Förslag till avgörande av generaladvokat Tizzano föredraget den 26 september 2002. - Athanasios Pitsiorlas mot Europeiska unionens råd och Banque centrale européenne. - Överklagande - Beslut 93/731 EG - Tillgång till rådets handlingar - Beslut, EG 1999/284 - Tillgång till Europeiska centralbankens handlingar och arkiv - Basel/Nyborg-avtalet om förstärkning av det europeiska monetära samarbetet - Tillgång nekad - Talan mot detta beslut om avslag väckt för sent - Ursäktligt misstag. - Mål C-193/01 P.



Rättsfallssamling 2003 s. I-04837



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Bakgrunden till förevarande mål är Athanasios Pitsiorlas överklagande av förstainstansrättens beslut av den 14 februari 2001 (i mål T-3/00, Pitsiorlas mot rådet och Europeiska centralbanken, REG 2001, s. II-717). I beslutet fastställdes att Athanasios Pitsiorlas talan om ogiltigförklaring av rådets beslut av den 30 juli 1999, enligt vilket hans begäran om tillgång till handlingar avseende det så kallade Basel/Nyborg-avtalet om förstärkning av det europeiska monetära samarbetet avvisats, inte kunde upptas till sakprövning.

Tillämpliga bestämmelser

2. Med rådets beslut 93/731/EG av den 20 december 1993 om allmänhetens tillgång till rådets handlingar har som bekant principen om allmänhetens tillgång till rådets handlingar samt villkoren och förfarandet för denna tillgång fastställts.

3. I förevarande mål skall framför allt hänvisas till artikel 2.1 och 2.2, vari följande föreskrivs:

"1. En ansökning om tillgång till rådets handlingar skall ges in till rådet skriftligen. Ansökningen skall vara tillräckligt preciserad och innehålla upplysningar som gör det möjligt att identifiera den eller de handlingar som efterfrågas. Om det behövs skall sökanden anmodas att ytterligare precisera sin ansökning.

2. Om den handling som efterfrågas har upprättats av en fysisk eller juridisk person, en medlemsstat, en annan gemenskapsinstitution eller ett annat gemenskapsorgan eller något annat nationellt eller internationellt organ, skall ansökningen inte göras till rådet utan direkt till den som har upprättat handlingen."

4. Jag erinrar vidare om att enligt artikel 6 skall "[v]arje ansökning om att få tillgång till rådets handlingar ... behandlas av berörda enheter inom generalsekretariatet. Dessa enheter skall därefter föreslå vilken åtgärd som skall vidtas med anledning av ansökningen." I artikel 7 föreskrivs i detta avseende följande:

"1. Den berörda enheten inom generalsekretariatet skall inom en månad skriftligen underrätta sökanden om att hans ansökning har bifallits eller om att avsikten är att ansökningen skall avslås. I det senare fallet skall sökanden dessutom underrättas om grunderna för det avsedda avslaget, om att han inom en månad kan ge in en bekräftande ansökning med begäran om omprövning av det avsedda ställningstagandet och om att han i annat fall skall anses ha återkallat sin ursprungliga ansökning.

2. Underlåtenhet att besvara en ansökning inom en månad efter det att den ingivits skall räknas som ett avslag, utom i det fallet att sökanden inom den följande månaden ger in en bekräftande ansökning enligt punkt 1.

3. Beslut om att avslå en bekräftande ansökning skall fattas inom en månad efter det att en sådan ansökning ingivits och skall ange grunderna för beslutet. Sökanden skall skriftligen underrättas om beslutet så snart som möjligt och samtidigt informeras om innehållet i artiklarna 138e och 173 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen såvitt gäller villkoren för fysiska personers klagomål hos ombudsmannen respektive domstolens granskning av lagenligheten av rådets rättsakter.

4. Underlåtenhet att besvara en bekräftande ansökning inom en månad efter det att den ingivits skall räknas som ett avslag."

Bakgrund och förfarande

De faktiska omständigheterna i målet

5. Av skälen till det överklagade beslutet framgår följande:

"1. Sökanden är doktorand i juridik vid universitetet i Thessaloniki (Grekland).

2. Genom skrivelse av den 6 april 1999, som inkom till rådets generalsekretariat den 9 april samma år, begärde sökanden med tillämpning av rådets beslut 93/731/EG av den 20 december 1993 om allmänhetens tillgång till rådets handlingar (EGT L 340, s. 43; svensk specialutgåva, område 16, volym 2, s. 64) i dess lydelse enligt rådets beslut 96/705/Euratom, EKSG, EG av den 6 december 1996 (EGT L 325, s. 19) tillgång till avtalet [Basel]/Nyborg om förstärkning av det Europeiska monetära systemet (EMS) undertecknat av rådet bestående av ekonomi- och finansministrar vid deras informella möte den 12 september 1987 i Nyborg (Danmark).

3. I sin skrivelse av den 11 maj 1999, som skickades till sökanden den 15 maj 1999, svarade rådets generalsekretariat på sökandens begäran enligt följande:

Generalsekretariatet har grundligt bedömt er ansökan, men eftersom handlingen inte har kunnat återfinnas, drar vi slutsatsen att det förmodligen rör sig om en handling tillhörande [Europeiska centralbanken]. Det vore därför bättre om Ni vände Er direkt till denna ...

4. Genom skrivelse av den 8 juni 1999, som registrerades vid rådets generalsekretariat den 10 juni samma år, ingav sökanden en bekräftande ansökan i enlighet med artikel 7.1 i beslut 93/731.

5. Genom skrivelse av den 5 juli 1999 meddelade rådets generalsekretariat sökanden att eftersom det var omöjligt att inom den frist på en månad som anges i artikel 7.3 i beslut 93/731 fatta ett beslut, hade rådet beslutat att förlänga fristen i enlighet med artikel 7.5 som har följande lydelse:

Generalsekreteraren kan i undantagsfall, under förutsättning att sökanden underrättats i förväg, med en månad förlänga den tid som anges i punkt 1 första meningen och i punkt 3."

6. Samtidigt begärde sökanden, genom skrivelse av den 28 juni 1999 riktad till avdelningen för relationer med allmänheten vid Europeiska centralbanken (ECB), att få tillgång till de ovannämnda handlingarna i enlighet med ECB:s beslut 1999/284/EG av den 3 november 1998 om allmänhetens tillgång till ECB:s handlingar och arkiv (EGT L 110, 1999, s. 30). Efter det att denna begäran avslagits genom skrivelse av den 6 juli 1999 begärde sökanden genom skrivelse av den 27 juli 1999 en omprövning på grundval av artikel 23.3 i ECB:s arbetsordning, utfärdad den 7 juli 1998 (EGT L 338, s. 28), i dess lydelse av den 22 april 1999 (EGT L 125, s. 34).

7. Genom skrivelse av den 2 augusti 1999, som delgavs sökanden den 8 augusti samma år, skickade generalsekretariatet rådets beslut av den 30 juli 1999 om avslag på sökandens bekräftande ansökan (nedan kallat rådets beslut) till sökanden. Detta beslut har följande lydelse:

"Efter en omfattande undersökning har vi kunnat konstatera att de handlingar som anges i er ansökan avser rapport av kommittén för centralbankscheferna avseende en förstärkning av EMS, som offentliggjordes av kommittén för centralbankscheferna i Europeiska ekonomiska gemenskapens medlemsstater i Nyborg den 8 september 1987.

De administrativa bestämmelserna för EMS har aldrig utgjort en del av gemenskapsrätten och följaktligen har rådet aldrig fått tillfälle att fatta ett beslut i detta avseende.

Eftersom den begärda handlingen har upprättats av centralbankscheferna uppmanar vi Er att framställa Er begäran direkt till centralbankscheferna eller till ECB."

8. I samma skrivelse gör generalsekretariatet sökanden uppmärksam på bestämmelserna i artiklarna 195 EG och 230 EG vad gäller dels hur man vänder sig till ombudsmannen, dels domstolens granskning av lagenligheten av rådets akter.

9. "Genom skrivelse av den 8 november 1999, som delgavs sökanden den 13 november samma år, underrättades denna om ECB-rådets beslut att inte ge honom tillgång till handlingarna (nedan kallat ECB:s beslut) (mina kursiveringar)."

6. I detta mål skall det vidare erinras om att klagandens begäran om tillgång till handlingen i ECB:s skrivelse av den 6 juli 1999 avslogs med följande motivering:

"... handlingar som härrör från kommittén för centralbankscheferna i medlemsstaterna omfattas inte av ECB:s beslut (ECB/1998/12), utan av artikel 23.3 i arbetsordningen för ECB (EGT L 125 av den 19 maj 1999, s. 34), vari föreskrivs att handlingar hos kommittén för centralbankscheferna skall vara fritt tillgängliga efter trettio år. Tyvärr kan vi därför inte hjälpa Er."

7. Först i ECB:s följande beslut av den 8 november 1999, i vilket avslaget på klagandens begäran om tillgång till en handling bekräftades, angavs att "Basel/Nyborg-avtalet inte i egentlig mening är en enda handling som upprättats som ett avtal mellan parterna, utan avtalet existerar endast i form av rapporter och protokoll som har författats av kommittén för centralbankscheferna och av monetära kommittén". Närmare bestämt består Basel/Nyborg-avtalet, enligt vad ECB har angivit under förfarandet vid förstainstansrätten, i huvudsak av två handlingar, nämligen i) Rapport du Comité des gouverneurs sur le renforcement du SME (upprättad i Basel den 8 september 1987), som rådets beslut om avslag på begäran om tillgång till handling avser, ii) en rapport upprättad av monetära kommittén, rådets rådgivande organ, rubricerad "Le renforcement du SME - Rapport du Président du Comité monétaire à la réunion informelle des ministres des finances, Nyborg, le 12 septembre 1987" (Förstärkning av EMS - rapport från monetära kommittén vid finansministrarnas informella möte i Nyborg den 12 september 1987). Det är på grundval av båda dessa rapporter som rådet vid det informella mötet i Nyborg den 12 september 1987 officiellt antog ändringar i fråga om tillämpningsbestämmelserna i avtalet om EMS av den 13 mars 1979.

Förfarandet vid förstainstansrätten och det överklagade beslutet

8. Såsom har framgått förvägrade ECB genom beslut av den 8 november 1999, som delgavs Athanasios Pitsiorlas den 13 november 1999, denne slutgiltigt tillgång till det så kallade Basel/Nyborg-avtalet. Samtidigt erfor Athanasios Pitsiorlas att detta "avtal" bestod av "rapporter och protokoll" som inte enbart hade författats av kommittén för centralbankscheferna i medlemsstaterna utan även av monetära kommittén, vilken, som sagt, är ett rådgivande organ till rådet, som således ansvarar för tillgången till handlingarna i fråga. Sökanden ansåg att beslutet var rättsstridigt och drog av motiveringen till detta även slutsatsen att rådets beslut av den 30 juli 1999 (i vilket det sammanfattningsvis förnekades att det fanns handlingar från rådet i Basel/Nyborg-avtalet) var rättsstridigt. Athanasios Pitsiorlas väckte därför samtidigt, genom ansökan av den 20 januari 2000, i enlighet med artikel 230 EG talan avseende de båda besluten i förstainstansrätten.

9. Utan att ta ställning i sak invände rådet att Athanasios Pitsiorlas talan enligt artikel 114 i förstainstansrättens rättegångsregler inte kunde upptas till sakprövning i den del den avsåg rådets beslut av den 30 juli 1999. Rådet ifrågasatte bland annat den för sent väckta talan. Sökanden anförde som svar på invändningen att det förhållandet att fristerna inte iakttagits berodde på ett ursäktligt misstag och hävdade att han hade vilseletts av de två inblandade institutionerna, vilka med avsikt hade förmått honom att i väntan på det bekräftande svaret från ECB inte omedelbart överklaga rådets beslut. Athanasios Pitsiorlas har särskilt anfört att det skulle ha varit meningslöst att omedelbart överklaga rådets beslut, då rådet uttryckligen förnekat att det var i besittning av den begärda handlingen. Det var endast tack vare det bekräftande beslutet från ECB, som emellertid fattades med en betydande och allvarlig försening, som klaganden faktiskt förstod att rådet rättsstridigt hade förvägrat honom tillgång till handlingen.

10. Genom beslut av den 14 februari 2001 godtog förstainstansrätten rådets invändning och förklarade följaktligen att Athanasios Pitsiorlas talan inte kunde upptas till sakprövning "i den del den avser rådets beslut av den 30 juli 1999".

11. Förstainstansrätten har särskilt erinrat om att "[e]nligt artikel 230 femte stycket EG är fristen för att väcka en talan om ogiltigförklaring två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes eller då den delgavs sökanden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden allt efter omständigheterna. Enligt artikel 102.2 i rättegångsreglerna för förstainstansrätten jämförd med bilaga II till rättegångsreglerna för domstolen skall denna frist dessutom förlängas på grund av avståndet med tio dagar för parter som har sitt hemvist i Grekland" (punkt 19). Därefter konstaterade förstainstansrätten att "[i] förevarande mål delgavs sökanden rådets beslut den 8 augusti 1999 genom en skrivelse från generalsekretariatet. Med en förlängning med tio dagar med hänsyn till avståndet löpte fristen för att väcka en talan om ogiltigförklaring av detta beslut ut måndagen den 18 oktober 1999 vid midnatt" (punkt 20). Mot bakgrund således av att ansökan ingavs den 20 januari 2000 fann förstainstansrätten att den ingivits för sent (punkt 21).

12. Vad gäller det "ursäktliga misstag" som klaganden har åberopat noterade förstainstansrätten dessutom följande:

"22. Enligt fast rättspraxis kan ett ursäktligt misstag visserligen under vissa exceptionella omständigheter få till följd att sökanden inte anses ha försuttit fristen (domstolens dom av den 18 oktober 1977 i mål 25/68, Schertzer mot parlamentet, REG 1977, s. 1729, punkt 19, och av den 5 april 1979 i mål 117/78, Orlandi mot kommissionen, REG 1979, s. 1613, punkt 11, och domstolens beslut av den 26 oktober 2000 i mål C-165/99, Österrike mot kommissionen, ej publicerat i rättsfallssamlingen, punkt 17). Detta är fallet bland annat när den berörda institutionen har uppträtt på ett sätt som i sig eller i avgörande utsträckning har varit ägnat att skapa en ursäktlig villfarelse hos en enskild i god tro, som visat den aktsamhet som kan förväntas av en normalt vaksam aktör (se domen i det ovannämnda målet Blackman mot parlamentet, punkt 34, och domen i det ovannämnda målet Bayer mot kommissionen, punkt 26).

23. I förevarande mål har sökanden emellertid inte framlagt några bevis som stöder hans påstående att rådet skulle ha uppträtt på ett sådant sätt. Det skall i stället påpekas att i enlighet med artikel 7.3 i beslut 93/731 underrättades sökanden i skrivelsen från generalsekretariatet om innehållet i artiklarna 195 EG och 230 EG såvitt avser villkoren för dels hur man vänder sig till ombudsmannen, dels domstolens granskning av rättsakters lagenlighet. Följaktligen kunde en normalt vaksam person inte tvivla på huruvida beslutet var slutgiltigt eller på vilken frist för överklagande som var tillämplig enligt artikel 230 EG.

24. Eftersom de omständigheter som har anförts av sökanden inte kan anses utgöra exceptionella omständigheter som skulle kunna utgöra ett ursäktligt misstag, skall talan följaktligen avvisas i den del den avser rådets beslut."

Förfarandet vid domstolen

13. Genom ansökan av den 7 maj 2001 har Athanasios Pitsiorlas överklagat förstainstansrättens beslut och yrkat att domstolen skall uppta talan till sakprövning och bifalla talan, ogiltigförklara förstainstansrättens beslut, ogiltigförklara rådets beslut av den 30 juli 1999 med bifall till de yrkanden som framställts i förstainstansrätten eller i andra hand återförvisa ärendet till förstainstansrätten i fråga om beslutet i sak samt förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna. Till stöd för sin begäran om ogiltigförklaring av förstainstansrättens beslut har Athanasios Pitsiorlas särskilt åberopat i) åsidosättande av artikel 114 i förstainstansrättens rättegångsregler, ii) åsidosättandet av principen om jämlikhet i medel, iii) en juridiskt felaktig tolkning av rådets beslut, iv) ett oriktigt fastställande av de faktiska omständigheterna, vilket medfört ett åsidosättande av artikel 42 i EG-stadgan för Europeiska gemenskapernas domstol, v) underlåten tillämpning eller, i andra hand, en överdrivet restriktiv tillämpning av gemenskapsrättslig rättspraxis i fråga om ursäktligt misstag.

14. Rådet har i sitt svaromål endast hänvisat till att överklagandet ingivits för sent och yrkat att domstolen skall fastställa att det är uppenbart att det inte kan upptas till sakprövning. Rådet har endast under förhandlingen i korthet svarat på klagandens anmärkningar mot det överklagade beslutet.

Rättslig bedömning

Huruvida överklagandet kan upptas till sakprövning

15. Rådet har bestridit att överklagandet kan upptas till sakprövning och hävdat att det skulle ha ingivits senast den 3 maj 2001 (två månader och tio dagar efter delgivningen av förstainstansrättens avgörande, vilket meddelats den 23 februari 2001), men att det ingavs till domstolens kansli först den 7 maj 2001.

16. Såsom sökanden har noterat finns det dock inget fog för denna invändning, eftersom rådet felaktigt inte har beaktat att överklagandet, innan det ingavs, vilket i och för sig skedde den 7 maj 2001, redan under kvällen den 2 maj 2001 hade inkommit till kansliet per telefax och därefter följande morgon registrerats. I den nya punkten 6 i artikel 37 i domstolens rättegångsregler föreskrivs nämligen att "vid bedömningen av om tidsfristerna för förfarandet följts, [skall] den dag beaktas då en kopia av en undertecknad inlaga inklusive den förteckning över handlingar som avses i punkt 4 inkommer till domstolens kansli per telefax eller genom annat tekniskt kommunikationsmedel som domstolen har tillgång till, förutsatt att det undertecknade originalet av inlagan, tillsammans med bilagor och kopior som avses i punkt 1 andra stycket, inkommer till kansliet senast tio dagar därefter". Jag anser därför att det skall fastställas att överklagandet kan upptas till sakprövning.

Överklagandet i sak

17. Då jag nu kommer till överklagandet i sak anser jag att det av processekonomiska skäl är lämpligt att koncentrera sig på den femte grund som enligt Athanasios Pitsiorlas mening borde ha föranlett förstainstansrätten att finna att förseningen kunde bero på ett "ursäktligt misstag".

18. Klaganden har i samband med denna grund särskilt påpekat att förstainstansrätten har intagit ett alltför formalistiskt synsätt vid bedömningen av huruvida det föreligger ett ursäktligt misstag och överbetonat det faktum att det i det överklagade beslutet angavs möjligheten att väcka talan i enlighet med artikel 230 EG. Enligt klaganden borde förstainstansrätten i stället ha beaktat de specifika sakförhållanden och extraordinära omständigheter som karaktäriserade det ifrågavarande fallet, och särskilt de felaktigheter varigenom rådet och ECB hade vilselett honom - rådet genom att dölja förekomsten av monetära kommitténs rapport om förstärkning av EMS och ECB genom att försena beslutet i vilket det hänvisades till denna rapport - och vilket fattats först efter det att fristen för att överklaga rådets motsvarande beslut löpt ut. Klaganden har under dessa särskilda omständigheter inte kunnat handla skyndsammare, detta även med hänsyn till Basel/Nyborg-avtalets utomordentligt komplexa karaktär och den brist på öppenhet som allmänt karaktäriserar den monetära politikens område. Förstainstansrätten har således begått ett rättsligt fel när den förnekat att det förelåg ett ursäktligt misstag som kunde motivera att talan väckts så sent.

19. Rådet har bestridit dessa argument och under förhandlingen i stället noterat att förstainstansrätten med rätta har funnit att det inte berodde på ett ursäktligt misstag i den mening som avses i gemenskapens rättspraxis att talan väckts för sent. Enligt rådets bedömning hade klaganden nämligen inte lyckats visa att rådets beteende var sådant att det medfört att han vilseletts. Eftersom möjligheten att väcka talan i enlighet med artikel 230 EG uttryckligen angivits hade klaganden nämligen tydligt underrättats om beslutets slutgiltiga karaktär.

20. Jag skall framför allt hänvisa till att "[b]egreppet ursäktligt misstag, som kan hänföras direkt till den omsorg att iaktta rättssäkerhetsprincipen och principen om berättigade förväntningar ... enligt fast rättspraxis endast (kan) avse undantagsfall i vilka främst den berörda institutionens beteende, antingen ensamt eller i en avgörande omfattning, ger upphov till en oklarhet som kan ursäktas hos en enskild som handlar i god tro och visar prov på den skyndsamhet som kan förväntas av en normalt upplyst person". I rättspraxis har särskilt klarlagts att ett ursäktligt misstag kan föreligga "när en talan väcks för sent på grund av att den berörda institutionen givit felaktig information av sådant slag att den kan ge upphov till en oklarhet som kan ursäktas hos en enskild som handlar i god tro och som har de egenskaper som nämnts ovan eller om den berörda institutionen åsidosatt vissa av sina interna regler, exempelvis regler om god förvaltningssed, [och härvid] har givit upphov till en sådan oklarhet".

21. I det överklagade beslutet har förstainstansrätten, såsom har framgått, inte ansett att förseningen att väcka talan kan motiveras av ett ursäktligt misstag, eftersom Athanasios Pitsiorlas enligt dess mening inte hade visat att rådets beteende varit sådant att det kunde ge upphov till en "ursäktlig villfarelse hos en enskild i god tro, som visat den aktsamhet som kan förväntas av en normalt vaksam aktör". Med hänsyn till möjligheten att väcka talan i enlighet med artikel 230 EG ansåg förstainstansrätten nämligen att "en normalt vaksam person inte [kunde] tvivla på huruvida beslutet var slutgiltigt eller på vilken frist för överklagande som var tillämplig".

22. Jag delar dock Athanasios Pitsiorlas uppfattning att förstainstansrätten har antagit ett överdrivet formalistiskt och restriktivt synsätt vid tillämpningen av rättspraxis i fråga om ursäktligt misstag.

23. Enligt min mening har förstainstansrätten nämligen haft orätt när den inte har beaktat att det ifrågasatta beslutet var sådant att det vilseledde klaganden i fråga om existensen av en av rådet utfärdad handling som ingick i det så kallade Basel/Nyborg-avtalet. Det förhållandet att centralbankscheferna, i det överklagade beslutet, angavs som författare till den begärda handlingen medförde oundvikligen att klaganden ansåg att rådet inte kunde uppfylla hans begäran om tillgång till handlingen, eftersom "avtalet" endast innehöll rapporten från kommittén för centralbankscheferna (men således inte rapporten från monetära kommittén om förstärkning av EMS). Då Athanasios Pitsiorlas förlitade sig på dessa uppgifter hade han således inte något skäl att överklaga ett beslut enligt vilket tillgång till en handling, vars själva existens i huvudsak förnekades, inte godtogs.

24. Det är nämligen fullständigt uppenbart att gemenskapsinstitutionernas möjlighet "att bevilja en sådan ansökan om tillgång till handlingar ... emellertid naturligtvis [förutsätter] att dessa handlingar existerar". På samma sätt är det ostridigt att "det enligt den presumtion om lagenlighet som gäller för gemenskapens rättsakter presumeras att en handling till vilken tillgång har begärts inte existerar när den berörda institutionen har påstått att det förhåller sig på detta sätt", såvida dess existens inte kan bevisas "på grundval av relevanta och samstämmiga uppgifter". Eftersom sökanden inte hade sett något tecken på att det existerade en rapport från monetära kommittén om förstärkning av EMS kunde han inte annat än hålla rådets uppgift för sann, enligt vilken Basel/Nyborg-avtalet endast innehöll rapporten från kommittén för centralbankscheferna, och hade följaktligen inte något skäl att ifrågasätta beslutet.

25. Av detta skall enligt min mening slutsatsen dras att det var rådets beteende som medförde att Athanasios Pitsiorlas inte i tid väckte talan avseende beslutet av den 30 juli 1999. Först genom ECB:s beslut av den 8 november 1999, som delgavs honom den 13 november 1999, erfor han nämligen att Basel/Nyborg-avtalet bestod av "rapporter och protokoll som författats av kommittén för centralbankscheferna och av monetära kommittén", och således även av ett rådgivande organ till rådet. Klaganden har således först vid den tidpunkten kunnat betvivla riktigheten av rådets beslut och kommit fram till övertygelsen att rådet med avsikt dolt existensen av rapporten från monetära kommittén. Sedan klaganden insett att rådet hade vilselett honom väckte han den 20 januari 2000 följaktligen talan avseende det beslut varigenom rådet med förtigande av att det existerade en rapport från monetära kommittén hade hindrat att klaganden fått tillgång till denna.

26. Jag tror å andra sidan inte att klaganden kan klandras för att inte ha betett sig som "en enskild i god tro, som visat den aktsamhet som kan förväntas av en normalt vaksam aktör". Efter det att Athanasios Pitsiorlas erhöll rådets första skrivelse om avslag av den 11 maj 1999, i vilken det angavs att den begärda handlingen förmodligen var en handling upprättad av ECB, "vände" han den 28 juni 1999 skyndsamt begäran om tillgång till handlingen till ECB. Det är nämligen klart att om ECB redan i sitt svar av den 6 juli 1999 hade angivit att det fanns en rapport från monetära kommittén skulle Athanasios Pitsiorlas genast ha kunnat betvivla lagenligheten av rådets följande beslut av den 30 juli 1999. Athanasios Pitsiorlas visade dock ytterligare prov på aktsamhet när han därefter den 27 juli 1999 ingav en begäran till ECB om omprövning, vilken ECB besvarade först den 8 november 1999, och således långt efter den frist på en månad som föreskrivs i artikel 5.3 i beslut 1999/284/EG av den 3 november 1998 avseende allmänhetens tillgång till Europeiska centralbankens dokument och arkiv.

27. Mot denna bakgrund anser jag således att klaganden utan tvekan har betett sig med "den aktsamhet som kan förväntas av en normalt vaksam aktör". Denna åsikt vederläggs inte heller av det förhållandet att Athanasios Pitsiorlas efter att ha erhållit ECB:s beslut av den 8 november 1999 hade möjligheten att inge en ny begäran om tillgång till handling till rådet och åberopa den information som under tiden erhållits, detta eftersom Athanasios Pitsiorlas enligt min mening (naturligtvis bortsett från frågan om fristen för talan) under alla omständigheter hade rätt att väcka talan vid gemenskapsdomstol för att yrka ogiltigförklaring av rådets beslut av den 30 juli 1999. Såsom förstainstansrätten redan har fastställt syftar "[b]eslut 93/731 ... till att tolka principen om medborgarnas tillgång till information så vidsträckt som möjligt, för att förstärka institutionernas demokratiska karaktär och allmänhetens förtroende för förvaltningen. Beslut 93/731 förutsätter lika lite som beslut 94/90 någon särskild motivering för att allmänheten skall få ta del av begärda handlingar. En person som fått avslag på sin ansökan om att få ta del av en handling eller en del av en handling har följaktligen redan av detta enda skäl ett intresse av att beslutet om avslag ogiltigförklaras." Intresset av att överklaga bortfaller därför inte ens på grund av "[d]en omständigheten att de begärda handlingarna skulle bli offentliga".

28. Jag tror således inte att Athanasios Pitsiorlas kan klandras för bristande aktsamhet på grund av att han inte har ingett en ny begäran om tillgång till handling till en institution som hade lämnat honom ett vilseledande svar, utan i stället har valt att väcka talan avseende den sistnämnda rättsakten. Den aktsamhet som krävs för att motivera en på grund av ett ursäktligt misstag för sent väckt talan skall nämligen bedömas enbart med hänvisning till villkoren för väckande av talan avseende avslagsbeslutet om tillgång till handling, medan det är irrelevant hur klaganden har gått till väga för att erhålla handlingarna i fråga. Såsom framgår av förstainstansrättens ovannämnda dom bortfaller under alla omständigheter inte intresset att överklaga ett avslagsbeslut av att det är möjligt att inge en ny begäran om tillgång till handling eller av att klaganden faktiskt aktiverat sig för att erhålla de begärda handlingarna.

29. Mot bakgrund av vad ovan anförts har förstainstansrätten således enligt min mening begått ett juridiskt fel när den har ansett att Athanasios Pitsiorlas försening att väcka talan inte motiverades av ett ursäktligt misstag i den mening som avses i gemenskapens rättspraxis. Jag anser följaktligen att det överklagade beslutet skall ogiltigförklaras på den femte grunden för talan, utan att det är nödvändigt att behandla de andra skäl som Athanasios Pitsiorlas har anfört.

30. Med hänsyn till att rådets invändning om rättegångshinder i den mening som avses i artikel 114 i förstainstansrättens rättegångsregler godtogs i det överklagade beslutet, utan att ställning togs i sakfrågan, anser jag att målet skall återförvisas till förstainstansrätten för att ett fullständigt kontradiktoriskt förfarande mellan parterna skall kunna äga rum. Beslutet om rättegångskostnaderna bör följaktligen meddelas senare.

Förslag till avgörande

31. Med hänsyn till vad ovan anförts föreslår jag därför att domstolen skall fastställa att

- förstainstansrättens beslut av den 14 februari 2001 i mål T-3/00, Pitsiorlas mot rådet och Europeiska centralbanken skall ogiltigförklaras,

- målet skall återförvisas till förstainstansrätten för avgörande i sak,

- beslut om rättegångskostnaderna skall meddelas senare.