ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35.

Däremot är det en helt annan sak huruvida medlen för att nå det målet är lämpliga och nödvändiga. Vid en första anblick utgör den omständigheten att § 97 LBG har en allmän och absolut karaktär ett problem. Prövotiden får under inga omständigheter förlängas och perioderna av bortavaro, oavsett hur berättigade de än må vara, räknas som perioder under vilka den provanställda tjänstemannen anse ha brustit i sina åligganden under provanställningen. Tjänstemän som inte godkänns omfattas dessutom av en karensperiod på i princip ett år under vilken de inte får ansöka om att delta i ett nytt urvalsförfarande. Även om jag förstår att det kan vara nödvändigt att pröva de provanställda tjänstemännen har jag svårt att förstå varför en sådan prövning måste pågå i just två år och varför den tyska lagstiftningen inte erbjuder någon som helst flexibilitet i fråga om möjligheterna att skjuta upp utgången av provanställningen, framför allt när föräldraledighet tas ut. Den provanställda tjänstemannens bortavaro på grund av föräldraledighet straffas dessutom dubbelt. Bortavaron utgör inte enbart ett hinder för att slutligen utnämnas till tjänsten utan hindrar även under ett års tid tjänstemannen från att delta i ett nytt urvalsförfarande. Till stöd för sin uppfattning har delstaten Berlin anfört skäl kopplade till behovet av en väl fungerande verksamhet. Det rör sig emellertid endast om allmänna påståenden. Det framgår inte av handlingarna i målet att verksamheten skulle ha drabbats av allvarliga störningar om H:s tjänst hade lämnats vakant. H:s arbetsgivare tycks dessutom inte ha kontrollerat huruvida den aktuella tjänsten tillfälligt kunde ha tillsatts med en annan person. Den omständigheten att en provanställning, vid chefstjänster inom offentlig förvaltning, i undantagsfall kan förlängas om tjänstemannen, bland annat på grund av föräldraledighet, inte har kunnat fullgöra hela den provanställningstid som krävs, ( 40 ) försvagar kraftigt det åberopade argumentet om behovet av en väl fungerande verksamhet. Granskningen av den provanställda tjänstemannen, det vill säga det mål som eftersträvas med 97 § LBG, kan lika gärna genomföras när tjänstemannen återgår till sitt arbete efter föräldraledigheten, vilket innebär att den mindre förmånliga behandlingen av provanställda tjänstemän som befinner sig på föräldraledighet – som i huvudsak kan antas vara kvinnor – i slutändan inte är nödvändig för att nå det eftersträvade målet. Till detta kommer att de negativa konsekvenserna av bortavaro på grund av föräldraledighet går långt utöver vad som är nödvändigt för att nå det eftersträvade målet.
11.

Artikel 2d (”Ogiltighet”) har följande lydelse: ”1. Medlemsstaterna ska se till att ett prövningsorgan som är oberoende av den upphandlande myndigheten förklarar ett avtal ogiltigt eller att ogiltigheten beror på ett beslut från ett sådant prövningsorgan, a) om den upphandlande myndigheten har tilldelat ett kontrakt utan föregående offentliggörande av ett meddelande om offentlig upphandling i Europeiska unionens officiella tidning utan att detta är tillåtet i enlighet med direktiv 2004/18/EG, b) när det föreligger en överträdelse av artiklarna 1.5, 2.3 eller 2a.2 i detta direktiv, om denna överträdelse har berövat den anbudsgivare som ansökt om prövning möjligheten att rikta anspråk före ingåendet av avtalet, i kombination med en överträdelse av direktiv 2004/18/EG, om den överträdelsen har inverkat på möjligheterna för den anbudsgivare som ansöker om prövning att erhålla kontraktet, c) i de fall som avses i artikel 2b c andra stycket i detta direktiv om medlemsstaten har åberopat undantag från den period under vilken avtal inte får ingås om de bygger på ett ramavtal och ett dynamiskt inköpssystem. 2. Följderna av att ett avtal anses vara ogiltigt ska bestämmas i nationell lagstiftning. I nationell lagstiftning får det därför föreskrivas ett retroaktivt upphörande av alla avtalsskyldigheter eller en begränsning av upphörandet till att omfatta de skyldigheter som ännu inte har fullgjorts. I det senare fallet ska medlemsstaterna föreskriva tillämpning av andra sanktioner enligt artikel 2e.2. 3. Medlemsstaterna får föreskriva att det prövningsorgan som är oberoende av den upphandlande myndigheten inte behöver anse att ett avtal är ogiltigt, även om det har tilldelats på olagligt sätt av de skäl som anges i punkt 1, om prövningsorganet finner, efter att ha undersökt alla relevanta omständigheter, att tvingande hänsyn till ett allmänintresse kräver att avtalets giltighet bör upprätthållas. I detta fall ska medlemsstaterna föreskriva alternativa påföljder enligt artikel 2e.2 som ska tillämpas i stället. Ekonomiska intressen av att avtalets giltighet upprätthålls får endast betraktas som tvingande hänsyn om ogiltighet i undantagsfall skulle leda till oproportionerliga följder. Ekonomiska intressen med direkt koppling till avtalet i fråga ska emellertid inte utgöra tvingande hänsyn till ett allmänintresse. Ekonomiska intressen med direkt koppling till avtalet omfattar bland annat kostnader för förseningar i samband med fullgörandet av avtalet, kostnader i samband med inledandet av ett nytt upphandlingsförfarande, kostnader i samband med byte av ekonomisk aktör samt kostnader för rättsliga skyldigheter i samband med ogiltighet. …”.
10.

Sedan A hade ansökt hos centralskattenämnden om ett skatterättsligt förhandsavgörande i syfte att vinna klarhet i huruvida den lastnings- och lossningsverksamhet som A utförde för sina kunders räkning via en underentreprenör kunde undantas från mervärdesskatt med stöd av 71 § tredje punkten mervärdesskattelagen, fastslog centralskattenämnden genom beslut av den 1 oktober 2014 att dessa lastnings- och lossningstjänster inte skulle anses utgöra tjänster som är undantagna från mervärdesskatt i den mening som avses i 71 § tredje punkten mervärdesskattelagen (vilken införlivar artikel 148 a, c och d i mervärdesskattedirektivet med finländsk rätt). Centralskattenämnden motiverade sin bedömning med att det följer av EU-domstolens praxis att tjänster som tillhandahålls för internationella fartyg eller deras last kan undantas från mervärdesskatt endast om de aktuella tjänsterna utförs i det sista handelsledet och att lastnings- och lossningstjänsterna i det fall som avsågs i ansökan enligt centralskattenämndens uppfattning tillhandahölls i ett handelsled som föregick det sista handelsledet.
a)

icke-isolerad intermediär: en intermediär som under syntesen inte avsiktligt avlägsnas från den utrustning i vilken syntesen äger rum (utom för provtagning). Sådan utrustning omfattar reaktionskärlet med kringutrustning och all utrustning genom vilken ämnet passerar under en kontinuerlig eller satsvis process samt rörledningar för överföring från ett kärl till ett annat inför nästa reaktionssteg; däremot omfattas inte tankar eller andra kärl i vilka ämnet lagras efter tillverkningen.
58.

Enligt min uppfattning är det möjligt att uppnå det syftet genom att beakta följande: i) den tid under vilken avgifter betalats in av arbetstagaren och dennes arbetsgivare, ii) storleken på dessa avgifter, och iii) den berörde arbetstagarens antal arbetstimmar (om arbetstagaren är deltids- eller heltidsarbetande). Enligt den hänskjutande domstolens uppgifter förefaller det som om det spanska systemet beaktar just dessa faktorer beträffande heltidsarbetande arbetstagare och ”horisontellt” deltidsarbetande arbetstagare. Varje arbetstagare (som betalar avgifter under lika lång tid) erhåller arbetslöshetsersättning under lika lång tid. En person som arbetar 50 procent av en heltid erhåller emellertid en däremot svarande reducerad ersättning till följd av de lägre avgifter som betalts grundat på den lägre deltidslönen. Detta är helt förenligt med principen om tidsproportionalitet. ( 32 )
5.

Enligt den hänskjutande domstolens framställning regleras beskattning av kapitalvinster i Förenade kungariket huvudsakligen i Taxation of Chargeable Gains Act 1992 (1992 års lag om beskattning av kapitalvinster, nedan kallad TCGA). Enligt section 2.1 TCGA ( 9 ) skulle en person påföras kapitalvinstskatt för kapitalvinster som denne gjort under ett redovisningsår under vilket han någon gång haft sin hemvist i Förenade kungariket eller varit stadigvarande bosatt i Förenade kungariket, det vill säga stadigvarande vistades där. Enligt section 69 i TCGA, i den lydelse som var tillämplig på omständigheterna i det nationella målet, skulle förvaltare behandlas som ”en enda och fortgående personsammanslutning” som är skild från de personer som vid olika tidpunkter kan vara förvaltare. I samma section angavs att ”sammanslutningen ska anses ha hemvist och stadigvarande säte i Förenade kungariket såvida inte den allmänna förvaltningen av trusten sker utanför Förenade kungariket och förvaltarna, eller en majoritet av dem, för tillfället inte har sin hemvist eller stadigvarande vistas i Förenade kungariket”.
77.

För det andra etablerades projektet enligt artiklarna 7.1 och 8.1 i förordning nr 1267/1999. I det ursprungliga beslutet om ISPA av den 13 december 2001 beräknades slutdatum för byggprojektet till den 31 december 2004. Det skulle således vara klart under en treårsperiod (plus ytterligare två år under vilka betalningar skulle ha genomförts). Kommissionen antog emellertid ett beslut den 27 december 2004 som ändrade finansieringsavtalet genom angivande av att beräknat slutdatum för byggprojektet var den 31 december 2008. Enligt artikel 8.1 a i förordning nr 1267/1999 skulle åtaganden ha fullgjorts under tiden från det beslutet till slutdatum genom årliga delbetalningar. Det förelåg således åtaganden under en period som sträckte sig från det ursprungliga beslutet om ISPA av den 13 december 2001 till den 31 december 2008. Det är uppenbarligen en flerårig period.
4.

Klaganden i det nationella målet, Furkan Tekdemir, föddes den 16 juni 2014 i Tyskland. Han är turkisk medborgare och har ett turkiskt pass. Den 10 juli 2014 ansökte han vid Kreis Bergstraße (utlänningsmyndigheten, Tyskland) om att beviljas uppehållstillstånd med stöd av 33 § i Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Aufenthaltsgesetz) (lagen om utlänningars vistelse, förvärvsarbete och integration i Förbundsrepubliken Tyskland) av den 30 juli 2004, ( 3 ) i den lydelse som offentliggjordes den 25 februari 2008 ( 4 ) (Aufenthaltsgesetz) (nedan kallad AufenthG), senast ändrad genom artikel 3 i Asylverfahrensbeschleunigungsgesetz (lagen om påskyndande av asylförfaranden) av den 23 oktober 2015. ( 5 ) I nämnda bestämmelse föreskrivs att ”ett barn som föds i Tyskland får ex officio beviljas uppehållstillstånd om en av föräldrarna har ett uppehållstillstånd, ett bosättningstillstånd eller ett permanent EU‑uppehållstillstånd. Om båda föräldrarna, eller den förälder som är ensam vårdnadshavare, vid tidpunkten för födseln har ett uppehållstillstånd, ett bosättningstillstånd eller ett permanent EU‑uppehållstillstånd, ska det barn som har fötts i Tyskland ex officio beviljas uppehållstillstånd. Ett barn som har fötts i Tyskland, vars far eller mor vid tidpunkten för födseln innehar en visering eller har rätt att uppehålla sig i Tyskland utan visering, ska anses ha rätt att uppehålla sig i landet fram till dess att viseringen eller den lagenliga vistelsen utan visering har löpt ut.”
121.

Det kan emellertid, tvärtemot vad Chin Haur hävdat vid tribunalen, konstateras att rådet inte enbart grundade sig på denna omständighet i punkt 64 i den omtvistade förordningen. Rådet grundande sig nämligen på två andra omständigheter, dels på fastställandet att Chin Haur – som stod för en stor del (42 procent) av importen av cyklar till unionen – var inblandat i omlastning, dels på det förhållandet att de berörda parter som stod för 9 procent av nämnda import inte hade samarbetat i undersökningen. Såsom anförts ovan ( 73 ) kunde visserligen inte det bristande samarbetet i sig ge stöd för antagandet att omlastning förekom. Mot bakgrund av den avsevärda ökningen av importen av cyklar från Indonesien till Unionen som ägde rum omedelbart efter höjningen av antidumpningstullen på import med ursprung i Kina ( 74 ) och de uppgifter som framkom i fastställandet avseende Chin Haur om att omlastningar via Indonesien förekom, kunde det bristande samarbetet utgöra ytterligare ett indicium till stöd för slutsatsen att sådant bruk förekom. ( 75 ) Under dessa förhållanden förfogade rådet över tillräckligt många samstämmiga indicier enligt rättspraxis för att motivera slutsatsen att kringgående via Indonesien förekom i förevarande fall.
73.

Vad gäller de övriga invändningar som framställts mot skyldigheten till återbetalning, vilken omfattar ränta som ska betalas på grund av att den som betalat in beloppen inte kunnat förfoga över dessa, är det tillräckligt att konstatera att det inte har styrkts att den som betalat in antidumpningstullarna (Wortmann) kan ha berikat sig på ett oberättigat sätt genom att ha övervältrat det mottagna beloppet på tredje part. Denna omständighet har inte ens åberopats, vad beträffar huvudfordran, av den tyska tullmyndigheten, som utan förbehåll betalade tillbaka det inbetalade beloppet till Wortmann. Än mindre skulle man kunna anföra denna invändning för att inte betala ränta som bygger på att den som betalat in belopp inte kunnat förfoga över dessa, under den tid då de på ett oberättigat sätt – objektivt sett – innehölls av myndigheten.
10.

Innan Franz Lesar blev tjänsteman betalade han in pensionsavgifter till pensionskassan för anställda (Pensionsversicherungsanstalt der Angestellten) (nedan kallad försäkringsorganet). Inbetalningarna gjordes under hela hans tid som lärling och under hans anställningsförhållande, såväl före som efter 18 års ålder.
41.

Syftet med det omdelbara avdraget är bland annat att säkerställa neutraliteten i det gemensamma systemet för mervärdesskatt och att inte utsätta den beskattningsbara personen för en ekonomisk risk genom att helt eller delvis belasta den beskattningsbara personen med denna skatt. ( *19 ) Av det skälet ska den period under vilken mervärdesskatt belastat den förvärvade varan eller den tjänst som tillhandahålls och under vilken rätten till avdrag inträder i enlighet med artikel 179 i mervärdesskattedirektivet sammanfalla med den period under vilken avdragsrätten utövas. Enligt direktivet kan enbart ett avsteg göras från denna princip, medlemsstaterna får nämligen ålägga de beskattningsbara personer som utför sådana tillfälliga transaktioner som avses i artikel 12 i direktivet att enbart utöva avdragsrätten vid den tidpunkt då leveransen äger rum, ( *20 ) vilket inte är fallet här.
15.

Slutligen angav klagandena, i en skrivelse till förhörsombudet av den 10 februari 2009, att de invände mot förhörsombudets uppfattning. Klagandena angav att rätten att yttra sig inte är ”av engångskaraktär” och därför endast ska beviljas vid ett enda tillfälle, utan måste säkerställas under hela förfarandet. Mot bakgrund av att de skriftliga yttranden som klagandena redan hade gett in inte uppmärksammade kommissionen på Degussas roll och SKW:s beroende av Degussa, invände klagandena mot inställningen att möjligheten att komma in med ett skriftligt yttrande kunde ersätta rätten att yttra sig muntligen.
7.

Den vara som är aktuell i det nationella målet började saluföras i Förenade kungariket redan år 1935 av Rowntree & Co Ltd, under namnet ”Rowntree’s Chocolote Crisp”. År 1937 ändrades varans namn till ”Kit Kat Chocolate Crisp” och förkortades därefter till ”Kit Kat”. År 1988 köptes Rowntree plc upp av Nestlé.
27.

Domstolens ordförande gav Tyskland rätt att intervenera, och genom beslut av den 3 mars 2015 tilläts European Crop Protection Association, CropLife International, CropLife America, Inc., National Association of Manufacturers of the United States of America och American Chemistry Council, Inc., European Chemical Industry Council och European Crop Care Association att intervenera till stöd för kommissionen. De har inkommit med skriftliga yttranden och, med undantag av Tyskland, deltagit i den muntliga förhandlingen.
3.

Klaganden, ett grekiskt företag, fick olika betalningar från Europeiska kommissionen i samband med tre projekt (Ontology enabled E-Gov Service Configuration (ONTOGOV), Fostering self-adaptive e-government service improvement using semantic technologies (FIT) och Risk Assessment for Customs in Western Balkans (RACWeb)).
12.

Enligt artikel 140 i mervärdesskattedirektivet ska medlemsstaterna dessutom undanta följande transaktioner från skatteplikt: ”a) Gemenskapsinterna förvärv av varor när leverans av sådana varor av en beskattningsbar person under alla förhållanden skulle vara undantagen från skatteplikt inom deras respektive territorium. b) Gemenskapsinterna förvärv av varor vilkas import under alla förhållanden skulle vara undantagen från skatteplikt i enlighet med artikel 143 a, b och c samt e–l. …”
47.

Efter denna precisering ska jag nu behandla frågan vad ordet ”parodi” betyder och det förefaller rimligt att börja med de definitioner som anges i ordböckerna. På spanska betyder ordet parodi, förenklat uttryckt ”[i]mitación burlesca”, ( 15 ) och dess definition är nästan identisk på franska: ”imitation burlesque (d’une œuvre sérieuse)”. ( 16 ) På tyska definieras parodi som ”komische Umbildung ernster Dichtung; scherzh[afte] Nachahmung …”, ( 17 ) på nederländska som ”grappige nabootsing om iets bespottelijk te maken” ( 18 ) och på engelska på följande sätt: ”A prose, verse or (occas[ionally]) other artistic composition in which the characteristic themes and the style of a particular work, author, etc. are exaggerated or applied to an inappropriate subject, esp[ecially] for the purposes of ridicule …”. ( 19 )
74.

Det förklarades i detta hänseende vid förhandlingen att harvning och översådd i princip var mer miljövänligt än plöjning och insådd av ny gröda. Normalt sett sker båda under hösten, men harvning och översådd lämnar i stor utsträckning kvar den tidigare befintliga grödan, varvid marken förblir grön under vintern och marktäcket förnyas under våren, medan plöjning och insådd av ny gröda lämnar marken bar under vintern. Följaktligen anser jag att det är av viss relevans för målet vilken teknik som använts, i motsats till vad flera av parterna har gjort gällande.
60.

Sett från detta perspektiv framgår det av de handlingar som ingetts till domstolen att det specifika uppdrag som det helt offentligägda bolaget HIS fullgör är att stödja de offentliga högskolorna i deras arbete att utföra sina uppgifter inom högskolan på ett rationellt och ekonomiskt sätt. Ett sådant uppdrag står enligt min mening i ett specifikt komplementaritetsförhållande till universitetens undervisnings- och forskningsuppdrag så att samarbetet, under förutsättning att samtliga övriga villkor är uppfyllda, kan omfattas av det i rättspraxis utformade undantaget för samarbete mellan offentliga organ. I detta hänseende ska det tilläggas att det enligt min uppfattning vid prövningen är allt annat än sekundärt att fullgörandet av detta uppdrag är ett uttryck för den tyska konstitutionella lagstiftarens vilja, i och med att grundlagens 91c § stycke 1 fastställer former för samarbete mellan förbundsstaten och delstaterna för att skapa och förvalta de databehandlingssystem som de behöver för att utföra sina uppgifter.
31.

Liksom Europeiska kommissionen och den danska, den belgiska och den franska regeringen anser jag att den skyldighet som Teleklagenævnet har infört är förenlig med upprätthållandet av lämpliga konkurrensvillkor på telekommunikationsmarknaden, närmare bestämt marknaden för tjänster som tillhandahålls via fibernätet. Den är förenlig eftersom skyldigheten ger konkurrerande operatörer tillgång till ett nät som innebär att de kan tillhandahålla tjänster via detta på lika villkor. Trots den höga kostnad som uppfyllandet av skyldigheten är förenad med, något jag ska återkomma till när jag behandlar den tredje och den fjärde tolkningsfrågan, är anläggningen av de faciliteter som krävs för att fibernätet ska nå fler hushåll, särskilt när det gäller ett nät som det här aktuella, vilket nu är under uppbyggnad, ett lämpligt sätt att säkerställa rätten till tillträde till infrastrukturen. Det handlar således inte om att TDC ska bygga en ny infrastruktur, som TDC har gjort gällande i sitt skriftliga yttrande. I stället handlar det om att TDC ska utföra installationsarbeten på vissa bestämda platser som möjliggör rätten till tillträde för att en effektiv konkurrens ska råda mellan alla operatörer.
9.

Klaganden har gjort gällande att tribunalen felaktigt och huvudsakligen per automatik har fastställt att beståndsdelen ”doughnuts” i det sökta varumärket har en självständig kännetecknande ställning på grund av att nämnda beståndsdel har en medelhög särskiljningsförmåga och saknar innebörd för den spanska genomsnittskonsumenten. Tribunalen har därigenom förväxlat ”särskiljningsförmågan” och ”avsaknaden av innebörd” hos en av beståndsdelarna i ett sammansatt varumärke med denna beståndsdels ”självständiga kännetecknande ställning” i varumärket. Tribunalen har således tillskrivit domstolens uttalanden i domen i det ovannämnda målet Medion – vilka gällde rena undantagsfall – karaktären av en allmän regel. Enligt klagandens uppfattning ska förekomsten av en dylik ”självständig kännetecknande ställning” fastställas från fall till fall och i beaktande av – vilket just användningen av ordet ”ställning” antyder – karaktärsdragen hos de övriga beståndsdelarna i det sammansatta varumärket samt mot bakgrund av samtliga för det aktuella fallet relevanta omständigheter. En sådan bedömning saknas i den överklagade domen. Tvärtom medför det resonemang som förts av tribunalen att det per automatik utesluts att ett varumärke bestående av två beståndsdelar, av vilka den ena utgörs av ett känt varumärke och den andra av ett varumärke som har en medelhög särskiljningsförmåga och saknar innebörd för omsättningskretsen, kan utgöra en ”helhet” eller ”en logisk enhet” som, åter per automatik, ger den andra beståndsdelen en ”självständig kännetecknande ställning”. Klaganden har dessutom påpekat att begreppen ”helhet” och ”logisk enhet”, som förekommer i den överklagade domen, inte har klargjorts av tribunalen och förblir oklara. För det fall tribunalen, genom att hänvisa till dessa begrepp, har avsett att understryka avsaknaden av band mellan det sökta varumärkets beståndsdelar har klaganden gjort gällande att enbart den omständigheten att en eller flera beståndsdelar i ett sammansatt varumärke saknar band till övriga ingående beståndsdelar inte nödvändigtvis medför att nämnda beståndsdelar har en självständig kännetecknande ställning.
127.

Det är oklart hur ”radio- och tv-utsändning” kommer att definieras i konventionen, och i synnerhet huruvida detta begrepp även kommer att innefatta exempelvis sändning via internet (antingen genom webbutsändning, samsändning eller någon annan form). Som den polska regeringen korrekt har påpekat tycks 2008 års promemoria (som hänvisar till Europeiska unionens Wipo-förslag ( 96 )) utesluta en sådan definition, medan 2010 års mötesprotokoll fokuserar på behovet av att bevara teknikneutralitet, men även efterlyser ytterligare utredning om huruvida konventionen ska skydda nya medietjänster, däribland skydd för så kallade on demand-tjänster och catch up-tjänster. Det framgår klart av 2008 års promemoria att varje försök att vidga definitionen så att den innefattar en eller annan form av utsändning via internet under alla omständigheter skulle bredda omfattningen av skyddet (och således skyddet för radio- och televisionsföretagens ensamrättigheter) avsevärt jämfört med det skydd som i dag erbjuds enligt Romkonventionen, vilken i artikel 3 f hänvisar endast till sändning på trådlös väg.