ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Tribunalen erinrar härvid om att när ett beslut eller en förordning som direkt och personligen berör en enskild under förfarandets gång ersätts med en annan rättsakt med samma föremål, ska detta betraktas som en ny omständighet som ger sökanden möjlighet att justera sina yrkanden och grunder. Det skulle nämligen strida mot god rättskipning och processekonomiska krav att tvinga sökanden att väcka en ny talan. Det vore dessutom oskäligt om institutionen i fråga – till bemötande av den kritik mot en rättsakt som framförts i en ansökan som getts in till unionsdomstolen – kunde ändra rättsakten eller byta ut den mot en annan och under förfarandet åberopa denna ändring eller detta byte för att frånta motparten möjligheten att utvidga sina ursprungliga yrkanden och grunder till att avse den senare rättsakten, eller att anföra ytterligare yrkanden och grunder gentemot denna (se, analogt, förstainstansrättens dom av den 23 oktober 2008 i mål T-256/07, People’s Mojahedin Organization of Iran mot rådet, REG 2008, s. II-3019, punkt 46 och där angiven rättspraxis).
2)

Since Hardware (Guangzhou) Co., Ltd ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska unionens råds rättegångskostnader, liksom dem som Vale Mill (Rochdale) Ltd och Colombo New Scal SpA ådragit sig.
Vad särskilt gäller det administrativa förfarandet i konkurrensärenden fyller förbudet mot att använda som bevisning för andra ändamål än de för vilka den är avsedd, information som kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter inhämtat under utövande av sina undersökningsbefogenheter i enlighet artikel 12.2 i förordning nr 1/2003, ett specifikt behov, nämligen behovet av att säkerställa att kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna iakttar de processuella skyddsregler som är förbundna med inhämtandet av upplysningar inom ramen för deras uppdrag, samtidigt som det möjliggör ett utbyte av information mellan dessa myndigheter. Det är dock inte av detta förbud möjligt att automatiskt dra den slutsatsen att det rör sig om ett generellt förbud för kommissionen att använda information som bevisning som den erhållit av en annan nationell myndighet inom ramen för sin ämbetsutövning.

Det är inte enligt unionsrätten tillåtet att godkänna bevis som inhämtats under fullständigt åsidosättande av det förfarande som föreskrivs för att styrka dem och som syftar till att skydda de berördas grundläggande rättigheter. Att följa detta förfarande betraktas således som en väsentlig formföreskrift i den mening som avses i artikel 263.2 FEUF. Åsidosättande av en väsentlig formföreskrift får konsekvenser, oberoende av om detta åsidosättande har medfört skada för den som har åberopat det.

De upplysningar som kommissionen inhämtar under undersökningarna får inte användas för andra ändamål än de som anges i undersökningsfullmakten eller i beslutet att inleda en undersökning. Det går emellertid inte att dra slutsatsen att det är förbjudet för kommissionen att inleda en undersökning i syfte att kontrollera eller komplettera uppgifter som den händelsevis fått kännedom om under en tidigare inspektion, om det av dessa uppgifter framgår att det förekommit beteenden som strider mot konkurrensreglerna i fördraget. I samband med en sådan ny undersökning har kommissionen rätt att begära nya kopior av handlingar som erhållits under den första undersökningen och att använda dem som bevis i det ärende som berörs av den andra undersökningen utan att de berörda företagens rätt till försvar påverkas av detta.

Den omständigheten att kommissionen begär att ett företag på nytt ska lägga fram handlingar som företaget redan hade lagt fram i en första undersökning, är inte rättsstridig utan råkar vara en nödvändig förutsättning för att dessa handlingar skulle kunna användas i den andra undersökningen.

(se punkterna 54, 55, 69, 104 och 157)
2)

Royal Scandinavian Casino Århus I/S ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de rättegångskostnader som uppkommit för Europeiska kommissionen, Betfair Group plc, Betfair International Ltd och European Gaming and Betting Association (EGBA).
1

Den 10 oktober 2007 beslutade Europeiska gemenskapernas kommission, till följd av flera skriftliga frågor som ställts till den under åren 2005 och 2006 av ledamöter i Europaparlamentet samt till följd av ett klagomål från en privat aktör som hade riktats till den under år 2007, att inleda det formella granskningsförfarandet, vilket föreskrivs i artikel 108.2 FEUF, avseende bestämmelsen i artikel 12.5 som infördes i Ley del Impuesto sobre Sociedades (den spanska lagen om bolagsskatt) genom Ley 24/2001, de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social (lag 24/2001 om skatteåtgärder, förvaltningsåtgärder och sociala åtgärder) av den 27 december 2001 (BOE no 313, av den 31 december 2001, s. 50493), och återgavs i Real Decreto Legislativo 4/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Impuesto sobre Sociedades (kungligt lagstiftningsdekret 4/2004 om godkännande av den omarbetade lydelsen av lagen om bolagsskatt), av den 5 mars 2004 (BOE nr 61, av den 11 mars 2004, s. 10951, nedan kallad ”den omtvistade åtgärden” eller ”den omtvistade ordningen”).
97

Dessa beslut som rådet hänvisar till utgörs av dels ett beslut från Secretary of State for the Home Departement (inrikesministeriet, Förenade kungariket) av den 29 mars 2001, dels beslut från Förenta staternas regering som antagits med tillämpning av Section 219 i US Immigration and Nationality Act (Förenta staternas lag om invandring och nationalitet, nedan kallad INA) och genomförandedekret 13224.
79

Det ska härvidlag anges att kommissionen inte har ansett att den enda överträdelsen begåtts med avseende på samtliga tre produktgrupper i samtliga medlemsstater, tidigast från och med den 12 oktober 1994 fram till den 9 november 2000. Kommissionen ansåg i stället att den enda överträdelsen utvecklats med tiden under denna period, utifrån vilka medlemsstater som berördes. Detta framgår av artikel 1 i det angripna beslutet, i vilken kommissionen i detalj angav under vilka perioder och i vilka områden de företag som blivit föremål för sanktionsåtgärder hade deltagit i de olika olagliga förfaranden som ingick i den enda överträdelsen med avseende på var och en av de tre produktgrupperna. Den omständigheten att de aktuella olagliga förfarandena hade inletts vid olika tidpunkter beroende på vilka medlemsstater och vilka produktgrupper som avsågs påverkar vidare inte att det fanns många överlappningar i materiellt, geografiskt och tidsmässigt hänseende mellan de olagliga förfarandena för de aktuella produkterna, vilket sökandena för övrigt inte har bestritt. Vad särskilt gäller sökandena så deltog de, som kommissionen konstaterade i tabell D i det angripna beslutet, i olagliga förfaranden i Belgien, Tyskland, Frankrike och Österrike vad gäller de två produktgrupper som deras tillverkning avsåg, under olika perioder. En del av den tid överträdelsen varade var emellertid gemensam, nämligen mellan den 16 oktober 1992 och den 15 juli 2004.
17

Sökanden, Nexans France, lämnade in ett anbud (nedan kallat anbudet) den 23 oktober 2009. Detta omfattade en bilaga C 1, kallad ”Förteckning över de huvudsakliga ändringar i standardkontraktet som kommer att leda till omformulering av vissa klausuler”, genom vilken föreslogs flera ändringar av standardkontraktet (nedan kallade reservationerna). Reservationerna avsåg bland annat följande villkor: För det första önskade sökanden underställa kontraktets ikraftträdande en förhandsbetalning av det gemensamma företaget och erhållandet av ett byggnadstillstånd för sökandens fabrik i Cortaillod (Schweiz). För det andra önskade sökanden avsäga sig allt ansvar i händelse av problem i samband med den design av kablarna som det gemensamma företaget hade fastställt, eller orsakade av de mellanprodukter som det gemensamma företaget hade tillhandahållit, eller vidare orsakade av produkter som sökanden själv hade tillverkat, men som det gemensamma företaget hade omarbetat. För det tredje önskade sökanden ifrågasätta leveranskalendern. Sökanden föreslog en annan kalender enligt vilken den första leveransen flyttades fram tolv månader och den sista leveransen en månad, det vill säga att den sista leveransen inom ramen för kontraktet skulle ske efter 55 månader i stället för 54. För det fjärde begärde sökanden att straffavgifterna för uteblivet genomförande skulle beräknas på grundval av beloppet för de produkter som inte levererats i tid och inte på det totala värdet av kontraktet och att den tillämpliga nivån för straffavgifterna skulle vara 1 procent per vecka, vilken inte fick överskrida 15 procent av de produkter som inte levererats i tid och 10 procent av kontraktets totala värde. För det femte avsåg sökanden ifrågasätta de klausuler som gällde uppskjutandet av leverans, delbetalningar, varaktigheten av garantierna för sökandens produkter, högsta belopp för sökandens ansvar och principen om fast pris. För det sjätte gjorde sökanden gällande rätten att, i händelse av tekniska svårigheter, åtnjuta fri tillgång till ny teknik som skulle tillhandahållas av det gemensamma företaget eller, om sådan tillgång inte gavs, rätten att ensidigt häva kontraktet. För det sjunde önskade sökanden tillerkännas mer omfattande immateriella rättigheter än de som föreskrevs i standardkontraktet. För det åttonde önskade sökanden tillerkännas en rätt att ensidigt häva kontraktet utan ersättning för det fall det gemensamma företaget inte erlade betalningarna inom de angivna fristerna, bestred sökandens betalningsanmodan eller för det fall sökanden inte skulle vara i stånd att tillverka de beställda ledarna i enlighet med de tekniska specifikationer som det gemensamma företaget fastställt. Slutligen, för det nionde, formulerade sökanden en reservation som gällde artikel II.26 i standardkontraktet, vars innehåll är ofullständigt.
79

Sökandens inlaga av den 10 mars 2008 kan inte anses ha inkommit för sent till harmoniseringsbyrån. Enligt regel 72 i kommissionens förordning (EG) nr 2868/95 av den 13 december 1995 om genomförande av rådets förordning (EG) nr 40/94 om gemenskapsvarumärke (EGT L 303, s. 1) ska, om en tidsgräns utlöper på en dag då harmoniseringsbyrån inte är öppen för mottagande av dokument, tidsfristen förlängas till den första dag därefter då harmoniseringsbyrån är öppen för mottagande av dokument och då normal post levereras. I denna regel föreskrivs att de dagar då harmoniseringsbyrån inte är öppen för mottagande av dokument ska bestämmas av harmoniseringsbyråns ordförande före varje kalenderårs början. För år 2008 antog harmoniseringsbyråns ordförande den 17 december 2007 beslut EX-07-05 om de dagar då harmoniseringsbyrån inte skulle vara öppen för mottagande av dokument och då normal post inte skulle levereras. I detta beslut erinras om beslut nr ADM-95-23 som fattades av harmoniseringsbyråns ordförande den 22 december 1995 (Harmoniseringsbyråns officiella tidning, 1995, s. 487). I detta beslut slås fast att harmoniseringsbyrån inte är öppen för allmänheten på lördagar och söndagar. Eftersom den 9 mars 2008 var en söndag, gavs sökandens inlaga, som ingavs den 10 mars 2008, inte in för sent. Harmoniseringsbyrån har medgett detta under förhandlingen.
—

Det franska figurmärke som registrerats den 22 september 1948 under nummer 1480873 för varor i klasserna 7 och 8, det internationella figurmärke som registrerats den 22 juni 1951 under nummer 154431 för varor i klasserna 7 och 8 och som har rättsverkan i Spanien och Portugal samt det internationella figurmärke som registrerats de 20 januari 1969 under nummer 352868 för varor i klasserna 7, 8, 12 och 21 och som har rättsverkan i Spanien, vilka samtliga består av följande figurkännetecken i svartvitt:
Bötesintervallet är ett unikt instrument som är avsett specifikt för förlikningsförfarandet. Artikel 10a.2 i förordning nr 773/2004 om kommissionens förfaranden enligt artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] ger uttryckligen kommissionens avdelningar möjlighet att tillhandahålla deltagare i förlikningsdiskussioner en uppskattning av de böter de kan komma att åläggas med hänsyn till den vägledning som ges i riktlinjerna om beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003, i tillkännagivandet om förlikningsförfaranden i samband med beslut enligt artikel 7 och artikel 23 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 i kartellärenden och, vid behov, i meddelandet om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden.

Om företaget inte ger in någon förlikningsinlaga kommer det förfarande som leder fram till det slutliga beslutet att regleras av de allmänna bestämmelserna i förordning nr 773/2004 i stället för av bestämmelserna om förlikningsförfarandet. Såsom redan angetts är det således fråga om en så kallad tabula rasa-situation i vilken ansvaret ännu inte har fastställts. Härav följer även att det bötesintervall som sökandena underrättas om under förlikningsförfarandet saknar betydelse, eftersom det är ett instrument knutet till just detta förfarande. Det vore således ologiskt, och till och med olämpligt om kommissionen var skyldig att tillämpa eller hänvisa till ett bötesintervall som fastställts i ett annat, sedermera avslutat förfarande. Att redan i meddelandet om invändningar ange ett bötesintervall skulle dessutom stå i strid med denna rättsakts rent förberedande karaktär. Kommissionen skulle då fråntas sin möjlighet att ålägga böter anpassade till nya omständigheter som föreligger vid tidpunkten för beslutet, samtidigt som den är skyldig att beakta nya argument eller bevis som den underrättas om under det ordinarie förfarandet och som kan få betydelse för bötesbeloppet.

Enligt samma logik är kommissionens motiveringsskyldighet inte mer omfattande när den tillämpar ett förlikningsförfarande (sedermera avslutat) som ska underlätta tvistlösning, än när den antar ett beslut i enlighet med det ordinarie förfarandet.

(se punkterna 100, 101 och 104–107)
För att bevisa att ett företag har deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan, räcker det att visa att det berörda företaget har deltagit i möten där överenskommelser av konkurrensbegränsande art har ingåtts, utan att behöva bevisa att företaget öppet tagit avstånd från dessa överenskommelser. När deltagandet i dessa möten är bevisat åvilar det företaget att anföra omständigheter som visar att det deltog i mötena utan någon som helst konkurrensbegränsande avsikt genom att styrka att företaget förklarat för sina konkurrenter att det deltog i mötena med en annan inställning än dessa.

Vad gäller kravet på avståndstagande behöver kommissionen endast visa att det berörda företaget har deltagit i möten under vilka konkurrensbegränsande avtal slutits, utan att öppet motsätta sig detta, för att styrka att nämnda företag har deltagit i kartellen.

När ett företag har deltagit i en kartell i flera år, och det inte har kunnat styrkas att det vare sig direkt eller indirekt har deltagit i möten under en period på ungefär nio månader, och övriga kartellmedlemmar därför inte har haft någon exakt uppfattning om företagets beteende på marknaden under den perioden, kan kommissionen inte fastställa att företaget i fråga deltog i en konkurrenssnedvridande samverkan under nämnda period.

(se punkterna 97 och 295–297)
121

Den roll som spelades av andra kartellmedlemmar, såsom Bridgestone och DOM samt W. och dess företag, som enligt sökandena säkerställde ledningen och samordningen av kartellen under långa perioder under kartellens existens, och den omständigheten att de uppfattades som huvudkoordinatorerna för kartellen av de andra medlemmarna, är vidare inte oförenliga med den ledande roll som kommissionen tilldelade ITR. Vad specifikt gäller perioden 11 juni 1999–30 september 2001, visar inte de omständigheter som sökandena har åberopat att W. genom bland annat sina företag var ensam samordnare för kartellen. De samordningsuppgifter som ITR säkerställde under perioden var nämligen inte av sådant slag att de uteslöt att en huvudsamordnare ansvarade för kartellens globala ledning. Denna samexistens förklarar bland annat varför ITR inte närvarade vid alla kartellmöten.
295

Sökanden har gjort gällande att hela bolagskoncernen befinner sig i en extremt svår ekonomisk situation. Detta återspeglas i resultatet av den sedvanliga verksamheten vilket tydligt sjunkit från 7,016 miljoner euro under räkenskapsåret 2007 till endast 1,686 miljoner euro under räkenskapsåret 2008. Sökandens koncerns konsoliderade bokslut visar likaledes att det skett en tydlig nedgång, då förlusten enligt resultaträkningen för det räkenskapsår som sträckte sig från den 30 september 2007 till den 30 september 2008 översteg 2 miljoner euro. Dessutom har sökandens koncerns nettoskuldsättning ökat från 14,2 miljoner euro under räkenskapsåret 2005 till 30,4 miljoner euro under räkenskapsåret 2008. Sökandebolaget har tillagt att i synnerhet den del av bolaget som producerar kalciumkarbid går med förlust sedan flera år. Den ackumulerade förlusten under åren 1999–2006 uppgår till 15,94 miljoner euro.
19

Vad avser de bilagor till ansökan som getts in först vid tribunalen, kan tribunalen inte lägga dessa till grund för sin bedömning. Talan vid tribunalen syftar nämligen till att, i den mening som avses i artikel 63 i förordning nr 40/94 (nu artikel 65 i förordning nr 207/2009), tribunalen ska pröva lagenligheten av överklagandenämndernas beslut, och tribunalen ska därför inte bedöma de faktiska omständigheterna på nytt mot bakgrund av handlingar som getts in först vid tribunalen. Ovannämnda handlingar ska således avvisas utan att det är nödvändigt att bedöma deras bevisvärde (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 24 november 2005 i mål T-346/04, Sadas mot harmoniseringsbyrån - LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), REG 2005, s. II-4891, punkt 19 och där angiven rättspraxis).
168

När det gäller skriftväxlingen mellan de aktuella företagen av den 13 och 21 maj 2002, fann kommissionen i skäl 81 i det angripna beslutet att den bekräftade att E.ON ansåg att skrivelsen Direktion G var bindande och att inget av de aktuella företagen hade låtit förstå att vare sig denna skrivelse eller skrivelsen Direktion I var obsoleta. Tribunalen konstaterar att den skrivelse som E.ON riktade till sökanden den 21 maj 2002 som svar på en skrivelse av den 13 maj 2002 uttryckligen hänvisar till skrivelsen Direktion G. Där anges nämligen att den överföring som skett för ett annat företags räkning via MEGAL-ledningen är helt förenlig med nämnda skrivelse. Om denna skrivelse ansågs vara obsolet och icke bindande för de aktuella företagen, hade E.ON inte angett att den aktuella överföringen var förenlig med denna skrivelse. Sökandens invändning, nämligen att sökanden inte hänvisade till skrivelsen Direktion G eller skrivelsen Direktion I i sin skrivelse av den 13 maj 2002, har ingen avgörande betydelse för att visa att dessa bestämmelser var obsoleta och att det inte förelåg någon överensstämmande partsvilja. Även om sökanden där inte hänvisade till nämnda skrivelser, hade emellertid inte E.ON, såsom kommissionen påpekade i skäl 83 i det angripna beslutet, grundat sig på skrivelsen Direktion G för att hävda en rätt att genomföra en överföring för en kunds räkning om denna skrivelse inte tidigare hade åberopats till stöd för att denna typ av överföring var förbjuden. Även om E.ON under alla omständigheter ensidigt hade kunnat hänvisa till denna skrivelse, saknar det betydelse för slutsatsen att denna skrivelse – åtminstone för detta företag – framstår som bindande och det kan inte utgöra grund för ståndpunkten att följeskrivelserna inte längre var bindande för sökanden. När det gäller sökandens påstående att E.ON hänvisade till skrivelsen Direktion G för att stärka sin förhandlingsposition såvitt avser rätten att göra överföringar för tredjemans räkning, kan detta påstående under alla omständigheter inte påverka kommissionens slutsatser. Sökandens argument att denna skriftväxling hänför sig till villkoren för tredjemans överföring och inte till en uppdelning av marknaderna, kan slutligen inte påverka det förhållandet att nämnda skriftväxling även belyser den bindande karaktären på skrivelsen Direktion G, åtminstone för E.ON. Dessa argument kan inte heller läggas till grund för ståndpunkten att sökanden ansåg att följeskrivelserna var obsoleta. Mot bakgrund av lydelsen av den aktuella skriftväxlingen kunde kommissionen, såsom den påpekade i skäl 83 i det angripna beslutet, av denna utläsa att sökanden ansåg att MEGAL-avtalet, i dess vid denna tidpunkt gällande form, innebar ett förbud för E.ON att leverera gas i Frankrike via MEGAL-ledningen, och även för en tredjemans räkning. En sådan ståndpunkt är för övrigt förenlig med den tolkning av skrivelsen Direktion G som sökandens rättstjänst gjorde och vilken kom till uttryck i e-postmeddelandena av den 9 och 17 februari 2000.
Nyckelord

Föremål för talan

Domslut



Nyckelord

Gemenskapsvarumärke – Anmärkningar från tredje man samt invändningar – Prövning av invändningen – Bevis på användning av det äldre varumärket – Den frist som harmoniseringsbyrån angett – Ytterligare bevisning som läggs fram efter det att fristen har löpt ut men tillsammans med åberopande av nya omständigheter – Tillåtet (Rådets förordning nr 2868/95, artikel 1, regel 22.1) (se punkterna 27 och 31)

2. Gemenskapsvarumärke – Anmärkningar från tredje man samt invändningar – Prövning av invändningen – Bevis på användning av det äldre varumärket – Verkligt bruk – Begrepp – Bedömningskriterier (Rådets förordning nr 207/2009, artikel 42.2 och 42.3) (se punkterna 51–53)

3. Gemenskapsvarumärke – Definition och förvärv av gemenskapsvarumärke – Relativa registreringshinder – Invändning från innehavaren av ett identiskt eller liknande äldre varumärke som registrerats för varor eller tjänster som är identiska eller av liknande slag – Risk för förväxling med det äldre varumärket (Rådets förordning nr 207/2009, artikel 8.1 b) (se punkterna 87, 94 och 97)

Föremål för talan

Saken

Talan om ogiltigförklaring av det beslut som första överklagandenämnden vid harmoniseringsbyrån fattade den 30 juli 2009 (ärende R 1051/2008-1) i samband med ett invändningsförfarande mellan Vallis K. – Vallis A. & Co. OE och New Yorker SHK Jeans GmbH & Co. KG.

Domslut

Domslut

1) Talan ogillas.

2) New Yorker SHK Jeans GmbH & Co. KG ska ersätta rättegångskostnaderna.
91

För det andra bör noteras att de företag som lämnat de anbud som sökanden mottagit inte har åtagit sig att leverera bränsle under en längre period. Sökanden har emellertid inte invänt mot kommissionens anmärkning i skäl 203 i det angripna beslutet att den kvantitet brunkol som krävs av ett kraftverk som drivs med detta bränsle under hela dess livscykel, det vill säga under 40–45 år, uppgår till flera miljoner ton. Kommissionen har till exempel anfört att fyndigheten i Vevi, vars brunkolsfyndigheter uppgår till 90 miljoner ton, var avsedd för att försörja ett kraftverk om 400 MW under hela dess livscykel, med ungefär 2000000 ton per år.
Talan om ogiltigförklaring av det beslut som fattats av andra överklagandenämnden vid harmoniseringsbyrån den 16 juni 2008 (ärende R 1591/2007-2) avseende ett invändningsförfarande mellan 2nine Ltd och Pacific Sunwear of California, Inc.