ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Gesetz über die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen (lagen om beskattning av utlandsförbindelser) av den 8 september 1972 (BGBl. 1972 I, s. 1713), i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet (nedan kallad AStG), föreskriver följande i 6 §: ”1. I fråga om en fysisk person som har varit obegränsat skattskyldig under totalt minst tio år enligt 1 § punkt 1 [EStG] och vars obegränsade skattskyldighet upphör genom ändrad bosättning eller ändrad stadigvarande hemvist, ska 17 § [EStG], även utan avyttring, tillämpas på sådana andelar som avses i 17 § punkt 1 första meningen [EStG] vid den tidpunkt då den obegränsade skattskyldigheten upphör, under förutsättning att villkoren för andelarna enligt denna bestämmelse i övrigt är uppfyllda vid nämnda tidpunkt. … 4. Med förbehåll för punkt 5 ska inkomstskatt, om omedelbar betalning skulle medföra särskilt hårda konsekvenser för den skattskyldige, enligt punkt 1 på begäran bli föremål för uppskov på så sätt att betalning, mot ställande av en garanti, sker successivt i regelbundna etapper under en period om högst fem år från första förfallodagen. Uppskovet ska återkallas, om under uppskovstiden andelarna överlåts eller ingår i ett bolag enligt 17 § punkt 1 [EStG], eller om någon av omständigheterna som avses i 17 § punkt 4 [EStG] uppkommer. … 5. Om den skattskyldige som befinner sig i den i punkt 1 första meningen avsedda situationen är medborgare i en medlemsstat … eller i en annan stat som omfattas av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet [av den 2 maj 1992 (EGT L 1, 1994, s. 3) (nedan kallat EES-avtalet)], och om denne efter det att den obegränsade skattskyldigheten upphört, i en av dessa stater (mottagarstaten) är underkastad beskattning som är jämförbar med tysk inkomstskatt, ska uppskov med betalning av skatt enligt punkt 1 beviljas utan ränta och ställande av garanti. En förutsättning för detta är att administrativt bistånd och ömsesidigt bistånd vid indrivning av skatter är garanterade mellan Förbundsrepubliken Tyskland och denna stat. … Uppskovet ska återkallas: 1) om den skattskyldige eller dennes lagliga efterträdare enligt punkt 1 tredje meningen överlåter andelarna eller placerar dem i ett bolag enligt 17 § punkt 1 första meningen [EStG], eller om någon av de omständigheter som avses i 17 § punkt 4 [EStG] inträder, 2) om andelar överlåts till en person som inte är obegränsat skattskyldig och som inte är underkastad sådan beskattning som är jämförbar med tysk inkomstskatt i en medlemsstat … eller i en stat som är part i EES-avtalet, 3) om andelarna är föremål för beskattning eller annan åtgärd som enligt nationell rätt leder till att deras partiella värde eller marknadsvärde ska beaktas, 4) om den skattskyldige eller dennes lagliga efterträdare enligt punkt 1 tredje meningen inte längre är föremål för beskattning enligt första meningen på grund av ändrad bosättning eller ändrad stadigvarande hemvist.”
20

Enligt artikel 4.2 i kungligt dekret 2720/1998 ska i avtalet om vikariatsanställning anges bland annat vilken arbetstagare som ska ersättas och skälet till ersättningen eller vilken tjänst som kommer att tillsättas permanent efter urvals- eller befordringsförfarandet. Löptiden för ett avtal om vikariatsanställning som ingåtts för att ersätta en arbetstagare i företaget som har rätt att återgå i tjänst motsvarar den tid under vilken den arbetstagaren är frånvarande. Löptiden för ett avtal om vikariatsanställning som ingåtts för att tillfälligt tillsätta en tjänst under urvals- eller befordringsförfarandet för att tillsätta tjänsten permanent motsvarar den tid under vilken detta förfarande pågår. Löptiden får inte överstiga tre månader, och ett nytt avtal om vikariatsanställning får inte ingås när denna längsta tillåtna löptid har löpt ut. Vid urvalsförfaranden som genomförs av offentliga myndigheter för tillsättning av tjänster motsvarar löptiden för avtal om vikariatsanställning den tid under vilken dessa förfaranden pågår i enlighet med vad som anges i tillämplig speciallagstiftning.
58

Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida de villkor som anges under a), b) och c) i den första frågan – det vill säga a) att syftet med schablonbeloppet är dels att avhålla kunderna från att inte iaktta den minsta bindningstiden, dels att utgöra ersättning för den skada som operatören åsamkas med anledning av att denna bindningstid inte iakttas, b) att den ersättning som en handelsagent uppbär med anledning av att avtal med en minsta bindningstid ingås är högre än den ersättning som utgår med avseende på avtal utan någon sådan bindningstid, eller c) att fakturerat belopp enligt nationell rätt kvalificeras som avtalsvite – är av avgörande betydelse för hur man kvalificerar det belopp som i förväg fastställts i tjänsteavtalet och som kunden ska betala vid förtida uppsägning av avtalet.
18

Till följd av den domen slog Supreme Court of the United Kingdom (Högsta domstolen, Förenade kungariket), genom dom av den 6 februari 2013, fast att Dermod Patrick O’Brien ska anses ha varit deltidsarbetande i den mening som avses i klausul 2.1 i ramavtalet och att det inte hade visats att det fanns någon objektiv grund som motiverade en avvikelse från principen att en deltidsarbetande domare skulle ersättas på samma grunder som heltidsarbetande domare, med förbehåll för att ersättningen skulle anpassas tidsproportionellt. Supreme Court of the United Kingdom (Högsta domstolen, Förenade kungariket) fann således att Dermod Patrick O’Brien hade rätt till ålderspension på samma villkor som de som gäller för en circuit judge (en domare vid en domstol som dömer i andra instans).
13

Artikel 1a i Zakon o dostopu do informacij javnega značaja (lagen om tillgång till information av betydelse för allmänheten) (nedan kallad ZDIJZ) har följande lydelse: ”(1) Denna lag avser också förfarandet som gör det möjligt för envar att få fri tillgång till information av betydelse för allmänheten som innehas av vinstdrivande bolag och andra privaträttsliga enheter över vilka Republiken Slovenien, självständiga lokala territoriella enheter eller andra offentligrättsliga enheter direkt eller indirekt var för sig eller gemensamt har ett dominerande inflytande (kallade företag under dominerande inflytande av offentligrättsliga enheter) och att vidareutnyttja sådan information. (2) Dominerande inflytande enligt föregående punkt ska anses föreligga när Republiken Slovenien, självständiga lokala territoriella enheter eller andra offentligrättsliga enheter var för sig eller gemensamt – kan utöva ett dominerande inflytande på grund av innehav av majoriteten av aktierna eller innehav, med avseende på ett vinstdrivande bolag, av rätten att kontrollera majoriteten eller rätten att utse fler än hälften av ledamöterna i förvaltningsorganet eller tillsynsorganet direkt eller indirekt genom andra affärsdrivande bolag eller privaträttsliga enheter. … (3) En bank som åtnjuter förmåner i form av åtgärder som vidtagits enligt lagen om åtgärder vidtagna av Republiken Slovenien för att stärka bankers stabilitet ska också anses stå under ett dominerande inflytande i den mening som avses i punkt 1 i denna artikel. (4) Ett företag ska också anses omfattas av skyldigheten som fastställs i punkt 1 i denna artikel under en tid om fem år efter det att det dominerande inflytandet upphört när det gäller information av betydelse för allmänheten som härrör från den tid under vilken det företaget stod under ett dominerande inflytande. (5) Ett företag under dominerande inflytande av offentligrättsliga enheter ska omfattas av skyldigheten att lämna tillgång till information av betydelse för allmänheten i den mening som avses i artikel 4a i denna lag som har sitt ursprung vid en tidpunkt då företaget stod under sådant dominerande inflytande av en offentligrättslig enhet. (6) Utöver det mål som anges i artikel 2.1, ska denna lag ha som mål att stärka transparens och ansvarsfull förvaltning av allmänna medel och finansiering av företag som står under dominerande inflytande av offentligrättsliga enheter.”
17

Under perioden 8 september 2011–28 februari 2014 gav Rotho Blaas till ett antal italienska tullkontor in ett flertal tulldeklarationer för slutlig import av träskruv från Thailand. Företaget gav samtidigt in ursprungsintyg som utfärdats av de thailändska myndigheterna.
10

Artikel 15 i förordning nr 2201/2003 har rubriken ”Överföring till en domstol som är bättre lämpad att pröva målet”. Artikeln har följande lydelse: ”1. I undantagsfall får de domstolar i en medlemsstat som är behöriga att pröva målet i sak, om de anser att en domstol i en annan medlemsstat, som barnet har en särskild anknytning till, är bättre lämpad att pröva målet eller en specifik del av målet och om det är till barnets bästa, a) låta handläggningen av målet eller den aktuella delen av målet vila och ge parterna tillfälle att väcka talan vid domstolen i den andra medlemsstaten, i enlighet med punkt 4, eller b) anmoda domstolen i den andra medlemsstaten att utöva sin behörighet i enlighet med punkt 5. 2. Punkt 1 skall tillämpas a) på begäran av någon av parterna, eller b) på initiativ av domstolen, eller c) på begäran av en domstol i en annan medlemsstat till vilken barnet har en särskild anknytning, i enlighet med punkt 3. Överföring på initiativ av domstolen eller på begäran av en domstol i en annan medlemsstat får emellertid inte ske om det inte godtas av åtminstone en av parterna. 3. Barnet skall anses ha en särskild anknytning till en medlemsstat, enligt punkt 1, om a) barnet, efter det att talan väckts vid den domstol som avses i punkt 1, har fått hemvist i den medlemsstaten, eller b) barnet har haft hemvist i den medlemsstaten, eller c) barnet är medborgare i den medlemsstaten, eller d) någon av personerna med föräldraansvar har hemvist i den medlemsstaten, eller e) tvisten rör åtgärder till skydd för barnet i samband med förvaltning eller bevarande av eller förfogande över egendom som tillhör barnet och som finns i den medlemsstaten. 4. Den domstol i en medlemsstat som är behörig att pröva målet i sak skall föreskriva en tid inom vilken talan måste väckas vid domstol i den andra medlemsstaten enligt punkt 1. Om talan inte har väckts inom denna tid skall den domstol vid vilken talan väckts fortsätta att utöva behörighet, i enlighet med artiklarna 8–14. 5. Domstolarna i den andra medlemsstaten får, om det på grund av särskilda omständigheter i målet är till barnets bästa, förklara sig behöriga inom sex veckor från det att talan väcks på grundval av punkt 1 a eller 1 b. I så fall skall den domstol där talan först har väckts förklara att den inte är behörig. I annat fall skall den domstol där talan först har väckts fortsätta att utöva sin behörighet i enlighet med artiklarna 8–14. 6. Domstolarna skall samarbeta vid tillämpningen av denna artikel, antingen direkt eller via de centralmyndigheter som har utsetts i enlighet med artikel 53.”
14

I artikel 359 i Kodeks spółek handlowych (bolagslagen) av den 15 september 2000, i dess ändrade lydelse (Dz. U., 2016, position 1578) (nedan kallad bolagslagen), föreskrivs följande: ”1. Aktier kan bli föremål för inlösen om det föreskrivs i bolagsordningen. Aktien kan lösas in antingen med samtycke av aktieägaren genom att bolaget förvärvar den (frivillig inlösen), eller utan aktieägarens samtycke (tvångsinlösen). Frivillig inlösen får inte äga rum mer än en gång per räkenskapsår. Bolagsordningen ska fastställa när och hur tvångsinlösen kan ske. 2. Inlösen av en aktie kräver beslut av bolagsstämman. I beslutet ska i synnerhet anges den rättsliga grunden för inlösen, beloppet för den ersättning som ska betalas till aktieägare vars aktier har lösts in, eller orsakerna till inlösen utan ersättning och hur aktiekapitalet ska minskas. Vid tvångsinlösen ska ersättningen inte vara mindre än den andel av företagets nettotillgångar som aktien motsvarar, såsom redovisats i årsredovisningen för det senaste räkenskapsåret, minus de belopp som anslagits till utdelning till aktieägarna. …”
14

Artikel 22.1 CIVA har följande lydelse: ”Avdragsrätten inträder vid den tidpunkt då den avdragsgilla skatten blir utkrävbar i enlighet med artiklarna 7 och 8. Avdrag görs genom att den beskattningsbara personen från det totala skattebelopp som ska betalas för dennes skattepliktiga transaktioner under en given redovisningsperiod subtraherar det avdragsgilla skattebelopp som blivit utkrävbart under samma period.”
17

Den 25 maj 2015 lämnade Zabrus in en mervärdesskattedeklaration för april 2015 med möjlighet till återbetalning av skatten. I enlighet därmed begärde Zabrus återbetalning av två belopp uppgående till 39637 respektive 26627 RON (rumänska lei). Det första beloppet fördes in i deklarationen genom en rättelse, efter det att den ovannämnda skattekontrollen avslutats, av en bokföringsnot om kvittning av mervärdesskatt för juli 2014. Det andra beloppet följer av rättelsen i februari 2015 avseende transaktioner som Zabrus gjort under år 2014 och för vilka bolaget först efter nämnda skattekontroll upptäckt relevanta styrkande handlingar i sina räkenskaper.
42

I detta hänseende påpekar domstolen att det framgår av direktiv 2009/138, och i synnerhet artikel 145.2 c i detta direktiv, att de unionsbestämmelser som är tillämpliga på försäkringsverksamhet uttryckligen medger att Lloyd’s företräds gentemot tredje part av en enda generalagent i varje medlemsstat, med följden att Lloyd’s kan utöva sin försäkringsverksamhet i medlemsstaterna endast genom den behörige generalagenten, och detta även vad gäller deltagande i upphandlingar om tilldelning av ett offentligt kontrakt avseende försäkringstjänster. Inom ramen för dessa upphandlingar måste syndikatens anbud skrivas under och lämnas in av denna generalagent.
6

Artikel 15.1 c i direktivet har följande lydelse: ”Utan att det påverkar tillämpningen av andra gemenskapsbestämmelser får medlemsstaterna under tillsyn av skattemyndigheterna tillämpa fullständig eller partiell skattebefrielse eller skattenedsättningar i följande fall: … c) Energiprodukter och elektricitet som används för kombinerad produktion av värme och elektricitet i kraftvärmeverk.”
3

I artikel 6, med rubriken ”Rätt till en rättvis rättegång”, i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), föreskrivs följande: ”1. Var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Domen skall avkunnas offentligt, men pressen och allmänheten får utestängas från förhandlingen eller en del därav av hänsyn till den allmänna moralen, den allmänna ordningen eller den nationella säkerheten i ett demokratiskt samhälle, eller då minderårigas intressen eller skyddet för parternas privatliv så kräver eller, i den mån domstolen finner det strängt nödvändigt, under särskilda omständigheter när offentlighet skulle skada rättvisans intresse. 2. Var och en som blivit anklagad för brott skall betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen fastställts. 3. Var och en som blivit anklagad för brott har följande minimirättigheter a) att utan dröjsmål, på ett språk som han förstår och i detalj, underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom, b) att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, c) att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv utsett eller att, när han saknar tillräckliga medel för att betala ett rättegångsbiträde, erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar, d) att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas emot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom, e) att utan kostnad bistås av tolk, om han inte förstår eller talar det språk som begagnas i domstolen.”
Artikel 6 i direktiv 2001/83, i dess lydelse enligt direktiv 2012/26, ska tolkas så, att den inte utgör hinder för nationella bestämmelser, som de som är aktuella i det nationella målet, som fastställer på vilka villkor Avastin får ompaketeras för att användas för behandling av oftalmologiska indikationer som inte omfattas av läkemedlets godkännande för försäljning.

Domstolen har i en situation liknande den i det nationella målet funnit att ompaketeringen av Avastin för off label-användning för behandling av ögonsjukdomar inte kräver ett nytt godkännande för försäljning, under förutsättning att detta tillvägagångssätt inte leder till att läkemedlet förändras och att ompaketeringen endast utförs med stöd av enskilda recept, i vilka ett sådant tillvägagångssätt föreskrivs (dom av den 11 april 2013, Novartis Pharma,C‑535/11, EU:C:2013:226, punkt 42). Med förbehåll för den prövning av de faktiska omständigheterna som ankommer på den hänskjutande domstolen krävs det således inte något godkännande för försäljning för att ompaketera Avastin i enlighet med de villkor som föreskrivs i de nationella bestämmelser som är aktuella i det nationella målet, under förutsättning att denna åtgärd ordinerats av en läkare i ett enskilt recept och utförs av farmaceuter i syfte att detta läkemedel ska administreras i sjukhusmiljö.

(se punkterna 72, 75 och 79 samt punkt 2 i domslutet)
Artikel 8 i direktiv 2008/94 har, under sådana omständigheter som i det nationella målet, direkt effekt, vilket innebär att en enskild arbetstagare kan åberopa den vid en nationell domstol för att angripa ett beslut från ett organ såsom the Board of the Pension Protection Fund (styrelsen för pensionsskyddsfonden, Förenade kungariket).

Vad gäller vilka som omfattas av det skydd som föreskrivs i artikel 8 i direktiv 2008/94, framgår det tydligt av artikelns ordalydelse att direktivet syftar till att skydda arbetstagare som berörs av arbetsgivarens insolvens. När det gäller fastställandet av vilka som omfattas av garantin uppfyller artikeln därmed de krav på att den ska vara ovillkorlig och precis som uppställs för att en bestämmelse i ett direktiv ska vara direkt tillämplig.

Vad beträffar innehållet i det skydd som föreskrivs i artikel 8 i direktiv 2008/94, räcker det att erinra om att domstolen i domen av den 25 januari 2007, Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2007:56) konstaterade att artikel 8 kräver att en arbetstagare, vid arbetsgivarens insolvens, erhåller minst hälften av de ålderspensionsförmåner som följer av de samlade pensionsförmåner för vilka vederbörande har betalat in avgifter inom ramen för ett kompletterande tjänstepensionssystem (dom av den 25 april 2013, Hogan m.fl.,C‑398/11, EU:C:2013:272, punkt 51).

Denna tolkning av bestämmelsen innebär att dess innebörd och tillämpningsområde klargörs och förtydligas, såsom den ska tolkas och tillämpas eller borde ha tolkats och tillämpats från och med sitt ikraftträdande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 april 2016, DI,C‑441/14, EU:C:2016:278, punkt 40, och dom av den 22 november 2017, Cussens m.fl.,C‑251/16, EU:C:2017:881, punkt 41).

Artikel 8 i direktiv 2008/94 innehåller således en klar och precis skyldighet för medlemsstaterna och den syftar till att tillerkänna enskilda rättigheter. Det ska tilläggas att denna skyldighet inte är föremål för några särskilda villkor.

Vad gäller frågan huruvida PPF är en enhet som tillhör staten eller som kan jämställas med staten i den mening som avses i den rättspraxis som angetts i punkterna 54 och 55 i denna dom, har PPF getts ett uppdrag i allmänhetens intresse och har särskilda befogenheter att utföra detta uppdrag, eftersom PPF samlar in avgifter från godkända kompletterande tjänstepensionssystem och är behörig att ge dessa pensionssystem nödvändiga instruktioner i samband med att de avvecklas. I och med att styrelsen för PPF godkänner värderingen av de skyddade skulderna hos ett kompletterande tjänstepensionssystem, fastställer styrelsen dessutom skyddsnivån för varje arbetstagare när det gäller personens förvärvade rättigheter till ålderspensionsförmåner, både när PPF tar över ansvaret för ett pensionssystem och när det är fråga om en eventuell avveckling utanför PPF.

(se punkterna 57–60, 66 och 70 samt punkt 2 i domslutet)
Landsskatteretten (högsta skattemyndigheten, Danmark) fastställde genom beslut av den 25 maj 2011 SKAT:s beslut med motiveringen att de svenska bolagen är rena transitbolag. I beslutet anges bland annat följande:

”Fram till den omstrukturering som genomfördes i slutet av år 2004/början av år 2005 ägdes det översta bolaget i den danska delen av […]koncernen, [C Danmark II], direkt av [C Cayman Islands].

Omstruktureringen innebar att det mellan [C Cayman Islands] och [C Danmark II] infördes tre nybildade bolag, med följd att [C Cayman Islands] därefter ägde ett svenskt holdingbolag, som ägde ett annat svensk holdingbolag, vilket ägde [C Danmark I] som blev det översta moderbolaget i den danska delen av koncernen. Koncernstrukturen uppnåddes bland annat genom en rad koncerninterna försäljningar av bolag, varvid [C Cayman Islands] beviljade [C Sverige I] två lån på 75 miljoner euro respektive 825 miljoner euro och [C Sverige II] beviljade [C Danmark I] två lån på 75 miljoner euro respektive 825 miljoner euro.

Villkoren för det skuldebrev på 75 miljoner euro som gällde mellan [C Cayman Islands] och [C Sverige I] var fullständigt identiska med de villkor som framgår av det skuldebrev på 75 miljoner euro som gäller mellan [C Sverige II] och [C Danmark I]. Detsamma gäller för skuldebreven på 825 miljoner euro. … Via denna omstrukturering och de skuldförbindelser som etablerades i detta sammanhang, vilka är ett uttryck för transaktioner mellan parter med gemensamma intressen, överförde [C Sverige II] genom att tillämpa de svenska reglerna om koncernbidrag de ränteintäkter som mottagits från [C Danmark I] till [C Sverige I], medan [C Sverige I] överförde beloppen vidare till [C Cayman Islands] som ränteutgifter.

Då detta enligt de vid den tidpunkten gällande svenska skattereglerna inte innebar att det uppkom någon skattepliktig nettoinkomst för beskattning i Sverige överfördes de räntebetalningar som åvilade [C Danmark I] således i sin helhet till [C Cayman Islands] via de svenska bolagen.

Inget av de bolag som bildades vid omstruktureringen bedrev någon annan verksamhet än holdingverksamhet, vilket medför att deras förutsebara intäkter per definition endast var sådana som naturligt sett hör till holdingverksamheten. När de skuldförhållanden som hör ihop med omstruktureringen etablerades måste det därför, om de låntagande bolagen skulle kunna uppfylla sina skyldigheter, ha varit en förutsättning att dessa bolag tillfördes medel från andra bolag i koncernen. Detta måste ha varit en förutsättning från början.

[C Sverige II] anses således vara ett transitbolag som har så litet inflytande över de medel som uppburits att detta bolag varken enligt [det nordiska skatteavtalet] eller direktiv 2003/49 kan anses vara den som har rätt till de räntor som uppburits från [C Danmark I]. Det saknar i detta hänseende betydelse att överföringarna mellan de svenska bolagen skett i form av koncernbidrag och inte i form av räntebetalningar.”
12

Till stöd för sitt klagomål bifogade World Wildlife Fund UK en rapport med titeln ”Skydd för tumlare i brittiska vatten” framtagen av Peter Evans och Sion Prior, som är experter på den aktuella arten (nedan kallad Evans och Prior-rapporten). I rapporten hänvisas till sex områden vilka, på grundval av tillgängliga vetenskapliga uppgifter, borde ha utsetts till särskilda bevarandeområden för denna art. Det rör sig om områdena ”Western Scotland and Inner Hebrides”, ”North & West Anglesey”, ”South-west Llyn”, ”South Cardigan Bay”, ”Pembrokeshire Marine/Sir Benfro Forol” och ”Outer Bristol Channel”. Enligt rapporten kunde ytterligare fem områden komma i fråga som särskilda bevarandeområden, nämligen ”Northern Isles”, ”Moray Firfth”, som sträcker sig fram till East Grampian, ”Eastern England”, ”Dogger Bank” och ”Skerries and Causeway”. Evans och Prior-rapporten innehöll utkast till standardiserade datablanketter rörande vart och ett av de områden som sålunda identifierats.