Generaladvokatens förslag till avgörande



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. En exportör som åtnjuter exportbidrag är i princip skyldig att till stöd för sin exportdeklaration tillhandahålla de handlingar och upplysningar som är nödvändiga för att fastställa rätten till bidraget och beräkna bidragsbeloppet.

2. Frågan i förevarande fall är huruvida en exportör som på begäran av de behöriga nationella myndigheterna inte kan lämna skriftligt bevis beträffande framställningen av de exporterade varorna kan styrka riktigheten av sin exportdeklaration medelst andra bevismedel.

3. Så lyder i huvudsak frågan som Finanzgericht Hamburg (Tyskland) har ställt inom ramen för ett mål mellan företaget Heinrich Schulze GmbH & Co. KG i.L. (nedan kallat Schulze eller klaganden) och Hauptzollamt Hamburg‑Jonas (nedan kallad Hauptzollamt eller motparten) angående beviljande av exportbidrag för sändning av kryddade kakor till flera tredjeländer.

4. Domstolen har i förevarande mål ombetts att klarlägga räckvidden av en exportörs skyldighet att tillhandahålla handlingar och uppgifter enligt artikel 7.1 tredje stycket i förordning (EG) nr 1222/94.(2)

I – Tillämpliga gemenskapsbestämmelser

A – Bestämmelserna om beviljande av exportbidrag för jordbruksprodukter

1. Förordning (EEG) nr 3665/87

5. Förordning (EEG) nr 3665/87(3) fastställer de gemensamma tillämpningsföreskrifterna för jordbruksprodukter som berättigar till exportbidrag. I enlighet med artikel 2.1 a i förordningen omfattas inte bara de jordbruksprodukter som räknas upp i bilaga II till EG-fördraget (nu bilaga I EG i ändrad lydelse), utan även sådana jordbruksprodukter som exporteras i form av varor som inte finns med i denna bilaga.

6. De bestämmelser som ligger till grund för rätten till bidrag återfinns i kapitel 1 i förordningen, som har rubriken ”Rätt till bidrag”, i avdelning 2, som avser ”Export till tredjeland”. Enligt artikel 3.5 första stycket c i förordningen måste de dokument som används vid exporten för att styrka att produkterna berättigar till bidrag innehålla all information som är nödvändig för att beräkna bidragsbeloppet, särskilt uppgifter om produkternas sammansättning eller en hänvisning till en sådan.

2. Förordning nr 1222/94

7. I förordning nr 1222/94 fastställs ordningen för exportbidrag för bearbetade jordbruksprodukter som exporteras i form av varor som inte omfattas av bilaga II till fördraget och vars basprodukter anges i förordningarna om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter, ägg, ris, socker eller spannmål.

8. Enligt artikel 1.1 första stycket är förordningen tillämplig bland annat på de basprodukter som anges i bilaga A samt på därav bearbetade produkter som anges i bilaga B eller C.(4)

9. I artikel 3 i förordningen anges villkoren för beräkningen av bidragsbeloppet. Beloppet skall fastställas på grundval av de kvantiteter basprodukter som faktiskt har förbrukats vid framställning av den exporterade varan.(5) Kvantiteterna skall enligt artikel 3.2 andra stycket i förordningen beräknas för varje exporterat varuslag.

10. I artikel 3.2 tredje stycket i förordningen föreskrivs emellertid ett förenklat förfarande, vilket omnämns i elfte skälet i förordningen. I denna bestämmelse föreskrivs särskilt att ”[n]är det gäller regelbunden export av varor med konstanta egenskaper och jämn kvalitet, som framställs av ett visst företag under noggrant specificerade tekniska förhållanden får dessa kvantiteter, efter medgivande av de behöriga myndigheterna, beräknas … på grundval av tillverkningsreceptet för de aktuella produkterna …”.

11. I artikel 7 i förordning nr 1222/94 fastställs även de närmare bestämmelserna för beviljande av bidrag. Där föreskrivs bland annat, såsom anges i tionde skälet i förordningen, ett kontrollsystem som är baserat på principen att exportören skall lämna en deklaration.

12. I artikel 7.1 första stycket i förordningen föreskrivs inledningsvis att förordning nr 3665/87 skall tillämpas. Där klargörs vidare vilka uppgifter sökanden skall lämna i det dokument som används vid exporten. Sökanden skall antingen deklarera de kvantiteter av basprodukter som faktiskt har förbrukats vid framställning av de exporterade varorna eller hänvisa till sammansättningen av varorna i fråga, om den har fastställts i enlighet med det förenklade förfarande som föreskrivs i artikel 3.2 tredje stycket i förordning nr 1222/94.

13. I artikel 7.1 tredje stycket föreskrivs dessutom att ”[s]ökanden skall till stöd för sin deklaration förse de behöriga myndigheterna med alla de handlingar och uppgifter som dessa anser vara av intresse”.

14. Vidare skall de behöriga myndigheterna, enligt artikel 7.1 fjärde stycket i förordningen, vidta ”nödvändiga åtgärder” för att kontrollera riktigheten av inlämnade exportdeklarationer.

15. Vad beträffar artikel 7.2 första stycket i förordning nr 1222/94 föreskrivs där att ”[o]m en sökande inte lämnar den deklaration som avses i punkt 1 eller inte lämnar in tillfredsställande dokumentation till stöd för sin deklaration, skall han inte ha rätt till exportbidrag”.

16. Det skall avslutningsvis redogöras för innehållet i tionde och elfte skälen i förordningen jämfört med artiklarna 3 och 7 i denna.

17. I tionde skälet i förordningen preciseras att ”[d]et är nödvändigt att införa ett kontrollsystem som är baserat på principen att exportören vid varje exporttillfälle lämnar en deklaration till de behöriga myndigheterna över de kvantiteter av produkter som har förbrukats vid framställning av de exporterade varorna och att de behöriga myndigheterna vidtar de åtgärder som de finner nödvändiga för att kontrollera att uppgifterna är riktiga”.

18. I elfte skälet i förordning nr 1222/94 föreskrivs att ”[f]ör att underlätta exportformaliteterna bör det för [varor med konstanta egenskaper och jämn kvalitet, som framställts av ett företag under noggrant specificerade tekniska förhållanden och som är föremål för regelbunden export] införas ett förenklat kontrollförfarande som innebär att producenten meddelar de behöriga myndigheterna de uppgifter om framställningen av dessa varor som myndigheterna anser nödvändiga”.

B – Reglerna i fråga om kontroll

19. I enlighet med artikel 1 första strecksatsen i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen gäller kodexen för handeln mellan gemenskapen och tredjeland.(6) Den omfattar således export av jordbruksprodukter som åtnjuter exportbidrag.

20. I artikel 14 i kodexen föreskrivs särskilt att ”[f]ör att tillämpa tullagstiftningen skall var och en som är direkt eller indirekt inblandad i verksamhet som berör handeln med varor, på tullmyndigheternas begäran och inom föreskriven tid, förse tullmyndigheterna med alla nödvändiga dokument och upplysningar, oavsett vilket medium som används, och ge dem all nödvändig hjälp”.

II – Bakgrund och förfarandet vid den nationella domstolen

21. Under år 1996 exporterade Schulze kryddade kakor till flera tredjeländer och ansökte om exportbidrag för de basprodukter som ingår i dessa varor. I bidragsansökningarna hänvisade klaganden till de tillverkningsrecept som hade upprättats efter medgivande av de behöriga nationella myndigheterna inom ramen för det förenklade förfarandet enligt artikel 3.2 tredje stycket i förordning nr 1222/94.

22. Klagandens produktionsanläggningar och administrativa avdelningar förstördes till stor del vid en brand i maj 1997. I juli samma år upphörde Schulze med driften av rörelsen.

23. I oktober 1999 genomförde Haupzollamt en kontroll av de tillverkningsrecept som klaganden hade lämnat in. Denna kontroll visade att de interna dokument som behövdes för att kontrollera att vart och ett av tillverkningsrecepten var riktiga hade förstörts vid branden.

24. Med beaktande av att Schulze inte hade kunnat ge in de upplysningar och handlingar som fordras enligt artikel 7.1 i förordning nr 1222/94 för att kunna genomföra en kontroll av tillverkningsrecepten, begärde motparten den 28 augusti 2000, med stöd av artikel 11.3 i förordning nr 3665/87,(7) att klaganden skulle betala tillbaka det exportbidrag som hade betalats ut till denne med ett belopp av 26 174,84 DEM.

25. Efter det att Schulze hade begärt omprövning av återbetalningsbeslutet konstaterade Hauptzollamt att klaganden inte hade efterkommit sin deklarationsplikt enligt artikel 7 i förordning nr 1222/94 och avslog därför begäran om omprövning. Enligt Hauptzollamt kunde Schulze inte med framgång åberopa force majeure, eftersom det varken i artikel 11.3 i förordning nr 3665/87 eller i artikel 7 i förordning nr 1222/94 föreskrivs något undantag för sådana fall.

26. Klaganden överklagade detta beslut till Finanzgericht Hamburg. Till stöd för sin talan hävdade denne bland annat att begäran om återbetalning inte kan grunda sig på artikel 11.3 i förordning 3665/87, eftersom denna bestämmelse endast avser fall där exportbidrag har betalats ut felaktigt. Schulze anser emellertid att bidragen i förevarande fall har betalats ut enligt gällande bestämmelser med hänsyn till det förenklade förfarande som denne beviljats för utfärdande av tillverkningsrecept i enlighet med artikel 3.2 tredje stycket i förordning nr 1222/94.

III – Tolkningsfrågorna

27. Finanzgericht har i sitt beslut om hänskjutande angett att beviljandet av bidrag för varor som omfattas av förordning nr 1222/94 förutom det faktum att varorna verkligen har exporterats även är beroende av att sökanden lämnar in handlingar över de kvantiteter basprodukter som faktiskt använts. När dessa krav inte är uppfyllda anser den nationella domstolen att bidrag inte skall utgå och att det, i förekommande fall, skall återbetalas i enlighet med artikel 11.3 i förordning nr 3665/87.

28. I förevarande tvist har den nationella domstolen för det första angett att den är osäker på huruvida klaganden med framgång kan åberopa force majeure och har rätt att enligt artikel 7.1 i förordning nr 1222/94 lämna in annan än skriftlig bevisning. Efter att ha erinrat om domstolens rättspraxis avseende begreppet force majeure,(8) har den nationella domstolen noterat att det inte finns några bestämmelser i förordning nr 1222/94 som reglerar följderna av ett sådant fall. Vidare har den nationella domstolen konstaterat att, med beaktande bland annat av domen i det ovannämnda målet First City Trading m.fl., en exportör endast kan åberopa force majeure gentemot ett sanktionsbeslut.(9) Exportören är således skyldig att återbetala exportbidrag som han har beviljats.

29. Finanzgericht har dock noterat att Schulze hamnat i bevissvårigheter utan egen förskyllan vilket, enligt denna domstol, rättfärdigar ett undantag från kravet på skriftlig bevisning. Den nationella domstolen har i detta avseende konstaterat att det enligt artikel 7.1 i förordning nr 1222/94 inte ställs något absolut krav på att en exportör presterar skriftlig bevisning till styrkande av tillverkningsmetoder genom produktionsrelevanta handlingar. Den har vidare påpekat att det, enligt tionde skälet i förordningen, ankommer på de behöriga nationella myndigheterna att vidta de åtgärder som de finner nödvändiga för att kontrollera att exportörernas deklarationer är riktiga.

30. På grund av den osäkerhet som Finanzgericht Hamburg av ovan angivna skäl kände avseende tolkningen av artikel 7.1 tredje stycket i förordning nr 1222/94 beslutade denna att vilandeförklara målet och hänskjuta följande två tolkningsfrågor till domstolen:

1) Är det möjligt att bortse från den i artikel 7.1 tredje stycket i förordning nr 1222/94 föreskrivna skriftliga bevisningen och tillåta exportören att medelst andra bevismedel styrka vilka produkter som faktiskt använts vid tillverkningen av de exporterade varorna, i det fall då exportören på grund av force majeure inte (längre) kan förete produktionsrelevanta handlingar?

2) Innebär fall av force majeure dessutom att beviskraven sänks på så sätt att exportören endast behöver presentera sannolika eller plausibla bevis på vilka produkter som faktiskt har använts vid tillverkningen av de exporterade varorna?

IV – Bedömning

A – Den första tolkningsfrågan

31. Den nationella domstolen har ställt den första frågan, huvudsakligen för att få klarhet i huruvida artikel 7.1 tredje stycket i förordning nr 1222/94 skall tolkas så, att en exportör som inte kan lämna skriftligt bevis beträffande framställningen av de exporterade varorna kan styrka riktigheten av sin exportdeklaration medelst andra bevismedel.

32. Motparten har föreslagit att denna fråga skall besvaras nekande. Denne anser att beviljande av exportbidrag för varor som inte omfattas av bilaga II till fördraget vilar på en noggrann bestämning av de använda basvarornas art och kvantitet. Motparten anser således att den skriftliga bevisning som föreskrivs enligt artikel 7.1 tredje stycket inte kan ersättas av något annat slags bevismedel.

33. Motparten har vidare anfört att ett fall av force majeure inte påverkar sökandens skyldighet att lämna in handlingar och uppgifter avseende framställningen av de exporterade varorna. Motparten har i detta avseende gjort gällande att force majeure inte omnämns i förfarandet för återbetalning enligt artikel 11.3 i förordning nr 3665/87. Motparten har även påpekat att domstolen aldrig har erkänt force majeure som en allmän gemenskapsrättslig princip. En force majeure-bestämmelse skall, i form av undantag från den allmänna regeln om fullt iakttagande av lagbestämmelser, tolkas och tillämpas restriktivt. Slutligen anser motparten att en sådan bestämmelse strider mot ändamålet med artikel 7.1 i förordning nr 1222/94, det vill säga att skydda gemenskapens finansiella intressen.

34. Jag kan inte instämma i denna bedömning.

35. Jag anser nämligen att artikel 7.1 tredje stycket inte utgör hinder för en exportör som inte kan lämna skriftligt bevis till stöd för sin exportdeklaration att styrka riktigheten av deklarationen på ett tillfredsställande sätt för behöriga nationella myndigheter medelst andra bevismedel som föreskrivs enligt nationell rätt.

36. Innan bestämmelserna om bevisning enligt artikel 7.1 tredje stycket undersöks, skall det klargöras vad räckvidden av en exportörs skyldighet är enligt denna bestämmelse när exportören, såsom är fallet i förevarande mål, har använt sig av det förenklade förfarandet i artikel 3.2 tredje stycket i förordning nr 1222/94.

37. Det skall erinras om att systemet för beviljande av exportbidrag utmärks av att gemenskapsstöd endast beviljas efter ansökan av exportören. Domstolen har slagit fast att om en exportör bestämmer sig för att utnyttja ett bidrag skall han ”tillhandahålla de upplysningar som är nödvändiga för att fastställa rätten till bidraget och beräkna bidragsbeloppet”.(10)

38. Enligt artikel 3.5 första stycket c i förordning nr 3665/87, som är tillämplig på de ifrågavarande bidragen,(11) skall de dokument som används vid exporten för att styrka att produkterna berättigar till bidrag innehålla all information som är nödvändig för att beräkna bidragsbeloppet, särskilt uppgifter om produkternas sammansättning eller en hänvisning till en sådan.

39. Inom ramen för förordning nr 1222/94 beviljas exportbidrag enligt artikel 7.1 första stycket med förbehåll för att sökanden deklarerar de kvantiteter av basprodukter som faktiskt har förbrukats vid framställning av de exporterade varorna eller hänvisar till sammansättningen av varorna i fråga, såsom den har fastställts under det förenklade förfarandet.

40. Enligt artikel 7.1 tredje stycket i förordningen är beviljandet av bidrag även beroende av att exportören förser de behöriga nationella myndigheterna med handlingar och uppgifter om framställningen av de exporterade varorna.

41. Syftet med denna skyldighet är att ge myndigheterna möjlighet att kontrollera riktigheten av en exportdeklaration och därmed fastställa rätten till bidraget och beräkna bidragsbeloppet.

42. Enligt min mening gäller samma skyldighet när en sökande, som i förevarande tvist, använder sig av det förenklade förfarandet enligt artikel 3.2 tredje stycket i förordning nr 1222/94.(12)

43. För det första framgår det tydligt i elfte skälet i förordningen att detta förfarande, som införts i syfte att förenkla administrationen, grundar sig på att de behöriga myndigheterna meddelas de uppgifter som myndigheterna anser är nödvändiga.

44. För det andra görs det i artikel 7.1 tredje stycket i förordningen ingen åtskillnad beroende på om exportören vid exporten har deklarerat de faktiskt förbrukade kvantiteterna av basvaror eller om denne endast hänvisat till varornas sammansättning såsom den fastställts inom ramen för det förenklade förfarandet.

45. Slutligen har den kontroll som de behöriga nationella myndigheterna gör baserat på de handlingar och uppgifter som en exportör tillhandahåller, till syfte att kontrollera att de exporterade varorna i den berörda sändningen verkligen innehåller de fasta kvantiteter av jordbruksprodukter som har fastställts inom ramen för ett sådant förfarande.

46. Jag anser således även att en exportör som har fastställt de exporterade varornas sammansättning efter medgivande av de behöriga nationella myndigheterna är skyldig att tillhandahålla myndigheterna samtliga handlingar och uppgifter som de anser är nödvändiga.

47. För att avgöra vilka slags handlingar och uppgifter som en exportör är skyldig att lämna på begäran av sådana myndigheter skall det enligt min mening hänvisas till lydelsen i artikel 7.1 tredje stycket i förordning nr 1222/94, jämförd med tionde och elfte skälen i förordningen.

48. Det framgår av nämnda artikel 7.1 tredje stycket att en exportör kan lämna in skriftliga bevis. Detta skall enligt min mening förstås som alla handlingar som avser framställningen av de exporterade varorna och som gör det möjligt att fastställa kvantiteten basprodukter som har förbrukats vid framställningen av varorna. Det skulle till exempel kunna röra sig om fakturor eller kemiska analyser som företaget har gjort i samband med en kvalitetskontroll.

49. Det framgår dock även av denna text att det inte görs någon särskild begränsning avseende vilka slags handlingar eller uppgifter som den sökande skall tillhandahålla.

50. I artikeln föreskrivs nämligen endast att exportören skall lämna in ” alla de handlingar och uppgifter som [de behöriga myndigheterna] anser vara av intresse”. I elfte skälet i förordning nr 1222/94 klargörs att uppgifterna som skall lämnas är ”de uppgifter om framställningen av [varorna] som [de behöriga nationella] myndigheterna anser nödvändiga”.

51. Det är riktigt som motparten har påpekat att beviljande av exportbidragen i fråga kräver en noggrann bestämning av de använda varornas art och kvantitet och att skriftlig bevisning lämpar sig bäst i detta syfte. Dock föreskrivs inte enligt förordningen att skriftlig bevisning utgör det enda möjliga bevismedlet.

52. Det är för övrigt intressant att konstatera att enligt artikel 14 i gemenskapens tullkodex,(13) skall var och en som är inblandad i kontrollverksamhet av en medlemsstats tullmyndighet förse denna med alla dokument och upplysningar som myndigheten finner nödvändiga och detta oavsett vilket medium som används.

53. Med hänsyn till dessa omständigheter anser jag således att artikel 7.1 tredje stycket i förordning nr 1222/94 tillåter bevismedel av varierande slag.

54. Det framgår för övrigt av artikel 7.1 tredje stycket jämförd med tionde och elfte skälen i samma förordning att det slutligen åligger de behöriga nationella myndigheterna att ta ställning till användningen av de handlingar och uppgifter som en exportör lämnat till stöd för sin deklaration. Vidare ankommer det på dessa myndigheter att, beroende på omständigheterna i varje enskilt fall, avgöra vilket bevismedel som lämpar sig bäst.(14)

55. Det skall erinras om att det enligt fast rättspraxis, i avsaknad av gemenskapsrättsliga bestämmelser på området, tillkommer de behöriga myndigheterna att fatta sitt beslut på grundval av nationell rätt. Det skall dock påpekas att de nationella bestämmelserna om bevisning varken får inskränka gemenskapsrättens räckvidd eller effektivitet. Av rättspraxis följer därmed att nationella föreskrifter varken får vara mindre förmånliga än dem som rör liknande inhemska förfaranden (likvärdighetsprincipen) eller göra det omöjligt eller onödigt svårt att genomföra gemenskapsbestämmelserna (effektivitetsprincipen). Sådana föreskrifter skulle nämligen hindra enskilda från att utöva de rättigheter som följer av gemenskapens rättordning.(15)

56. Det framgår vidare av artikel 7.2 första stycket i förordning nr 1222/94 att det ankommer på de behöriga nationella myndigheterna att bedöma huruvida bevisningen som en exportör lämnat in är ”tillfredsställande”.

57. Med beaktande av dessa omständigheter anser jag således att artikel 7.1 tredje stycket i förordning nr 1222/94 skall tolkas så, att den inte utgör hinder för en exportör som inte kan lämna skriftligt bevis beträffande framställningen av de exporterade varorna att styrka riktigheten av sin exportdeklaration på ett tillfredsställande sätt för behöriga nationella myndigheter medelst andra bevismedel som föreskrivs enligt nationell rätt, under förutsättning att dessa bestämmelser inte inskränker gemenskapsrättens räckvidd eller effektivitet.

B – Den andra tolkningsfrågan

58. Den nationella domstolen har ställt den andra tolkningsfrågan i huvudsak för att få klarhet i huruvida det innebär att beviskraven enligt artikel 7.1 tredje stycket i förordning nr 1222/94 sänks försåvitt en exportör till följd av force majeure(16) inte kan tillhandahålla sådan skriftlig bevisning som de behöriga nationella myndigheterna har begärt.

59. Svaret på denna fråga framgår enligt min mening av ovanstående överväganden.

60. Det skall inledningsvis erinras om att exportbidrag utgör gemenskapsstöd som med nödvändighet är underställt villkoret att varorna för vilka stödet beviljas överensstämmer med vad som har deklarerats vid exporten eller med vad som fastställts inom ramen för det förenklade förfarandet.

61. Såsom jag har anfört ovan utgör artikel 7.1 tredje stycket i förordning nr 1222/94 inte hinder för att bevisningen avseende riktigheten av exportdeklarationen presenteras medelst andra bevismedel än skriftliga bevis. Emellertid måste bevisningen som exportören tillhandahåller, oavsett dess beskaffenhet och vilket medium som används, möjliggöra för de behöriga nationella myndigheterna att försäkra sig om att kraven enligt gemenskapsrätten är uppfyllda.

62. Under dessa omständigheter anser jag att det förhållandet att en exportör inte kan tillhandahålla skriftlig bevisning beträffande framställningen av de exporterade varorna till de behöriga nationella myndigheterna, inte på något sätt sänker beviskraven enligt nämnda artikel 7.1 tredje stycket.

63. Om det på grund av force majeure är omöjligt att tillhandahålla ett skriftligt bevis, inverkar detta enligt min mening inte på denna bedömning.(17)

64. I förordning nr 3665/87, som det skall erinras om är tillämplig i förevarande fall,(18) anges på ett uttömmande sätt vilka följder force majeure har i fråga om exportbidrag.(19) Som domstolen slog fast i domen i det ovannämnda målet First City Trading m.fl., befriar bestämmelserna om force majeure endast en mottagare av gemenskapsstöd från att betala straffavgifter. Däremot befriar inte dessa bestämmelser en exportör från att återbetala bidrag som har uppburits på ett otillbörligt sätt.(20)

65. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag således att den möjlighet som en exportör har enligt artikel 7.1 tredje stycket i förordning nr 1222/94 att styrka riktigheten av sin exportdeklaration medelst andra än skriftliga bevismedel inte på något sätt sänker beviskraven enligt denna bestämmelse, oavsett om force majeure föreligger.

V – Förslag till avgörande

66. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som Finanzgericht Hamburg har ställt på följande sätt:

1) Artikel 7.1 tredje stycket i kommissionens förordning (EG) nr 1222/94 av den 30 maj 1994 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för ordningen för beviljande av exportbidrag för vissa jordbruksprodukter som exporteras i form av varor som inte omfattas av bilaga II till fördraget (nu bilaga I EG i ändrad lydelse) samt om kriterierna för fastställande av bidragsbeloppen skall tolkas så, att den inte utgör hinder för en exportör, som inte kan lämna skriftligt bevis beträffande framställningen av de exporterade varorna, att styrka riktigheten av sin exportdeklaration på ett tillfredsställande sätt för behöriga nationella myndigheter medelst andra bevismedel som föreskrivs enligt nationell rätt, under förutsättning att dessa bestämmelser inte inskränker gemenskapsrättens räckvidd eller effektivitet.

2) Den möjlighet som en exportör har enligt artikel 7.1 tredje stycket i förordning nr 1222/94 att styrka riktigheten av sin exportdeklaration medelst andra än skriftliga bevismedel sänker inte på något sätt beviskraven enligt denna bestämmelse, oavsett om force majeure föreligger.

(1) .

(2) – Kommissionens förordning av den 30 maj 1994 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för ordningen för beviljande av exportbidrag för vissa jordbruksprodukter som exporteras i form av varor som inte omfattas av bilaga II till fördraget [nu bilaga I EG i ändrad lydelse] samt om kriterierna för fastställande av bidragsbeloppen (EGT L 136, s. 5; svensk specialutgåva, område 3, volym 57, s. 169).

(3) – Kommissionens förordning av den 27 november 1987 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter (EGT L 351, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 24, s. 216), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 2945/94 av den 2 december 1994 (EGT L 310, s. 57; svensk specialutgåva, område 3, volym 63, s. 83) (nedan kallad förordning nr 3665/87). Denna förordning upphävdes genom kommissionens förordning (EG) nr 800/1999 av den 15 april 1999 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter (EGT L 102, s. 11). Detta skedde efter det att de faktiska omständigheterna i målet inträffade, och sistnämnda förordning är således inte tillämplig i målet i den nationella domstolen.

(4) – Kryddade kakor omfattas av bilaga B till förordning nr 1222/94 (KN-nummer 1905 20).

(5) – Enligt artikel 3.2 första stycket i förordning nr 1222/94 ”skall de produkter som i obearbetat tillstånd har förbrukats vid framställning av de exporterade varorna betraktas som faktiskt förbrukade”.

(6) – EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4 (nedan kallad gemenskapens tullkodex).

(7) – I artikel 11.3 i förordning nr. 3665/87 föreskrivs att ”mottagaren ... när det felaktigt utbetalas ett bidrag [skall] återbetala det felaktigt mottagna beloppet …”.

(8) – Finanzgericht har i sitt beslut om hänskjutande hänvisat till dom av den 13 oktober 1993 i mål C-124/92, An Bord Bainne Co-operative och Compagnie Inter‑Agra (REG 1993, s. I-5061), av den 7 december 1993 i mål C-12/92, Huygen m.fl. (REG 1993, s. I-6381), av den 29 september 1998 i mål C-263/97, First City Trading m.fl. (REG 1998, s. I-5537), och av den 11 juli 2002 i mål C-210/00, Käserei Champignon Hofmeister (REG 2002, s. I-6453).

(9) – Punkt 46.

(10) – Dom av den 1 december 2005 i mål C-309/04, Fleisch-Winter (REG 2005, s. I-0000), punkt 31.

(11) – Se artikel 7.1 första stycket första meningen i förordning nr 1222/94.

(12) – Det skall erinras om att detta förfarande tillåter en exportör att fastställa de exporterade varornas sammansättning efter medgivande av de behöriga nationella myndigheterna. Särskilt avses varor med konstanta egenskaper och jämn kvalitet som exporteras regelbundet.

(13) – Gemenskapens tullkodex är som tidigare angetts tillämplig på bidragen i fråga.

(14) – Även om det är kommissionen som beslutar om de gemensamma tillämpningsföreskrifterna för exportbidrag för jordbruksprodukter ankommer det, enligt artikel 10 EG, på medlemsstaterna att svara för att gemenskapsbestämmelserna för genomförandet av den gemensamma jordbrukspolitiken verkställs. Se bland annat dom av den 21 september 1983 i de förenade målen 205/82–215/82, Deutsche Milchkontor m.fl. (REG 1983, s. 2633; svensk specialutgåva, volym 7, s. 233), punkt 17.

(15) – Se bland annat dom av den 8 februari 1996 i mål C-212/94, FMC m.fl. (REG 1996, s. I-389), punkterna 49–52 och där angiven rättspraxis.

(16) – Det skall erinras om att force majeure-begreppet i jordbruksförordningarna, enligt fast rättspraxis, inte skall begränsas till fall av ”absolut omöjlighet” utan anses åsyfta onormala omständigheter som är utanför importörens eller exportörens kontroll, vars följder trots iakttagandet av all vederbörlig omsorg bara skulle ha kunnat undvikas till priset av mycket stora uppoffringar (se bland annat dom av den 11 juli 1968 i mål 4/68, Schwarzwaldmilch (REG 1968, s. 549, s. 562 och s. 563), av den 17 december 1970 i mål 11/70, Internationale Handelsgesellschaft (REG 1970, s. 1125; svensk specialutgåva, volym 1, s. 503), punkt 23, och i mål 25/70, Köster (REG 1970, s. 1161; svensk specialutgåva, volym 1, s. 515), punkt 38, av den 9 augusti 1994 i mål C-347/93, Boterlux (REG 1994, s. I-3933), punkt 34, och av den 17 oktober 2002 i mål C-208/01, Parras Medina (REG 2002, s. I-8955), punkterna 18 och 19, samt domarna i de ovannämnda målen An Bord Bainne Co-operative och Compagnie Inter‑Agra, punkt 11, och Huygen m.fl., punkt 31). Se även kommissionens meddelande K(88) 1969 om force majeure inom den europeiska jordbruksrätten (EGT C 259, 1988, s. 10).

(17) – Det skall påpekas att det ankommer på den nationella domstolen att bedöma huruvida, med beaktande av omständigheterna i det aktuella fallet, den brand genom vilken klagandens lokaler förstördes utgör ett fall av force majeure (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Parras Medina, punkt 22).

(18) – Se artikel 7.1 första stycket i förordning nr 1222/94.

(19) – Domen i det ovannämnda målet First City Trading m.fl., punkt 33.

(20) – Ibidem, punkt 46.