Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Konkurrens – Böter – Gemenskapsrättsliga påföljder och påföljder som ålagts i tredje land för åsidosättande av den nationella konkurrensrätten

(Artikel 3.1 g EG; rådets förordning nr 17, artikel 15)

2. Konkurrens – Böter – Belopp – Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning

(Rådets förordning nr 17, artikel 15)

3. Konkurrens – Böter – Riktlinjerna för beräkning av böter

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

4. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande av grundbeloppet utifrån av överträdelsen i sig

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

5. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Maximibelopp

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

6. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar

7. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Det berörda företagets finansiella ställning

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 5 b)

8. Konkurrens – Böter – Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

Sammanfattning

1. Principen non bis in idem , som även finns inskriven i artikel 4 i protokoll nr 7 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip vars efterlevnad säkerställs av gemenskapsdomstolarna.

När en kartell befinner sig i ett internationellt sammanhang som kännetecknas bland annat av att flera tredje länders rättsordningar ingriper, på sina respektive territorier, utövar de myndigheter i dessa stater som ansvarar för att skydda den fria konkurrensen inom ramen för sin territoriella behörighet sin makt enligt krav som är specifika för dessa stater.Andra staters konkurrensregler grundar sig på sina särskilda syften och mål, vilka tar sig uttryck i olika materiella regler liksom i högst varierande förvaltningsrättsliga, straffrättsliga och civilrättsliga följder när myndigheterna i dessa stater konstaterar att överträdelser av konkurrensreglerna skett.

Av detta följer att när kommissionen beslutar om påföljder för ett företags rättsstridiga uppträdande, även när detta härrör från en kartell av internationell art, strävar den efter att skydda den fria konkurrensen inom den gemensamma marknaden, vilket enligt artikel 3.1 g EG är ett av gemenskapens grundläggande mål. Till följd av det specifika rättsliga värde som skyddas på gemenskapsnivå kan kommissionens bedömningar utifrån dess kompetens på området skilja sig avsevärt från de bedömningar som myndigheterna i tredje land gör.

Principen non bis in idem är således inte tillämplig på situationer där tredje lands rättsordningar och konkurrensmyndigheter ingriper inom ramen för sin behörighet.

(se punkterna 26–29, 31 och 32)

2. Ett hänsynstagande till att myndigheterna i tredje land har ålagt böter kommer i fråga först inom ramen för kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer böter för överträdelser av gemenskapens konkurrensrätt. Det kan följaktligen inte uteslutas att kommissionen tar hänsyn till böter som myndigheterna i tredje land tidigare har ålagt, men den är inte skyldig att göra det.

Kommissionens rätt att fastställa böterna på ett sådant sätt att de är tillräckligt avskräckande syftar till att säkerställa företagens efterlevnad av EG-fördragets konkurrensregler inom den gemensamma marknaden. När kommissionen bedömer den avskräckande verkan av böter som åläggs till följd av ett åsidosättande av dessa regler är den således inte skyldig att beakta eventuella påföljder som ålagts ett företag till följd av att det överträtt konkurrensreglerna i tredje land.

(se punkterna 36 och 37)

3. Kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller val av metod för att beräkna böterna och kan därvid beakta ett stort antal omständigheter, förutsatt att den övre gränsen i förhållande till omsättningen som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17 iakttas.

Den metod för att beräkna de böter som åläggs enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 EKSG som beskrivs i riktlinjerna präglas av flexibilitet, vilket gör det möjligt för kommissionen att utöva sitt utrymme för skönsmässig bedömning i enlighet med artikel 15 i förordning nr 17.

(se punkterna 46 och 47)

4. Medan grundbeloppet för böterna fastställs utifrån överträdelsen, bedöms allvaret av denna med hänsyn till många andra omständigheter. Kommissionen har härvid ett visst utrymme för skönsmässig bedömning. Att kommissionen beaktar försvårande omständigheter när den fastställer böterna är förenligt med dess uppdrag att säkerställa att konkurrensreglerna efterlevs.

(se punkt 71)

5. Det är endast det slutliga bötesbeloppet som måste hållas under den övre gränsen på 10 procent i artikel 15.2 i förordning nr 17. Den bestämmelsen utgör således inte något hinder mot att kommissionen under beräkningen använder sig av ett mellanliggande belopp som överskrider denna gräns under förutsättning att det slutliga bötesbelopp som företaget åläggs inte gör det.

(se punkterna 81 och 82)

6. Det är en grundläggande gemenskapsrättslig princip att rätten till försvar skall iakttas i varje förfarande som kan leda till sanktionsåtgärder, särskilt böter eller viten. Denna princip skall iakttas även i förfaranden av administrativ karaktär. Underlåtenhet att lämna ut en handling utgör dock därvid endast åsidosättande av rätten till försvar om det berörda företaget kan visa för det första att kommissionen har hämtat stöd i denna handling för sin anmärkning om förekomsten av en överträdelse och för det andra att anmärkningen endast har kunnat bevisas genom en hänvisning till denna handling.

Det ankommer på det berörda företaget att visa att den slutsats som kommissionen drog i sitt beslut skulle ha blivit en annan om den handling som inte lämnats ut, och som kommissionen grundat sig på för att konstatera överträdelsen, inte skulle ha fått användas som bevismaterial.

(se punkterna 94, 97 och 98)

7. Kommissionen är inte skyldig att beakta det berörda företagets svaga finansiella ställning när den fastställer bötesbeloppet. En sådan skyldighet skulle nämligen medföra att de företag som var minst anpassade till marknadsvillkoren gavs en oberättigad konkurrensfördel.

Denna princip är inte oförenlig med punkt 5 b i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, enligt vilken ett företags faktiska betalningsförmåga skall beaktas. Betalningsförmågan har betydelse endast ”i ett visst socialt sammanhang”, som utgörs av de följder som betalningen av böterna skulle få, särskilt i form av en ökning av arbetslösheten eller en ekonomisk försämring i ekonomiska sektorer som befinner sig i föregående och efterföljande marknadsled i förhållande till det berörda företaget.

(se punkterna 105 och 106)

8. Kommissionens behörighet enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 omfattar behörigheten att fastställa den dag då böterna skall betalas och den dag från vilken dröjsmålsränta utgår, räntesatsen och de detaljerade villkoren för genomförandet av dess beslut. I avsaknad av en sådan behörighet skulle företag ha möjlighet att dra nytta av försenade betalningar, och därigenom försvaga sanktionsåtgärdernas verkan.

Förstainstansrätten fann således med rätta att kommissionen hade rätt att utgå från en referenspunkt som är högre än den tillämpliga marknadsräntan, som erbjuds en genomsnittlig låntagare, detta som en nödvändig åtgärd för att undvika att betalningen av böterna förhalas.

(se punkterna 113–115)