FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

föredraget den 15 april 20101( )

Mål C‑334/08

Europeiska kommissionen

mot

Republiken Italien

”Talan om fördragsbrott – Egna medel – Vägran att tillhandahålla Europeiska gemenskaperna tullar som hänför sig till import av varor på grund av rättsstridigt tillstånd från tullmyndigheterna – Artikel 17 i förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 – Force majeure – Frågan om verkan av ett upptagande av de fastställda anspråken i de särskilda räkenskaperna”

I – Inledning

1. I förevarande talan klandrar kommissionen Republiken Italien för att ha underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 10 EG, artikel 8 i rådets beslut 2000/597/EG, Euratom( ), samt enligt flera bestämmelser i förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000( ), eftersom Italien inte har tillhandahållit kommissionen vissa egna medel. Dessa egna medel avser tull som härrör från import av aluminiumblock, för vilka de ansvariga tulltjänstemännen har medgett uppenbart rättsstridiga tullbefrielser.

2. Detta mål kräver en utredning av begreppet force majeure, vilket Italien har åberopat för att motivera sitt handlingssätt. Dessutom uppkommer frågan vid vilken tidpunkt egna medel som belastar B‑bokföringen ska tillhandahållas.

3. Mot bakgrund av att endast intervenienten, Förbundsrepubliken Tyskland, har erinrat om denna aspekt, måste även utredas huruvida en intervenient får åberopa andra grunder än parterna.

II – Tillämpliga bestämmelser

4. Enligt artikel 8 i beslut 2000/597 ska medlemsstaterna uppbära egna medel och ställa dessa till kommissionens förfogande.

5. Enligt artikel 2.1 i förordning nr 1150/2000 ska gemenskapens anspråk på egna medel anses fastställda ”så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet”. Enligt artikel 2.2 ska fastställandet enligt punkt 1 anses ha skett dagen för bokföring enligt tullföreskrifterna.

6. Artikel 6.3 i förordning nr 1150/2000 har följande lydelse:

”a) De anspråk som fastställs enligt artikel 2 skall, om inte annat följer av b, bokföras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställs.

b) Fastställda anspråk som inte är bokförda enligt a på grund av att de inte har uppburits och ingen säkerhet har ställts, skall anges i särskilda räkenskaper inom den tid som fastställs i a. Medlemsstaterna får använda detta förfarande när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts.

…”

7. I artikel 10.1 i förordning nr 1150/2000 föreskrivs följande:

”Efter avdrag på 10 procent som kostnader för uppbörd enligt artikel 2.3 i beslut 94/728/EG, Euratom skall de egna medel som avses i artikel 2.1 a och b i det beslutet krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt artikel 2 i denna förordning.

För de anspråk som redovisas särskilt enligt artikel 6.3 b skall krediteringen dock göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de belopp uppbars som motsvarar anspråken.”

8. Artikel 17.1 och 17.2 i förordning nr 1150/2000 har följande lydelse:

”(1) Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att det belopp som motsvarar de enligt artikel 2 fastställda anspråken tillhandahålls kommissionen enligt denna förordning.

(2) Medlemsstaterna fritas från skyldigheten att ställa belopp motsvarande fastställda anspråk till kommissionens förfogande endast om dessa belopp inte har uppburits på grund av force majeure. Medlemsstaterna fritas även från denna skyldighet i vissa särskilda fall när det efter en noggrann undersökning av alla relevanta omständigheter i det enskilda fallet visar sig att beloppen på lång sikt är omöjliga att uppbära på grund av skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna. Dessa fall skall anges i den rapport som föreskrivs i punkt 3, om beloppen överstiger 10000 euro omräknade till nationell valuta enligt den växelkurs som var tillämplig den första arbetsdagen i oktober i det föregående budgetåret; i denna rapport skall skälen anges till att medlemsstaten inte kunde tillhandhålla beloppen. Kommissionen får inom sex månader vid behov sända sina kommentarer till den berörda medlemsstaten.”

9. Förordning nr 1150/2000 ändrades genom rådets förordning (EG, Euratom) nr 2028/2004 av den 16 november 2004.( ) Förordning nr 2028/2004 trädde i kraft den 28 november 2004. I denna förordning ersattes artikel 17.2 i förordning nr 1150/2000 med följande text:

”2. Medlemsstaterna skall fritas från skyldigheten att ställa belopp som motsvarar fastställda anspråk till kommissionens förfogande om de visar sig vara omöjliga att uppbära på grund av

a) force majeure, eller

b) andra skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna.

Fastställda anspråk skall förklaras omöjliga att uppbära genom ett beslut av den behöriga administrativa myndigheten i vilket det konstateras att beloppen i fråga inte går att uppbära.

Fastställda anspråk skall anses omöjliga att uppbära senast fem år efter det att beloppet har fastställts i enlighet med artikel 2 eller, om administrativa eller rättsliga åtgärder vidtagits, från det att det slutliga avgörandet i ärendet har meddelats eller offentliggjorts. …

De belopp som förklarats eller bedömts omöjliga att uppbära skall slutgiltigt avföras från de särskilda räkenskaper som avses i artikel 6.3 b. De skall också anges i en bilaga till den kvartalsrapport som avses i artikel 6.4 b och, i förekommande fall, i den kvartalsrapport som avses i artikel 6.5.”

III – Faktiska omständigheter

10. Enligt en intern revisionsrapport från de italienska myndigheterna framgår att Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata (avdelningsstyrelsen för tullar för regionerna Apulien och Basilicata) den 27 februari 1997 och den 14 maj 2002 genom tullkontoret i Taranto meddelade två företag en rad tillstånd att under tullkontroll inrätta två privata tullager av typ C samt avseende bearbetning av aluminiumblock (tulltaxenummer 7601 – tullsats 6 procent) till aluminiumavfall (tulltaxenummer 7602 – tullfritt).

11. Enligt revisionsrapporten stred dessa tillstånd uppenbarligen mot unionens tullrätt (tidigare gemenskapens tullrätt) och innebar att motsvarande tullar varken fastställdes eller uppbars för perioden 1997–2002. Kommissionen har efter uppgifter från de italienska myndigheterna slagit fast att de uteblivna inkomsterna uppgick till 22 730 818,35 euro.

12. De behöriga myndigheterna återkallade de meddelade tillstånden den 4 december 2002, vilket ledde till den senare fastställelsen av tullskulden. De behöriga myndigheterna bokförde de motsvarande beloppen i B-bokföringen mars–juli 2003. Brottmålsförfaranden har inletts mot de ansvariga inom företagen samt mot de tulltjänstemän som meddelade tillstånden. Tullskulden har ännu inte betalats och Italien har inte heller betalat kommissionen de motsvarande egna medlen.

IV – Det administrativa förfarandet och yrkandena

13. I det vederbörligen avslutade administrativa förfarandet har kommissionen klandrat den italienska regeringen för att inte ha tillhandahållit kommissionen de egna medel som har uppkommit i enlighet med ovannämnda omständigheter. Den 21 juli 2008 väckte kommissionen förevarande talan, eftersom den inte ansåg att Republiken Italiens motivering var tillfredsställande och yrkade att domstolen ska

– fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 10 EG, artikel 8 i rådets beslut 2000/597/EG, Euratom av den 29 september 2000 om systemet för Europeiska gemenskapernas egna medel och artiklarna 2, 6, 10, 11 och 17 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel genom att inte ha tillhandahållit kommissionen de egna medel som motsvarar den tullskuld som härrör från de rättsstridiga tillstånd att inrätta och driva tullager av typ C i Taranto som från den 27 februari 1997 meddelades av Direzione compartimentale delle dogane per le Regioni Puglia e Basilicata, Bari, följda av ytterligare tillstånd till bearbetning under tullkontroll och aktiv förädling, tills dessa återkallades den 4 december 2002, och

– förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna.

14. Republiken Italien har yrkat att talan ska ogillas

15. Genom beslut av den 3 december 2008 beslutade domstolen att tillåta Förbundsrepubliken Tyskland att intervenera till stöd för Republiken Italiens yrkande.

V – Rättslig bedömning

16. Det är ostridigt mellan parterna att tullbefrielserna har meddelats i strid med de tullrättsliga bestämmelserna och att Republiken Italien sålunda har underlåtit att uppbära tull i den omfattning som kommissionen har hävdat. Föremål för förevarande förfarande är följaktligen enbart frågan huruvida och i förekommande fall när Republiken Italien ska ställa dessa belopp till kommissionens förfogande.

17. Medlemsstaterna ska fastställa unionens anspråk på egna medel så snart som tullmyndigheterna förfogar över nödvändiga fakta och därmed kan beräkna beloppet samt fastställa vem som är gäldenär.( ) Av detta följer i princip en skyldighet att tillhandahålla unionen de motsvarande egna medlen enligt artikel 10 i förordning nr 1150/2000.

18. Kommissionen anser att man i detta avseende ska utgå från den enskilda importen av aluminium för perioden 1997–2002 och att Republiken Italien redan sedan en lång tid tillbaka varit skyldig att betala unionen de upplupna tullbeloppen.

19. Republiken Italien anser däremot inte att den har någon skyldighet att ställa tullbeloppen till förfogande, eftersom dessa var omöjliga att uppbära på grund av force majeure. I detta avseende stöder sig Italien på artikel 17 i förordning nr 1150/2000.( )

A – Frågan om huruvida force majeure kan åberopas

20. För att motivera att det är fråga om force majeure samt att detta medför en befrielse från skyldigheten att betala egna medel till unionen har Italien gjort gällande två olika argument. Dels hävdar nämnda medlemsstat att det förelåg en hemlig samverkan mellan de behöriga tulltjänstemännen och importföretagen och dels att de tillstånd som tulltjänstemännen meddelade innebar att uppdagandet av dessa oriktigheter försvårades med följd att de inte kunde upptäckas vid normala kontroller.

1. Tolkningen av begreppet force majeure

21. Domstolen har hittills inte företagit en närmare tolkning av begreppet force majeure i den mening som avses i artikel 17 i förordning nr 1150/2000. Det föreligger emellertid rättspraxis som behandlar detta begrepp i samband med andra bestämmelser. Domstolen har upprepade gånger påpekat att detta begrepp inte nödvändigtvis har samma innebörd inom unionsrättens olika tillämpningsområden och att begreppets betydelse därför ska bestämmas mot bakgrund av det rättsliga sammanhang i vilket det är meningen att det ska få verkningar.( ) Vid denna undersökning har domstolen emellertid valt att utgå från en allmän definition som ska gälla bortsett från de särskilda omständigheterna inom de specifika områden där den tillämpas.( )

22. Sålunda ska jag först redogöra för rättspraxis från andra rättsområden och sedan undersöka huruvida hittillsvarande rättspraxis är obegränsat tillämplig på förordning nr 1150/2000, eller om den endast är begränsat tillämplig.

a) Domstolens rättspraxis inom andra områden

23. Större delen av rättspraxis beträffande force majeure gäller bestämmelser om den gemensamma organisationen av marknaden inom jordbruksområdet. Domstolen har dock även uttalat sig om tolkningen av begreppet i samband med rättspraxis beträffande artikel 45 i domstolens stadga.

24. Enligt denna rättspraxis gäller att endast sådana händelser omfattas av det unionsrättsliga begreppet force majeure respektive oförutsedd händelse som är ovanliga och oförutsebara, som den som åberopar force majeure inte har kunnat påverka och vars följder han inte skulle ha kunnat undvika även om han hade iakttagit nödvändig omsorg.( ) Av detta framgår att både begreppet force majeure och begreppet oförutsedd händelse omfattar ett objektivt och ett subjektivt rekvisit, av vilka det objektiva rekvisitet avser ovanliga omständigheter som ligger utanför den ekonomiska aktörens kontroll och det subjektiva rekvisitet avser vederbörandes skyldighet att skydda sig mot följderna av ovanliga händelser genom att, utan orimliga uppoffringar, vidta lämpliga åtgärder.( )

b) Tillämpning på förevarande fall

25. Mot denna bakgrund kan det inte anses föreligga force majeure i förevarande fall. Republiken Italien kan inte åberopa force majeure redan av den anledningen att dess egna tjänstemän har förhindrat uppbärandet av tull genom att meddela rättsstridiga tillstånd och följaktligen ligger orsaken till detta inte utanför nämnda medlemsstats kontroll. Dessutom skulle Republiken Italien mycket väl ha kunnat förhindra det rättsstridiga agerandet genom effektiva kontrollmekanismer.

26. Kravet att den händelse som orsakar force majeure ska ligga utanför den berörda partens kontroll är inte uppfyllt i förevarande fall. Det är ostridigt att de behöriga myndigheterna, Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata, meddelade tillstånden att inrätta de privata tullagren samt att bearbeta tullpliktiga aluminiumblock till tullfritt aluminiumavfall.

27. Tulltjänstemännen har handlat under utövandet av sina uppgifter och därför ska de rättsliga konsekvenserna av deras handlande tillskrivas Republiken Italien. Republiken Italien kan följaktligen inte åberopa force majeure, eftersom orsaken att det inte uppbars någon tull kan anses ligga inom nämnda medlemsstats kontroll.

28. Italien anser att det inte föreligger någon skyldighet att bära de finansiella följderna av tjänstemännens förvaltningsbeslut när dessa har gjort sig skyldiga till brott. Mot denna bakgrund har nämnda medlemsstat hävdat att man ska invänta utgången av det straffrättsliga förfarandet för att de offentliga tjänstemännens ansvar ska kunna klargöras.

29. Vid ett fördragsbrottsförfarande kan en medlemsstat emellertid inte ursäkta sig med att den inte kan tillräknas de egna tjänstemännens agerande. Det ska till att börja med påpekas att det i detta fall ännu inte har fastställts i en lagakraftvunnen dom att de berörda tjänstemännen har begått brott, eftersom de respektive målen fortfarande är pågående. Även om det fastställs att tjänstemännen har begått brott så hindrar denna omständighet inte att deras agerande tillskrivs staten.

30. En sådan tillskrivning står i överensstämmelse med folkrättskommissionens förslag till bestämmelser om staters ansvar för folkrättsstridiga handlingar.( ) Även den europeiska kommissionen för mänskliga rättigheter och Europadomstolen har slagit fast att staten kan tillskrivas åsidosättanden av den europeiska konventionen om skydd för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter genom tjänstemän på alla nivåer, även om tjänstemännen handlar utan bemyndigande, till och med om de handlar utom ramen för eller i strid med givna direktiv.( )

31. Slutligen kan Italien inte heller motivera force majeure med att oriktigheterna inte upptäcktes genom vedertagna kontroller utan först genom klagomål från ett konkurrerande företag. Eftersom orsaken till att det inte uppbars någon tull i förevarande fall ligger innanför Republiken Italiens kontroll, är det irrelevant vilka konkreta åtgärder för att avvärja de föreliggande manipulationerna som hade kunnat vidtas eller inte.

32. Det framgår för övrigt inte heller varför förevarande situation inte skulle ha kunnat förhindras eller åtminstone snabbt kunnat klaras upp genom effektiva interna kontroller. I detta avseende saknar det relevans att det först var en extern anmälan från ett annat företag som ledde till uppklarandet. I förevarande fall föranledde denna anmälan endast en utredning som staten i alla fall hade varit skyldig att företa på grund av den övervakningsskyldighet som indirekt föreskrivs enligt unionsrätten.

33. Följaktligen kan de villkor som domstolen har uppställt i den allmänna definitionen av force majeure inte anses uppfyllda i förevarande fall.

c) Frågan huruvida den allmänna definitionen är tillämplig vad avser den omtvistade bestämmelsen

34. Av innehållet i förordning nr 1150/2000 framgår inte att det finns några särskilda skäl till att avvika från den allmänna definitionen av begreppet force majeure. Tvärtom talar ändamål och syfte med bestämmelserna om uppbärandet av unionens egna medel för att den tidigare nämnda allmänna definitionen ska tillämpas utan ändringar.

35. Med hänsyn till stabiliteten inom unionens finansieringssystem krävs det ett exakt iakttagande av de bestämmelser i vilka det föreskrivs hur de egna medlen ska fastställas, uppbäras och tillhandahållas. En medlemsstat som inte iakttar dessa bestämmelser skadar nämligen de andra medlemsstaterna som i sin tur måste anstränga sig för att utjämna denna förlust, och ett sådant handlande strider mot skyldigheten för medlemsstaterna att solidariskt finansiera unionen.

36. För att effektivt säkerställa att unionens finansieringssystem är stabilt utgör den allmänna tolkningen av begreppet force majeure en påkallad begränsning av en medlemsstat möjligheter att motivera att det inte har uppburits någon tull. I förevarande fall finns det följaktligen inte något utrymme för en vidare tolkning av nämnda begrepp.

B – Frågan om verkan av ett upptagande av de fastställda anspråken i de särskilda räkenskaperna

37. Förbundsrepubliken Tyskland har som intervenient till stöd för Italiens yrkande hävdat att kommissionen vid den avgörande tidpunkten i förevarande fördragsbrottsförfarande (den frist som föreskrivs i det motiverade yttrandet) åtminstone (ännu) inte hade rätt att kräva att de egna medlen skulle ställas till förfogande. Republiken Italien har i princip inte gjort gällande något sådant argument i sitt svaromål.

38. Den tyska regeringen anser att det enligt artikel 17 i förordning nr 1150/2000 i dess lydelse enligt förordning nr 2028/2004 var tillåtet för Italien att bibehålla den redovisning av de omtvistade beloppen i ”B‑bokföringen” som företogs år 2003 under den frist på fem år som regleras i denna bestämmelse, det vill säga åtminstone till juli 2008. Följaktligen skulle kommissionens anspråk tidigast ha förfallit till betalning år 2008 när denna frist löpte ut. Eftersom den frist för att upphöra med fördragsbrottet som fastställdes i det motiverade yttrandet redan löpte ut i december 2007,( ) skulle detta innebära att det ännu inte förelåg något fördragsbrott vid den avgörande tidpunkten.

39. Inledningsvis måste två frågor besvaras för att utreda detta argument från Tysklands sida, nämligen huruvida en intervenient får åberopa en rättslig grund som den part som man stöder inte själv har anfört, och huruvida förordning nr 2028/2004 även är tillämplig på tullskulder som fastställdes innan nämnda förordning trädde i kraft.

1. Tillåten omfattning av interventionen

40. Jag ska först utreda i vilken omfattning en intervenient får ta upp nya aspekter vid interventionen.

41. Enligt artikel 40.4 i domstolens stadga ska en intervenient genom sina yrkanden stödja en parts yrkanden. En intervenient kan följaktligen inte framställa yrkanden som skiljer sig från dem som den part som stöds har framställt. I förevarande fall har Förbundsrepubliken Tyskland liksom Republiken Italien yrkat att talan ska ogillas, vilket innebär att nämnda part och intervenienten har framställt identiska yrkanden.

42. En intervenient får utan tvivel åberopa nya argument som skiljer sig från partens argument under förutsättning att intervenienten har för avsikt att stödja denna parts yrkanden.( ) Om en intervenient endast skulle upprepa de argument som parten har anfört, utan att komplettera dessa med egna argument, skulle interventionen inte fylla någon funktion utöver att visa solidaritet.

43. Förbundsrepubliken Tyskland har emellertid anfört en ny grund i målet och inte enbart framställt nya argument. Nämnda medlemsstat har hänvisat till förordning nr 1150/200 i dess nya lydelse enligt förordning nr 2028/2004 som hittills inte var föremål för talan och av vilken följer att kommissionens anspråk ännu inte hade förfallit till betalning vid den avgörande tidpunkten, när fristen i det motiverade yttrandet löpte ut. Den tyska regeringen har till skillnad från den italienska regeringen inte behandlat frågan huruvida det överhuvudtaget föreligger ett anspråk, utan har för första gången tagit upp frågan vid vilken tidpunkt det förfaller till betalning.

44. I rättspraxis har det, till skillnad mot vad avser framställandet av nya argument, hittills inte entydigt slagits fast i vilken utsträckning en intervenient kan åberopa grunder som inte i sig har åberopats av den part som stöds. Det finns emellertid domar i vilka domstolen har funnit att det var tillåtet för intervenienten att åberopa nya grunder.( ) I andra domar har domstolen däremot utgått från att det inte är tillåtet för en intervenient att åberopa nya grunder.( ) Dessa avgöranden har emellertid framför allt avsett den särskilda situationen när en intervenient för första gången har anfört invändning om rättegångshinder.

45. Det följer redan av artikel 93.5 i domstolens rättegångsregler att en intervenient i princip inte enbart får framställa argument utan även får åberopa egna grunder. Enligt denna bestämmelse ska intervenienten ange sina rättsliga grunder i en interventionsinlaga. Om det endast skulle vara tillåtet för en intervenient att åberopa samma grunder som den part som stöds skulle denna bestämmelse sakna betydelse.

46. Det är emellertid fortfarande osäkert när under förfarandet intervenienten kan göra gällande grunder som inte har åberopats av den part som stöds.

47. Utgångspunkten i denna fråga är artikel 42.2 och artikel 93.4 i domstolens rättegångsregler.

48. Enligt artikel 93.4 i domstolens rättegångsregler ska intervenienten godta målet sådant som det föreligger vid tidpunkten för dennes intervention.

49. Enligt artikel 42.2 i domstolens rättegångsregler följer att parterna i princip ska åberopa samtliga grunder i ansökan och i svaromålet och inte får åberopa nya grunder under rättegången.

50. Av detta kan man sluta sig till att det inte är möjligt för en intervenient att åberopa sådana grunder som även är prekluderade för den part som stöds.( )

51. Om det skulle vara tillåtet för en intervenient att åberopa självständiga grunder leder detta däremot nödvändigtvis till att nya aspekter som redan var prekluderade för den part som stöds skulle kunna tas upp i ett förfarande inför domstolen. I synnerhet intervention till stöd för sökanden kan nämligen först äga rum efter ansökan, vilket innebär att interventionen nödvändigtvis inträffar vid en tidpunkt när parterna inte längre kan göra gällande nya grunder.

52. Ovanstående resonemang visar att artikel 93.4 inte får tolkas för snävt. ”Målet sådant det föreligger” vid tidpunkten för interventionen innebär inte att de grunder intervenienten kan göra gällande är begränsade till sådana som redan har åberopats av den part som stöds vid tidpunkten för interventionen. I så fall skulle interventionen vara begränsad till de grunder som parten redan har åberopat, vilka emellertid inte kan anses utgöra intervenientens rättsliga grunder i den mening som avses i artikel 93.5 i domstolens rättegångsregler. Följaktligen anser jag att det ska anses tillåtet för intervenienten att åberopa nya grunder.( )

53. Denna tolkning innebär inte heller att de gränser för interventionen som följer av artikel 93.5 i domstolens rättegångsregler urholkas. Genom att intervenienten måste godta målet sådant det föreligger vid tidpunkten för hans intervention utgör parternas aktuella yrkanden, och sålunda det föremål för tvisten som därigenom uppkommer, en ram som intervenienten inte kan överskrida. Genom denna processrättsliga bestämmelse säkerställs dessutom att avgörandet av målet inte försenas genom interventionen. Genom anknytningen till målet sådant det föreligger är det uteslutet att en del av förfarandet måste tas om. Det föreligger emellertid inte någon risk för att detta leder till en försening av förfarandet i en situation som den förevarande.

54. Mot denna bakgrund anser jag inte att det föreligger något hinder mot att domstolen prövar Förbundsrepubliken Tysklands argument.

2. Tillämpning i tiden av förordning nr 2028/2004

55. Förbundsrepubliken Tyskland anser att förevarande talan om fördragsbrott ska ogillas redan av den anledningen att kommissionen inte avvaktade tills den femårsfrist som infördes i artikel 17.2 i förordning nr 1150/2000 genom förordning nr 2028/2000 hade löpt ut.

56. Nedan ska först prövas huruvida förordning nr 2028/2004 som Tyskland har hänvisat till, är tillämplig av tidsmässiga skäl (ratione temporis). De omtvistade tullanspråken uppstod för perioden 1997–2002 och upptogs i B-bokföringen i juli 2003 medan den nya förordningen trädde i kraft först år 2004.

57. Enligt den nya lydelsen av artikel 17.2 som infördes genom förordning nr 2028/2004 ska belopp som bokförts i B-bokföringen anses omöjliga att uppbära senast efter fem år.

58. Jag anser att tillämpningen av denna bestämmelse inte har någon ren retroaktiv verkan på belopp som upptogs i B-bokföringen innan den trädde i kraft. Upptagandet i B-bokföringen ledde nämligen inte till någon avslutad situation som ska ändras i efterhand. Den ändrade bestämmelsen är snarare knuten till de följder som uppkommer genom att beloppet upptas i B-bokföringen.

59. Även om det kan anses att tillämpningen av den nya förordningen medför en retroaktiv verkan, så är detta tillåtet i förevarande fall.

60. Enligt fast rättspraxis är det avgörande för en möjlig retroaktiv tillämpning huruvida bestämmelsen utgör en handläggningsregel eller en materiell bestämmelse. Handläggningsregler anses i allmänhet vara tillämpliga på alla tvister som pågår vid tidpunkten då de träder i kraft, i motsats till materiella bestämmelser som vanligtvis tolkas så, att de inte avser förhållanden som har uppstått innan bestämmelserna har trätt i kraft.( ) Enligt fast rättspraxis kan visserligen även materiella bestämmelser undantagsvis tolkas så att de gäller för faktiska omständigheter som inträffade innan bestämmelserna trädde i kraft, nämligen ”i den mån det tydligt följer av deras ordalydelse, ändamål eller systematik att de skall ha en sådan verkan”.( ) Därvid är det avgörande att detta inte inverkar menligt på rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar, på vilka förbudet mot retroaktiv tillämpning av de materiella rättsreglerna grundas.

61. Även om det skulle anses att nämnda ändring utgör en materiell bestämmelse och inte enbart en handläggningsregel så torde denna likväl vara tillämplig.

62. Det är nämligen förenligt med ändringsförordningens målsättning att tillämpa den på faktiska omständigheter som ägde rum innan den trädde i kraft.

63. Såsom anges i skäl 6 i förordning nr 2028/2004 har detta ursprungliga ”system … endast delvis uppfyllt sina syften när det gäller mekanismen för avslutning av de särskilda räkenskaperna. Europeiska revisionsrättens och kommissionens kontroller har påvisat återkommande oriktigheter i hanteringen av de särskilda räkenskaperna, vilket lett till att dessa räkenskaper inte på ett tillfredsställande sätt avspeglar den faktiska uppbördssituationen. De belopp vars uppbörd är osäker och som, om de behålls, ger missvisande saldon bör avföras från de särskilda räkenskaperna efter en viss tid. När det gäller kostnadseffektiviteten kommer medlemsstaterna dessutom att slippa de administrativa kostnaderna för att följa upp dessa belopp.”

64. Syftet med införandet av en femårsfrist är följaktligen att rätta till missförhållanden inom det gamla systemet. Detta mål kan endast uppnås om den införda fristen även tillämpas på belopp som upptogs i B-bokföringen före ändringsförordningens ikraftträdande.

65. En tillämpning av den nya artikel 17.2 i förordning nr 1150/2000 på faktiska omständigheter som ägde rum redan före dess ikraftträdande utgör inte heller ett åsidosättande av några berättigade förväntningar medlemsstaten kunnat ha avseende att den tidigare tillämpliga bestämmelsen fortsatt skulle gälla. Slutligen framgår det av skäl 6 att detta enbart syftar till att undanröja oriktigheter och att befria medlemsstaterna från de kostnader som är förknippade med en tidsmässigt obegränsad uppföljning av de belopp som bokförts i B‑bokföringen.

66. Sålunda kan den nya lydelsen av artikel 17.2 i förordning nr 1150/2000 i princip tillämpas på förevarande fall.

3. Frågan om huruvida det är tillåtet att föra in beloppen i B‑bokföringen

67. Innan det görs en tolkning av artikel 17.2 i förordningen kommer jag emellertid först att pröva huruvida Italien hade rätt att bokföra de omtvistade beloppen i B-bokföringen. Kommissionen anser att Italien felaktigt upptog dessa i denna bokföring.

68. Artikel 17.2 i förordning nr 1150/2000 är nämligen enbart tillämplig på belopp som lagligen har upptagits i B-bokföringen( ) och enbart då kan frågan uppkomma huruvida faktiskt inte uppburna egna medel ska krediteras till unionen eller inte.

69. Republiken Italien anser att de omtvistade egna medlen lagligen har förts in i B-bokföringen, eftersom de anspråk som fastställdes år 2003 hittills inte har uppburits och ingen säkerhet har ställts.

70. Enligt artikel 2.1 i förordning nr 1150/2000 ska unionens anspråk på egna medel anses fastställda så snart som villkoren i tullföreskrifterna har uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet.

71. I anknytning till detta innehåller artikel 6 i förordning nr 1150/2000 bestämmelser som avser bokföring av egna medel och i tredje stycket särskiljs mellan två slags bokföring. De anspråk som fastställs enligt artikel 2 ska i princip bokföras i A-bokföringen. Endast de fastställda anspråk som inte har uppburits och för vilka det inte har ställts någon säkerhet ska anges i den särskilda B-bokföringen.

72. Denna distinktion påverkar i synnerhet den tidpunkt vid vilken medlemsstaten ska ställa unionen de egna medlen till förfogande. Enligt artikel 10 i förordning nr 1150/2000 ska de egna medel som redovisas i A-bokföringen krediteras inom en viss närmare bestämd tidsperiod till unionen från deras fastställelse, medan de egna medel som redovisas i B-bokföringen först måste krediteras inom en viss närmare bestämd tidsperiod från det att de uppbars.

73. Emellertid kan det inte bli fråga om någon rent formell koppling i förevarande fall. Detta skulle innebära att man rättsstridigt lämnar utan avseende att Republiken Italien dessförinnan har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter för perioden 1997–2002.

74. Medlemsstaterna ska fastställa gemenskapernas anspråk på egna medel så snart som tullmyndigheterna förfogar över nödvändiga fakta och därmed kan beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld samt fastställa vem som är gäldenär.( )

75. Det är redan från början uteslutet att föra in ett belopp i B‑bokföringen om en medlemsstat tidigare har åsidosatt sin skyldighet att fastställa unionens anspråk på egna medel och därigenom inte överhuvudtaget har skapat någon grund för att uppbära det motsvarande beloppet och ställa det till kommissionens förfogande.

76. Ett upptagande i B-bokföringen kan nämligen inte bli aktuellt om det är medlemsstaten själv som har förorsakat att villkoren för ett upptagande i nämnda bokföring är uppfyllda. Detta överensstämmer med den rättsliga principen att ingen ska kunna dra nytta av sitt eget oegentliga handlande. Domstolen har tidigare tillämpat denna princip i ett fall där underlåtelsen att fastställa tullskulden berodde på ett misstag från tullmyndigheternas sida.( ) Detta gäller i än högre grad om tullmyndigheterna med avsikt på ett rättsstridigt sätt har underlåtit att bokföra tullbeloppen.

77. I förevarande fall innebär detta att Republiken Italien för perioden 1997–2002 ska behandlas så, som om nämnda medlemsstat hade fastställt dessa anspråk, vilket innebär att dessa fiktivt tas upp i A‑bokföringen. Dessutom kan Italien inte åberopa att villkoren för ett upptagande i B-bokföringen är uppfyllda. Genom att inte fastställa anspråken har nämnda stat nämligen själv förorsakat att villkoren för att anspråken inte kunde uppbäras samt att det inte heller ställts någon säkerhet enligt artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000 blivit uppfyllda.

78. Det kan alltså sammanfattningsvis konstateras att det inte var tillåtet för Republiken Italien att föra in de omtvistade beloppen i B‑bokföringen. Dessa belopp skulle som en del av A-bokföringen följaktligen oberoende av det faktiska uppbärandet omedelbart ha ställts till unionens förfogande enligt artikel 10.

4. Tolkningen av artikel 17.2 i förordning nr 1150/2000 (i dess lydelse enligt förordning nr 2028/2004)

79. Mot bakgrund av att de omtvistade anspråken inte effektivt kan beaktas i B-bokföringen kan artikel 17 i förordning nr 1150/2000 inte tillämpas. Följaktligen saknar det relevans huruvida en medlemsstat är befriad från skyldigheten att ställa egna medel till förfogande om dessa är omöjliga att uppbära samt vilken betydelse den femårsfrist ska tillmätas som har införts i artikel 17.2 genom förordning nr 2028/2004. Det saknar följaktligen relevans att intervenienten, Förbundsrepubliken Tyskland, har hänvisat till denna femårsfrist.

80. Jag ska nedan trots allt subsidiärt visa att Republiken Italien inte kan åberopa femårsfristen i artikel 17.2 i förordning nr 1150/2000 även om nämnda artikel i princip skulle anses vara tillämplig.

81. Denna bestämmelse innehåller ett undantag från skyldigheten att ställa egna medel till förfogande om dessa är omöjliga att uppbära och rör kortfattat den sista delen i tullförfarandet, det vill säga betalningen av de fastställda beloppen till unionen.

82. Enligt artikel 17.2 föreskrivs att medlemsstaterna inte är skyldiga att kreditera belopp som inte kan uppbäras a) på grund av force majeure eller b) på grund av andra skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna. Fastställda anspråk kan förklaras omöjliga att uppbära genom ett beslut av den behöriga administrativa myndigheten. Dessutom föreskrivs i artikel 17.2 tredje stycket att fastställda anspråk ska anses omöjliga att uppbära efter senast fem år (räknat från deras fastställelse( )).

83. Jag delar inte den tyska regeringens uppfattning att detta i samtliga fall medför ett uppskov på fem år av den föreskrivna fristen i artikel 17.2. I situationer där det är helt uppenbart att de materiella kraven i artikel 17.2 inte är uppfyllda, det vill säga att det inte föreligger force majeure eller andra skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna, och det sålunda står klart att medlemsstaten i slutänden ska kreditera beloppen till gemenskapen, är det inte tillåtet att åberopa femårsfristen.

84. Denna slutsats följer av bestämmelsens syfte. Processekonomiskt sett slipper medlemsstaten och kommissionen genom femårsfristen utreda den ibland mycket komplexa och svåra frågan huruvida det förelåg force majeure eller andra skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna, innan det till exempel genom ett domstolsförfarande, kan fastställas huruvida – och i så fall av vilka skäl – ett anspråk överhuvudtaget visar sig vara omöjligt att uppbära. Om ett anspråk nämligen kan uppbäras inom femårsfristen ska det ändå betalas till kommissionen och i så fall är den redan företagna utredningen i efterhand överflödig. Om det emellertid redan från början är uppenbart att medlemsstaten inte kan åberopa undantagen i artikel 17.2, så talar just principen om processekonomi mot ett vidare uppskov. Varför skulle det vara möjligt för en medlemsstat att vänta ytterligare fem år med krediteringen till gemenskapen fastän denna skyldighet samt dess omfattning redan orubbligt fastställts?

85. Om det som i förevarande fall är uppenbart redan innan de fem åren har löpt ut( ) att det inte föreligger force majeure och att medlemsstaten är ansvarig för den uteblivna överenskommelsen är denna skyldig att omedelbart ställa de egna medlen till kommissionens förfogande och skyddas sålunda inte längre av fristen i artikel 17.2. Sålunda anser jag att artikel 17.2 i förordning nr 1150/2000 i dess lydelse enligt förordning nr 2028/2004 inte utgör hinder mot att bifalla förevarande talan om fördragsbrott mot Italien.

C – Förslag i denna del

86. Republiken Italien har följaktligen underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 8 i rådets beslut 2000/597/EG, Euratom av den 29 september 2000 om systemet för Europeiska gemenskapernas egna medel och artiklarna 2, 6, 10, 11 och 17 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000.

87. Vad beträffar artikel 10 EG, vilken även har åberopats av kommissionen, saknas det anledning att fastställa ett åsidosättande av de allmänna skyldigheter som återfinns i artikelns bestämmelser, vilket åsidosättande skiljer sig från det konstaterade åsidosättandet av de mera specifika unionsrättsliga skyldigheterna.( )

VI – Rättegångskostnader

88. Enligt artikel 69.2 i domstolens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom kommissionens talan har bifallits samt denna har yrkat att Republiken Italien ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, så ska kommissionens yrkande bifallas.

89. Enligt artikel 69.4 ska de medlemsstater som har intervenerat i målet bära sina rättegångskostnader.

VII – Förslag till avgörande

90. Mot bakgrund av det ovanstående föreslår jag att domstolen ska

1. fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 8 i rådets beslut 2000/597/EG, Euratom av den 29 september 2000 om systemet för Europeiska gemenskapernas egna medel och artiklarna 2, 6, 10, 11 och 17 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel genom att inte ha tillhandahållit kommissionen de egna medel som motsvarar den tullskuld som härrör från import av aluminiumblock,

2. förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna, och

3. fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland ska bära sina rättegångskostnader.