ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

TUIFly GmbH (nedan kallat TUIFly) ingick med Thomson Airways ett avtal om så kallad wet lease. Enligt detta avtal chartrade TUIFly ett flygplan med besättning av Thomson Airways för ett visst antal flygningar. I avtalet angavs att TUIFly skulle ansvara för ”ground handling including passenger handling, passenger welfare at all times, cargo handling, security in respect of passengers and baggage, arranging on board Services etc.” (”markhantering, inklusive passagerarhantering, passagerarnas välbefinnande under hela flygningen, godshantering, säkerhet för passagerare och bagage, ombesörjande av ombordtjänster etcetera”). För genomförandet av dessa flygningar ansökte TUIFly om ankomst- och avgångstider, sålde flygningarna och ansökte om samtliga erforderliga tillstånd.
10

I artikel 59.3 i lagen anges följande: ”Vid fastställandet av sanktionen för underlåtenhet att uppfylla den anmälningsplikt som föreskrivs i artikel 34 ska följande beaktas som försvårande omständigheter: a) Att förflyttningen avsett ett högt belopp, varvid ett belopp under alla omständigheter ska anses vara högt om det uppgår till två gånger det tröskelvärde som utlöser anmälningsplikten. b) Att det inte visats att betalningsmedlen har ett lagligt ursprung. c) Att det saknas samband mellan den berördes verksamhet och det förflyttade beloppet. d) Att betalningsmedlen påträffas på ett ställe och i en situation som visar på en klar avsikt att undanhålla dem. e) Att vederbörande under de senaste fem åren ålagts administrativa sanktioner, som vunnit laga kraft, för underlåtenhet att uppfylla anmälningsplikten.”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Comune di Castelbellino (kommunen Castelbellino, Italien), å ena sidan, och Regione Marche (regionen Marche, Italien), Ministero per i beni e le attività culturali (ministeriet för kulturarv och kultur, Italien), Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare (ministeriet för miljö och natur- och havsskydd, Italien), Regione Marche Servizio Infrastrutture Trasporti Energia – P. F. Rete Elettrica Regionale och Provincia di Ancona (provinsen Ancona, Italien), å andra sidan. Målet rör ett beslut varigenom regionen Marche förklarade att det inte var nödvändigt att undersöka behovet av att genomföra en miljökonsekvensbedömning vad avser det projekt Società Agricola 4 C S. S. (nedan kallat 4 C) planerat och vars syfte är att öka kapaciteten i en anläggning för produktion av el från biogas.
Artikel 23.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat ska tolkas så, att den medlemsstat där en ny ansökan om internationellt skydd har lämnats in är ansvarig för prövningen av denna ansökan när nämnda medlemsstat inte har gjort en framställan om återtagande inom de frister som anges i artikel 23.2 i samma förordning, trots att, vid utgången av nämnda frister, för det första, en annan medlemsstat var ansvarig för prövningen av tidigare inlämnade ansökningar om internationellt skydd och, för det andra, överklagandet av beslutet om avslag på en av dessa ansökningar fortfarande var under prövning vid en domstol i den sistnämnda medlemsstaten.

Tillämpningsområdet för förfarandet för återtagande definieras i artiklarna 23 och 24 i Dublin III‑förordningen. Det framgår av artikel 23.1 i förordningen att förfarandet bland annat är tillämpligt på personer som avses i artikel 18.1 d i samma förordning (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 5 april 2017, Ahmed,C‑36/17, EU:C:2017:273, punkterna 26 och 27, och dom av den 25 januari 2018, Hasan,C‑360/16, EU:C:2018:35, punkterna 42 och 43). I den sistnämnda bestämmelsen hänvisas bland annat till en tredjelandsmedborgare eller en statslös person vars ansökan har avslagits och som har lämnat in en ny ansökan i en annan medlemsstat. Återtagandeförfarandet enligt artikel 23 i Dublin III‑förordningen är således tillämpligt på en tredjelandsmedborgare som har lämnat in en ny ansökan om internationellt skydd i en medlemsstat, trots att en ansökan om internationellt skydd som denne tidigare lämnat in i en annan medlemsstat hade avslagits genom beslut av den beslutande myndigheten, även om detta beslut ännu inte vunnit laga kraft på grund av att ett förfarande, efter överklagande, pågår vid en domstol i den sistnämnda medlemsstaten.

I en sådan situation som den i det nationella målet hade myndigheterna i den medlemsstat där den nya ansökan lämnats in således möjlighet att, med stöd av artikel 23.1 i nämnda förordning, göra en framställan om återtagande av den berörda personen. Det ålåg emellertid nämnda myndigheter, i enlighet med artikel 23.2 i Dublin III‑förordningen, att göra denna framställan så fort som möjligt och i vart fall inom de frister som anges i nämnda bestämmelse. En sådan framställan kan nämligen inte göras med giltig verkan efter utgången av de fristerna (se, analogt, dom av den 26 juli 2017, Mengesteab,C‑670/16, EU:C:2017:587, punkt 67). Det framgår av såväl lydelsen i artikel 23.3 i Dublin III‑förordningen som av systematiken i och ändamålet med den bestämmelsen att hela ansvaret övergår på den medlemsstat där en ny ansökan om internationellt skydd har lämnats in om nämnda frister har löpt ut (se, analogt, dom av den 26 juli 2017, Mengesteab,C‑670/16, EU:C:2017:587, punkt 61, och dom av den 25 oktober 2017, Shiri,C‑201/16, EU:C:2017:805, punkt 30).

(se punkterna 27, 28, 32– 35 och 40 samt punkt 1 i domslutet)
Mål C‑332/17

Starman AS

mot

Tarbijakaitseamet

(begäran om förhandsavgörande från Riigikohus)

”Begäran om förhandsavgörande – Konsumentskydd – Direktiv 2011/83/EU – Artikel 21 – Konsumentavtal – Telefonkommunikation – En teleoperatör erbjuder de kunder som redan ingått avtal med teleoperatören att ringa upp via ett kort assistansnummer till en högre tariff än den grundläggande samtalstariffen”

Sammanfattning – Domstolens dom (åttonde avdelningen) av den 13 september 2018

Konsumentskydd – Avtal som ingås med konsumenter – Direktiv 2011/83 – Telefonkommunikation – En teleoperatör erbjuder sina kunder flera telefonlinjer så att de kan kontakta operatören med frågor som handlar om avtalet – Telefonlinjer som kan användas via ett fast nummer eller via ett kortnummer – Samtal via kortnumret är dyrare än den grundläggande samtalstariffen – Otillåtlighet

(Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83, artikel 21 första stycket)

Artikel 21 första stycket i Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 om konsumenträttigheter och om ändring av rådets direktiv 93/13/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG och om upphävande av rådets direktiv 85/577/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG ska tolkas så, att bestämmelsen utgör hinder för att – för det fall en näringsidkare erbjuder alla sina kunder ett eller flera kortnummer till en högre samtalstariff än den grundläggande samtalstariffen – de konsumenter som redan ingått avtal med näringsidkaren debiteras mer än den grundläggande samtalstariffen när de ringer upp näringsidkaren per telefon angående frågor som handlar om avtalet.

Att näringsidkaren har informerat konsumenten på ett begripligt och lättillgängligt sätt om att man kan ringa till ett telefonnummer till grundläggande samtalstariff föranleder inte EU-domstolen att göra någon annan tolkning. Denna information kan nämligen inte frita näringsidkaren från skyldigheten att inte låta den konsument som redan ingått avtal med näringsidkaren betala mer än den grundläggande samtalstariffen, när konsumenten ringer upp näringsidkaren per telefon angående frågor som handlar om avtalet.

Denna tolkning påverkas inte heller av att konsumenten av fri vilja valt att ringa upp näringsidkaren via ett kortnummer med högre tariff än den grundläggande samtalstariffen. Artikel 21 jämförd med artikel 25 i direktiv 2011/83 ger nämligen vid handen att konsumenterna inte frivilligt får avstå från de rättigheter som de har enligt direktivet och betala mer än den grundläggande samtalstariffen när de per telefon ringer upp en näringsidkare.

(se punkterna 31–33 samt domslutet)
14

I punkt 3 i bilagan, med rubriken ”Uttalanden och omröstning vid Otifs möten” föreskrivs följande: ”3.1. När en punkt på dagordningen rör frågor som faller under unionens exklusiva behörighet, ska kommissionen göra inlägg och rösta för unionen. Efter vederbörlig samordning kan medlemsstaterna också göra inlägg för att stödja och/eller utveckla unionens ståndpunkt. 3.2. När en punkt på dagordningen rör ärenden som faller under exklusiv nationell behörighet, ska medlemsstaterna göra inlägg och rösta. 3.3. När en punkt på dagordningen rör ärenden som innehåller frågor som faller under såväl nationell behörighet som unionens behörighet, ska ordförandeskapet och kommissionen formulera den gemensamma ståndpunkten. Efter vederbörlig samordning kan medlemsstaterna också göra inlägg för att stödja och/eller utveckla den gemensamma ståndpunkten. Medlemsstaterna eller kommissionen ska från fall till fall rösta på unionens och dess medlemsstaters vägnar i enlighet med den gemensamma ståndpunkten. Beslutet om vem som ska rösta ska fattas mot bakgrund av var den huvudsakliga behörigheten ligger (t.ex. antingen främst nationell behörighet eller främst unionsbehörighet). 3.4. När en punkt på dagordningen rör frågor som faller under såväl nationell behörighet som unionens behörighet och kommissionen och medlemsstaterna inte har kunnat enas om en gemensam ståndpunkt i enlighet med punkt 2.6, får medlemsstaterna och kommissionen göra inlägg och rösta i frågor som klart faller inom deras respektive behörighet. 3.5. I frågor där kommissionen och medlemsstaterna inte är eniga om behörighetsfördelningen eller där det inte har varit möjligt att uppnå den majoritet som krävs för en unionsståndpunkt, ska största möjliga ansträngningar göras för att klargöra situationen eller för att nå fram till en unionsståndpunkt. I avvaktan på detta och efter vederbörlig samordning ska medlemsstaterna och/eller kommissionen från fall till fall ha rätt att göra inlägg, på villkor att den uttalade ståndpunkten inte påverkar en framtida unionsståndpunkt, är samstämmig med unionspolitiken och tidigare unionsståndpunkter och stämmer överens med unionsrätten. 3.6. … Företrädare för medlemsstaterna och kommissionen ska göra kraftfulla insatser för att nå en gemensam inställning och försvara denna under diskussionerna i Otifs arbetsgrupper.”
20

I artikel 7 i direktiv 2013/32 stadgas följande: ”1. Medlemsstaterna ska se till att varje enskild myndig person med rättskapacitet har rätt att lämna in en ansökan om internationellt skydd för sin egen räkning. 2. Medlemsstaterna får föreskriva att en sökande får lämna in asylansökningar för personer i beroendeställning. I sådana fall ska medlemsstaterna säkerställa att vuxna personer i beroendeställning samtycker till att en ansökan lämnas in för deras räkning och, om de inte skulle godta detta, att de ges möjlighet att själva lämna in en ansökan. Samtycke skall begäras när ansökan lämnas in eller senast i samband med den personliga intervjun med den vuxna personen i beroendeställning. Innan samtycke begärs ska alla vuxna personer i beroendeställning enskilt informeras om de relevanta förfarandemässiga följderna av inlämnandet av ansökan för deras räkning och om deras rätt att göra en separat ansökan om internationellt skydd. 3. Medlemsstaterna ska se till att en underårig har rätt att lämna in en ansökan om internationellt skydd för sin egen räkning, om han eller hon har rättslig handlingsförmåga enligt den berörda medlemsstatens rätt, eller genom sina föräldrar eller andra vuxna familjemedlemmar, eller genom en vuxen person som enligt lag eller praxis i den berörda medlemsstaten har ansvar för henne eller honom, eller genom en företrädare. …”
67

Domstolen påpekar för det andra att tribunalen, i punkt 85 i den överklagade domen, med rätta erinrade om att det kriterium avseende stöd till Irans regering som anges i artikel 20.1 c i beslut 2010/413, i dess lydelse enligt beslut 2012/635, och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012, i dess lydelse enligt förordning nr 1263/2012, ska förstås så, att det avser verksamhet som bedrivs av just den berörda personen eller enheten och som – även om den inte har någon direkt eller indirekt koppling till spridning av kärnmaterial – ändå kan främja sådan spridning genom att tillhandahålla den iranska regeringen resurser eller medel av materiell, ekonomisk eller logistisk art som möjliggör för nämnda regering att fortsätta sin spridningsverksamhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 mars 2016, National Iranian Oil Company/rådet, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, punkterna 80 och 81, och dom av den 7 april 2016, Central Bank of Iran/rådet, C‑266/15 P, EU:C:2016:208, punkt 44).
7

Ordningen för tonnageskatt godkändes under 2002 som ett statligt stöd som var förenligt med den inre marknaden i enlighet med gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till sjötransport av den 5 juli 1997 (EGT C 205, 1997, s. 5), ändrad den 17 januari 2004 (EUT C 13, 2004, s. 3) genom kommissionens beslut K(2002) 582 slutlig av den 27 februari 2002 om det statliga stöd N 736/2001 som Spanien genomfört – System för tonnagebaserad beskattning av rederier (EUT C 38, 2004, s. 4). I detta system beskattas de företag som är inskrivna i något av registren över rederier och som fått ett godkännande från skattemyndigheten för det ändamålet inte på grundval av deras vinster och förluster, utan på grundval av tonnage. Den spanska lagstiftningen ger de ekonomiska intressegrupperingarna rätt att skriva in sig i något av dessa register, även om de inte är rederier.
20

Under dessa omständigheter beslutade Bundesverwaltungsgericht (Federala högsta förvaltningsdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen: ”1) a) Omfattar begreppet ’konfidentiell information’ i den mening som avses i artikel 54.1 andra meningen i direktiv 2004/39 oberoende av ytterligare villkor alla företagsrelaterade uppgifter som företaget som står under tillsyn har överlämnat till tillsynsmyndigheten, och omfattas således dessa uppgifter av tystnadsplikt enligt artikel 54.1 första meningen i nämnda direktiv? b) Omfattar en tillsynsmyndighets särskilda ’tillsynssekretess’ – vilken utgör en del av tystnadsplikten i den mening som avses i artikel 54.1 första meningen i direktiv 2004/39 – oberoende av ytterligare villkor samtliga uttalanden från tillsynsmyndigheten som återfinns i handlingarna, inbegripet dess skriftväxling med andra myndigheter? För den händelse att någon av frågorna 1 a eller 1 b ska besvaras nekande: c) Ska bestämmelsen om tystnadsplikt i artikel 54.1 i direktiv 2004/39 tolkas så, att det vid klassificeringen av information som konfidentiell eller icke konfidentiell i) är avgörande huruvida informationen till sin natur omfattas av tystnadsplikt eller huruvida ett utlämnande av informationen konkret och faktiskt kan skada intresset av sekretess, eller ii) ska tas hänsyn till andra omständigheter, som om de föreligger gör att informationen omfattas av tystnadsplikt, eller iii) är möjligt för tillsynsmyndigheten att åberopa en motbevisbar presumtion med innebörden att affärshemligheter berörs eller att tillsynssekretess gäller såvitt avser dels företagsrelaterade uppgifter som har överlämnats av [företaget som står under tillsyn] och återfinns i tillsynsmyndighetens handlingar, dels tillsynsmyndighetens egna handlingar i vilka sådana uppgifter behandlas? 2) Ska begreppet ’konfidentiell information’ i den mening som avses i artikel 54.1 andra meningen i direktiv 2004/39 tolkas så, att endast situationen vid tidpunkten för överlämnandet till tillsynsmyndigheten har betydelse för klassificeringen av en till myndigheten överlämnad företagsrelaterad uppgift såsom skyddsvärd affärshemlighet eller såsom på annat sätt skyddsvärd information? För den händelse att fråga 2 ska besvaras nekande: 3) Ska det, när det gäller huruvida en företagsrelaterad uppgift oberoende av ändrade ekonomiska förutsättningar ska skyddas såsom affärshemlighet och följaktligen omfattas av tystnadsplikt i kraft av artikel 54.1 andra meningen i direktiv 2004/39, antas föreligga en generell tidsmässig gräns – exempelvis fem år – efter vilken det föreligger en motbevisbar presumtion med innebörden att uppgiften har förlorat hela sitt ekonomiska värde? Är detsamma fallet såvitt gäller tillsynssekretess?”
7

Regel 19 i kommissionens förordning (EG) nr 2868/95 av den 13 december 1995 om genomförande av rådets förordning (EG) nr 40/94 om gemenskapsvarumärke (EGT L 303, 1995, s. 1), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1041/2005 av den 29 juni 2005 (EUT L 172, 2005, s. 4) (nedan kallad förordning nr 2868/95), har rubriken ”Dokumentation av invändningen”. I regel 19.1 och 19.2 föreskrivs följande: ”1. Byrån skall ge den invändande parten möjlighet att lägga fram fakta, bevis och argument till stöd för invändningen eller att komplettera alla fakta, bevis och argument som redan har lämnats in enligt regel 15.3 inom den tid som byrån bestämmer … 2. Inom den tid som avses i punkt 1 skall den invändande parten också lämna bevis för förekomst, giltighet och omfattning av skyddet av hans äldre märke eller äldre rättighet och dessutom påvisa sin rätt att framställa invändningen. Främst skall den invändande parten lägga fram följande bevis: a) Om invändningen baseras på ett varumärke som inte är ett [EU-varumärke], bevis på att det lämnats in en ansökan om registrering eller på att det är registrerat genom att ge in, … ii) om varumärket registrerats, en kopia av inlämningsbeviset och i förekommande fall det senaste förnyelseintyget av vilket det framgår att varumärkets skydd sträcker sig längre än till den tidsgräns som avses i punkt 1 eller någon annan förlängning av denna eller motsvarande dokument från den förvaltning där varumärket har registrerats. … c) Om invändningen baseras på ett märke med renommé i den betydelse som avses i artikel 8.5 i [förordning nr 207/2009], utöver de bevis som avses i punkt 2 a, bevisning om att märket har renommé liksom bevisning eller argument som visar att användning utan skälig anledning av det varumärke som ansökan avser skulle innebära ett otillbörligt utnyttjande av eller skada det äldre varumärkets särdrag eller renommé. …”
16

Enligt artikel 4.2 i kungligt dekret 2720/1998 ska i avtalet om vikariatsanställning anges bland annat vilken arbetstagare som ska ersättas och skälet till ersättningen eller vilken tjänst som kommer att tillsättas permanent efter urvals- eller befordringsförfarandet. Löptiden för ett avtal om vikariatsanställning som ingåtts för att ersätta en av företagets arbetstagare som har rätt att behålla sin tjänst motsvarar den tid under vilken den arbetstagaren är frånvarande. Löptiden för ett avtal om vikariatsanställning som ingåtts för att tillfälligt tillsätta en tjänst under urvals- eller befordringsförfarandet för att tillsätta tjänsten permanent motsvarar den tid under vilken detta förfarande pågår. Löptiden får inte överstiga tre månader och ett nytt avtal om vikariatsanställning får inte ingås när denna längsta tillåtna löptid har löpt ut. Vid urvalsförfaranden som genomförs av offentliga myndigheter för tillsättning av tjänster motsvarar löptiden för avtal om vikariatsanställning den tid under vilken dessa förfaranden pågår i enlighet med vad som anges i tillämplig speciallagstiftning.
–

North East Pylon Pressure Campaign Ltd och Sheehy, genom D. Courtney och B. Sawey, solicitors, samt M. O’Donnell, barrister, C. Hughes, barrister, E. Keane, SC, och C. Bradley, SC,
9

I artikel 131–39, punkterna 2–9 i strafflagen föreskrivs följande: ”Om det enligt lag föreskrivs straffansvar för en juridisk person, kan ett allvarligt brott eller mindre grovt brott bestraffas med någon eller några av följande påföljder: … 2° Förbud, permanent eller under en period på högst fem år, mot att direkt eller indirekt utöva en eller flera yrkesmässiga eller sociala verksamheter. 3° Domstolsövervakning för en period av högst fem år. 4° Stängning, permanent eller för en period av högst fem år, av driftställen eller av en eller flera av det företags driftställen, som använts för att begå de brottsliga gärningarna. 5° Uteslutning, permanent eller under en period på högst fem år, från offentlig upphandling. 6° Förbud, permanent eller under en period på högst fem år, om erbjudande av värdepapper till allmänheten eller att uppta dessa värdepapper till handel på en reglerad marknad. 7° Förbud, för en period av högst fem år, att utfärda andra checkar än de som gäller för uttag av medel från utställaren eller intygade checkar, och att använda betalkort. 8° Förverkande på de villkor och i enlighet med de förfaranden som fastställs i artikel 131–21. 9° Kungörelse av det meddelade beslutet eller publicering av beslutet, antingen i pressen eller genom någon form av elektronisk kommunikation till allmänheten.”
53

Det framgår visserligen av denna regel att EUIPO ska avslå ogiltighetsansökan ex officio om någon bevisning på verkligt bruk av det aktuella varumärket inte getts in inom den av EUIPO angivna fristen. Denna slutsats gör sig däremot inte gällande – såsom tribunalen riktigt angett i punkt 27 i den överklagade domen – då viss bevisning till styrkande av sådant bruk har getts in inom fristen (se, analogt, dom av den 26 september 2013, Centrotherm Systemtechnik/harmoniseringskontoret och centrotherm Clean Solutions, C-610/11 P, EU:C:2013:593, punkt 86, och dom av den 4 maj 2017, Comercializadora Eloro/EUIPO, C-71/16 P, ej publicerad, EU:C:2017:345, punkt 58).
42

Att fordran på återbetalning av stödet i fråga tas upp i förteckningen över skulder ska under dessa förhållanden i princip betraktas som en lämplig åtgärd för att undanröja snedvridningen av konkurrensen, i likhet med vad domstolen slagit fast i punkt 37 i denna dom, under förutsättning att en sådan åtgärd åtföljs antingen av att hela stödbeloppet återbetalas eller av att företaget läggs ned och definitivt upphör med sin verksamhet, om en sådan indrivning inte är möjlig under konkursförfarandet.
9

Einkommensteuergesetz (lagen om inkomstskatt), i den lydelse som var tillämplig vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i de nationella målen (nedan kallad EStG), föreskriver följande i 36 §: ”1) Om inte annat föreskrivs i denna lag ska inkomstskatt tas ut i slutet av beskattningsperioden. 2) Från inkomstskatten avräknas 1. den preliminära inkomstskatt som erlagts för beskattningsperioden (37 §), 2. inkomstskatt som innehållits som källskatt, i den mån den belöper på inkomster som beaktats för fastställandet av skatten eller inkomst som, enligt 3 § led 40 i denna lag eller 8b § punkterna 1 och 6 andra stycket i Körperschaftssteuergesetz [(lagen om inkomstskatt för juridiska personer)], inte beaktas vid fastställandet av inkomsten och när det inte framställts någon ansökan om återbetalning eller skett någon sådan återbetalning. Inkomstskatt som innehållits som källskatt avräknas inte om det intyg som avses i 45a § punkterna 2 eller 3 inte har ingetts. I de fall som avses i 8b § punkt 6 andra stycket i lagen om inkomstskatt för juridiska personer, är det för att avräkning ska ske tillräckligt att lämna in intyget som avses i 45a § punkterna 2 eller 3, som utfärdas till den som har en fordran på kapitalinkomsten. 3) Det skattebelopp som avses i punkt 2 led 2 ska avrundas till närmaste hela euro. När det gäller källskatt ska det totala beloppet för ett enda källskatteavdrag avrundas. 4) Om resultatberäkningen utvisar ett överskott till den skattskyldiges nackdel, ska vederbörande (som är betalningsskyldig för skatten) omedelbart betala in detta belopp till den del det motsvaras av preliminär inkomstskatt som redan förfallit till betalning men som ännu inte erlagts. I övriga fall ska den skattskyldige betala in beloppet under månaden efter slutskattebeskedet (slutlig betalning). Om resultatet utvisar ett överskott till den skattskyldiges fördel, ska detta betalas ut till den skattskyldige efter att denne delgetts beskattningsbeslutet. …”