5

Tribunalen sammanfattade bakgrunden till tvisten på följande sätt i punkterna 1–8 i den överklagade domen: ”1 För att italienska mjölkproducenter skulle kunna betala den tilläggsavgift på 1386475000 euro som de var skyldiga Europeiska unionen på grund av att de mjölkkvoter som tilldelats Italien för perioden 1995/1996–2001/2002 hade överskridits, ansökte denna medlemsstat om att Europeiska unionens råd skulle godkänna beviljandet av ett statligt stöd med tillämpning av artikel 88.2 tredje stycket EG. 2 Genom beslut 2003/530/EG av den 16 juli 2003 om huruvida det stöd som Republiken Italien hade för avsikt att bevilja sina mjölkproducenter var förenligt med den gemensamma marknaden (EUT L 184, 2003, s. 15), nedan kallat rådets beslut, medgav rådet Italien ”att träda in och till [unionen] betala det belopp som dessa producenter är skyldiga [unionen] på grundval av tilläggsavgiften på mjölk och mjölkprodukter för perioden från 1995/1996 till 2001/2002” (artikel 1 i rådets beslut). Rådet tillät även ”att låta [berörda parter] betala tillbaka sin skuld [till Republiken Italien] genom uppskjuten betalning utan ränta över ett antal år” (artikel 1 i rådets beslut). 3 Två grupper av villkor uppställdes för denna förklaring om förenlighet. Rådet har för det första krävt att italienska myndigheter ska anmäla det belopp som motsvarar tilläggsavgiften som mjölkproducenterna är skyldiga Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ), dels dra av den kvarstående skulden till unionen jämte ränta på detta från de utgifter som finansieras av EUGFJ (artikel 2 i rådets beslut). Rådet har för det andra krävt dels att mjölkproducenterna fullständigt betalar av sin skuld till Republiken Italien genom årliga amorteringar, dels gör detta inom en period som inte överstiger 14 år, med början den 1 januari 2004 (artikel 1 i rådets beslut). 4 De italienska myndigheterna antog därför lagdekret nr 49 om ändring av lagstiftningen gällande påförande av tilläggsavgifter inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (decreto-legge n. 49, riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero-caseari) av den 28 mars 2003 (GURI nr 75, av den 31 mars 2003, s. 4), och ministerdekretet av den 30 juli 2003 om betalning av tilläggsavgifter som förfallit till betalning men inte betalats för perioden från 1995/1996 till 2001/2002 enligt artikel 10, stycke 34, i lag nr 119/2003 (decreto ministeriale del 30 luglio 2003,disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’art. 10, comma 34, della legge n. 119/2003) (GURI nr 183, av den 8 augusti 2003, s. 33). Bestämmelserna i dessa två rättsakter innebär sammantaget att tilläggsavgiftens belopp som Republiken Italien har åtagit sig att betala ska återbetalas i sin helhet av mjölkproducenterna, utan ränta, genom årliga avbetalningar av delar av detta belopp fördelade under en period som inte överstiger 14 år (nedan kallat avbetalningsplanen). 5 Efter att ha ändrat dessa bestämmelser åtskilliga gånger, … antog de italienska myndigheterna lag nr 10 om omvandling till lag av lagdekret nr 225 av den 29 december 2010 avseende förlängning av de frister som anges i rättsliga bestämmelser och akuta skatteåtgärder samt stöd till företag och familjer (legge n. 10, Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 29 dicembre 2010, n. 225, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie), av den 26 februari 2011 (GURI nr 47, av den 26 februari 2011, ordinarie tillägg nr 53), vilken trädde i kraft följande dag. Därigenom infördes bland annat en punkt 12k i artikel 1 i lagdekret nr 225. I denna punkt föreskrevs att ”[f]ör att kunna hantera den allvarliga kris som drabbat mjölksektorn ska uppskov med betalningsfristerna meddelas fram till den 30 juni 2011 för de belopp som förföll till betalning den 31 december 2010 enligt de avbetalningsplaner som föreskrevs i lagdekret nr 49” och senare lagstiftning (nedan kallat betalningsuppskovet). 6 De italienska myndigheterna meddelade kommissionen att bidragsekvivalenten för denna åtgärd skulle anses ingå i det stöd av mindre betydelse för Italien som ges med stöd av bilagan till kommissionens förordning (EG) nr 1535/2007 av den 20 december 2007 om tillämpningen av artiklarna [107 FEUF] och [108 FEUF] på stöd av mindre betydelse inom sektorn för produktion av jordbruksprodukter (EUT L 337, 2007, s. 35). … 7 Genom beslut C (2011) 10055 slutlig, av den 11 januari 2012 avseende statligt stöd SA.33726 (11/C) (ex SA.33726 (11/NN)) – Uppskov med mjölkavgiften i Italien, varav en sammanfattning har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning den 10 februari 2012 (EUT C 37, 2012, s. 30) inledde kommissionen det förfarande som anges i artikel 108.2 FEUF. Kommissionen uppgav att den hyste tvivel angående betalningsuppskovets kvalificering enligt artikel 107 FEUF och huruvida åtgärden var förenlig med den inre marknaden. Kommissionen anförde vidare att uppskovet medförde ett åsidosättande av ett av de villkor som angetts i rådets beslut, att detta åsidosättande innebar att den avbetalningsplan som upprättats av italienska myndigheter i sin helhet skulle betraktas som ett nytt stöd, i den mån åsidosättandet avsåg mjölkproducenter som hade utnyttjat betalningsuppskovet, och att detta nya stöds förenlighet med den inre marknaden inte heller hade fastställts. 8 Genom [det omtvistade beslutet] bedömde kommissionen till följd av skriftväxlingen med italienska myndigheter under det administrativa förfarandet att var och en av de två ifrågavarande åtgärderna, nämligen dels betalningsuppskovet, dels avbetalningsplanen, utgjorde ett nytt stöd som var olagligt och oförenligt med den inre marknaden (artikel 1 i det [omtvistade] beslutet). Kommissionen förelade följaktligen Republiken Italien att utan dröjsmål verkställa återvinningen av de belopp som beviljats de mjölkproducenter som hade utnyttjat betalningsuppskovet, samt ränta på dessa belopp (artiklarna 2 och 3 i det [omtvistade] beslutet).”