöjlig att motbevisa, i strid med artikel 2 i förordning nr 1/2003 samt motiveringsskyldigheten, principen om personligt ansvar och oskuldspresumtionen.

162. Det kan härvidlag noteras att de argument som sökandena har lagt fram i syfte att motbevisa ifrågavarande presumtion, beskriver hur ett stort internationellt företag vanligtvis fungerar, vars lokala enhet Sasol Wax styrs av ledare som behåller sina befattningar genom beslut av bolagets moderbolag som innehar samtliga aktier, som beslutat att delegera befogenheten att styra affärspolitiken i strikt mening och behållit makten att fatta strategiska affärsbeslut i Sasol Wax kontrollorgan och bolagsstämma.

163. Att presumtionen motbevisas är emellertid inte en fråga om bevisningens mängd eller hur detaljerad denna är när bevisningen utvisar att sedvanliga organisatoriska förhållanden föreligger i ett stort multinationellt företag, i vilket den verkställande ledningens befogenheter har delegerats till ledarna för lokala enheter. För att motbevisa presumtionen ska ovanliga omständigheter påvisas som utvisar att koncernens ekonomiska enhet har brutits, trots att koncernens dotterbolag är helägda av moderbolagen, och att detta beror på att mekanismerna för att anpassa dotterbolagens och moderbolagens kommersiella beteende inte fungerar på sedvanligt vis.

164. Sökandena har emellertid inte förebringat någon sådan bevisning i förevarande mål.

165. Det ska också erinras om att domstolen och tribunalen redan har konstaterat att presumtionen om moderbolagets avgörande inflytande över sitt dotterbolags beteende inte är omöjlig att motbevisa. Det framgår av rättspraxis att en presumtion, även om den är svår att motbevisa, är godtagbar så länge som den står i proportion till det legitima mål som eftersträvas, det finns en möjlighet att lägga fram motbevis och rätten till försvar är säkerställd (domstolens dom i det ovan i punkt 151 nämnda målet Elf Aquitaine mot kommissionen, punkt 62, och tribunalens dom av den 27 september 2012 i mål T‑343/06, Shell Petroleum m.fl. mot kommissionen, REU 2012, punkt 54). Så är fallet vad gäller presumtionen om en ekonomisk enhet mellan dotterbolaget och dess enda moderbolag, även med hänsyn till resonemangen i punkterna 147–150 ovan.

166. Följaktligen ska sökandenas anmärkning avvisas angående det omöjliga i att motbevisa ifrågavarande presumtion.

Slutsats

167. Mot bakgrund av det ovan anförda finner tribunalen att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den slog fast att Sasol Wax och Sasol Wax International utgjorde en ekonomisk enhet i den mening som avses i den rättspraxis som anges ovan i punkt 36, eftersom de bolag som utgjorde denna enhet kunde hållas solidariskt ansvariga för ifrågavarande överträdelse.

168. För övrigt bör det noteras att sökandena inte har framfört något specifikt argument i syfte att kullkasta presumtionen att Sasol Holding in Germany och Sasol Ltd i realiteten hade ett avgörande inflytande över Sasol Wax Internationals kommersiella beteende.

169. Följaktligen kan talan inte bifallas på någon del av den första grunden.

Sökandenas bevisning

170. Sökandena har föreslagit att C. D. I. och R. G. S., som ledde Sasol Wax under Sasol-perioden ska höras i egenskap av vittnen angående den omständigheten att varken Sasol Wax International eller Sasol Ltd gav några instruktioner till sitt dotterbolag och att Sasol Wax på ett självständigt sätt bestämde sitt kommersiella beteende.

171. Mot bakgrund av det ovan anförda anser tribunalen att nämnda vittnesmål inte kan påverka frågan huruvida Sasol Wax International, Sasol Holding in Germany och Sasol Ltd ska hållas ansvariga för den överträdelse som Sasol Wax begått. Följaktligen kan sökandenas bevisning inte godtas.

3. Den tredje grunden: Den omständigheten att Vara inte betraktats som solidariskt ansvarigt under Schümann-perioden och tiden för det gemensamma företaget

172. Sökandena har hävdat att HOS, som var direkt involverat i överträdelsen under Schümann-perioden, kontrollerades av Vara och slutgiltigt av Schümann personligen. Även under tiden för det gemensamma företaget hade Vara åtminstone deltagit i kontrollen över den operationella enheten Schümann Sasol. Genom att kommissionen inte höll Vara ansvarigt för HOS och Schümann Sasols agerande och enbart fastställde att Sasol var solidariskt ansvarigt för tiden för det gemensamma företaget, diskriminerade den Sasol i förhållande till Vara.

173. Kommissionen har inte alls förklarat varför den behandlade Sasol på ett annat sätt än Vara/Schümann. Sökandena har vidare erinrat om de principer som kan härledas ur domen i det ovan i punkt 33 nämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkt 105.

174. Detta agerande från kommissionens sida försvårar på ett allvarligt sätt de möjligheter som Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany och Sasol Wax International förfogar över för att väcka regresstalan mot Schümann och/eller Vara, eftersom Sasol skulle vara tvunget att visa att dessa deltagit i överträdelsen. Det vore dock ytterst svårt att visa detta, i och med att sökandena skulle behöva förklara varför kommissionen inte ålagt vare sig Vara eller Schümann något ansvar. Dessutom skulle konstaterandet av de båda sistnämndas solidariska ansvar vara så mycket viktigare för Sasol eftersom kartellen hade grundats av bland andra HOS och Schümann vid en tidpunkt då Sasol inte bedrev någon verksamhet i den europeiska paraffinvaxsektorn.

175. Eftersom kommissionen inte slog fast att Vara var solidariskt ansvarigt, tillämpade den slutligen inte det tak på 10 procent av Varas omsättning som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.

176. Kommissionen har gjort gällande att den åtnjuter ett utrymme för skönsmässig bedömning när den avgör vilka enheter i ett företag som ska anses vara ansvariga för en överträdelse. Det ska göras en bedömning av varje fall för sig och kommissionen är inte skyldig att motivera att den inte fattar liknande beslut med avseende på tredjeman som de som riktats till de enheter som bedömts vara ansvariga.

177. Kommissionen har i vart fall anfört att ett företag som genom sitt beteende åsidosatt artikel 81 EG enligt rättspraxis inte kan undgå varje påföljd med motiveringen att ett annat företag inte har påförts böter. Även om kommissionen begick ett misstag genom att inte hålla Vara ansvarigt för överträdelsen, måste iakttagandet av likabehandlingsprincipen vara förenligt med legalitetsprincipen, enligt vilken ingen till sin egen förmån kan åberopa en lagstridig åtgärd som har gynnat någon annan.

178. Inledningsvis ska det framhållas att eftersom talan ha vunnit bifall på den första grunden saknas anledning att pröva huruvida likabehandlingsprincipen har åsidosatts vad angår tiden för det gemensamma företaget, då det angripna beslutet har ogiltiförklarats i det hänseendet.

179. I följande punkter ska tribunalen enbart pröva sökandenas anmärkning om diskriminering av Vara och Schümann vad gäller Schümann-perioden.

180. Det ska först påpekas att kommissionen uttryckligen medga