ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Artikel 127 i lagen om mervärdesskatt har följande lydelse: ”1. Rätt till återbetalning av mervärdesskatt enligt artikel 126.1 föreligger när varorna har förvärvats från beskattningsbara personer (nedan kallade säljare) som 1) är registrerade till mervärdesskatt och 2) använder ett kassaregister för att i sin bokföring registrera omsättningen och den utgående mervärdesskatten och 3) har ingått avtal om återbetalning av mervärdesskatt med åtminstone en av de näringsidkare som avses i punkt 8 i denna artikel. … 5. Återbetalning av skatt till resande sker i [polska] złoty (PLN) av säljaren eller vid kontor för återbetalning av mervärdesskatt av näringsidkare som bedriver verksamhet avseende återbetalning av mervärdesskatt i den mening som avses i artikel 126.1. 6. Säljare som avses i punkt 5 får genomföra återbetalningar enligt artikel 126.1 under förutsättning att deras omsättning föregående beskattningsår översteg 400000 PLN och återbetalningen av skatten uteslutande avser varor som de resande har förvärvat från dessa säljare. … 8. De näringsidkare som avses i punkt 5, som inte är säljare, får genomföra återbetalning enligt artikel 126.1, under förutsättning att dessa näringsidkare 1) vid ansökan av det i led 6 nämnda intyget sedan minst 12 månader är registrerade till mervärdesskatt, 2) skriftligen har informerat direktören för skattemyndigheten om att de har för avsikt att bedriva verksamhet avseende återbetalning av mervärdesskatt till resande, 3) vid ansökan av det i led 6 nämnda intyget sedan minst 12 månader inte har obetalda fordringar avseende skatter som ska tillföras statsbudgeten eller avseende socialförsäkringsavgifter, 4) har ingått avtal om återbetalning av mervärdesskatt med de säljare som avses i punkt 1, 5) till skattemyndigheten har ställt en säkerhet om 5 miljoner PLN i form av a) en kontantinsättning, b) en bankgaranti, c) statsobligationer, med en löptid om minst 3 år, 6) har erhållit ett intyg från den minister som ansvarar för de offentliga finanserna om att samtliga de villkor som avses i leden 1–5 är uppfyllda.”
45

Vad härvidlag gäller den ungerska regeringens påstående att den hänskjutande domstolen inte skulle kunna fatta ett beslut om bibehållande av de nyttjanderätter som upphävts genom 108 § 2013 års lag om övergångsbestämmelser och strukits i enlighet med 94 § lagen om fastighetsregistret, ska det erinras om att enligt domstolens fasta praxis kan sådana bestämmelser som artiklarna 49 och 63 FEUF, som är direkt tillämpliga, åberopas inför en nationell domstol och medföra att nationella regler som står i strid med dem inte ska tillämpas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 november 2002, Überseering, C‑208/00, EU:C:2002:632, punkt 60, och dom av den 14 september 2017, The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, punkt 49 och där angiven rättspraxis).
(17)

Denna förordning syftar till att förbättra de sociala förhållandena för anställda som omfattas av förordningen, liksom till att förbättra den allmänna trafiksäkerheten. Detta uppnås huvudsakligen genom bestämmelser i vilka det anges en maximal körtid per dag, per vecka och per period om två på varandra följande veckor, samt genom en bestämmelse enligt vilken föraren är skyldig att ha en normal veckovila minst en gång per två på varandra följande veckor samt bestämmelser i vilka det anges att en dygnsvila under inga omständigheter får vara kortare än nio timmars sammanhängande viloperiod. …
28

Det ska inledningsvis påpekas att det ankommer på medlemsstaterna att, bland annat enligt principen om lojalt samarbete i artikel 4.3 första stycket FEU, se till att unionsrätten tillämpas och respekteras på deras respektive territorier. Medlemsstaterna är, enligt artikel 4.3 andra stycket FEU, dessutom skyldiga att vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter som följer av fördragen eller av unionsinstitutionernas akter fullgörs (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 september 2017, The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, punkt 47).
13

I artikel 4 i förordning nr 1484/95 föreskrivs följande: ”1. Om skillnaden mellan det utlösningspris som avses i artikel 1.2 och cif-importpriset för försändelsen i fråga a) är mindre än eller lika med 10 % av utlösningspriset, skalltilläggsbeloppet vara lika med noll, b) är större än 10 %, men mindre än eller lika med 40 % av utlösningspriset, skall tilläggsbeloppet vara lika med 30 % av det belopp som överstiger 10 %, c) är större än 40 % men mindre än eller lika med 60 % av utlösningspriset, skall tilläggsbeloppet vara lika med 50 % av det belopp som överstiger 40 %, plus det tilläggsbelopp som anges i b, d) r större än 60 % men mindre än eller lika med 75 % av utlösningspriset, skall tilläggsbeloppet vara lika med 70 % av det belopp som överstiger 60 %, plus de tilläggsbelopp som anges i b och c, e) är större än 75 % av utlösningspriset, skall tilläggsbeloppet vara lika med 90 % av det belopp som överstiger 75 %, plus de tilläggsbelopp som anges i b, c och d.”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd och Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (skatte- och tullmyndigheten i Förenade kungariket) (nedan kallad skattemyndigheten). Målet rör den rättsliga kvalificeringen av överlämnandet av fordon med stöd av en viss avtalstyp med avseende på mervärdesskattepliktiga transaktioner.
1

Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 18 november 2015, Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto/harmoniseringskontoret – Bruichladdich Distillery (PORT CHARLOTTE) (T‑659/14, EU:T:2015:863) (nedan kallad den överklagande domen). Genom denna dom ogiltigförklarade tribunalen det beslut som meddelas av fjärde överklagandenämnden vid Kontoret för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken och mönster) den 8 juli 2014 (ärende R 946/2013–4) angående ett ogiltighetsförfarande mellan Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP och Bruichladdich Distillery Co. Ltd (nedan kallat det omtvistade beslutet).
11

Inom ramen för sin anställning utförde Antonino Bordonaro under anställningens första månader mellan fyra och fem nattarbetspass per vecka. Från och med år 2011 utförde han mellan tre och fyra arbetspass per vecka. Arbetet fördelades mellan all personal enligt ett arbetsschema som sträckte sig över två månader. Antonino Bordonaro konstaterade att han inte längre var upptagen på det arbetsschema som följde efter det arbetsschema som upphörde att gälla den 16 juli 2012 och han fick inga fler kallelser om att utföra arbetspass. Han vände sig då till Abercrombies personalavdelning. Genom ett epost-meddelande av den 30 juli 2012 från personalchefen underrättades han om att hans anställning hade upphört den 26 juli 2012, det vill säga på hans 25-årsdag. Från den tidpunkten ”uppfyllde han nämligen inte längre åldersrekvisitet”.
27

Mot denna bakgrund beslutade Cour d’appel de Mons (Appellationsdomstolen i Mons), av liknande skäl i båda målen, att vilandeförklara målen och hänskjuta följande tolkningsfråga, som är identisk i båda målen, till domstolen: ”Är det förenligt med föreskrifterna om balansräkning i [direktiv 78/660] med avseende på kraven — att årsbokslutet ska ge en rättvisande bild av bolagets tillgångar, skulder, ekonomiska ställning och resultat (artikel 2.3 i direktiv 78/660), — att avsättningar ska ha till syfte att täcka förluster eller skulder som till sin karaktär är klart bestämda och som på balansdagen är antingen sannolika eller säkra beträffande sin förekomst, men som är obestämda i fråga om belopp eller tidpunkten då de uppkommer (artikel 20.1 i direktivet 78/660), — att värderingen ska ske med iakttagande av rimlig försiktighet, vilket särskilt innebär att — — endast per balansdagen konstaterade intäkter får tas med, — hänsyn måste tas till alla förutsebara risker och möjliga förluster som har uppkommit under detta eller tidigare räkenskapsår även om dessa risker eller förluster blir kända först efter balansdagen, men före upprättandet av balansräkningen [artikel 31.1 c aa och bb i direktiv 78/660], — att de intäkter och kostnader som avser räkenskapsåret skall tas upp utan hänsyn till tidpunkten för betalningen [artikel 31.1 d i direktiv 78/660], — att aktiv- och passivposternas beståndsdelar ska värderas var för sig [artikel 31.1 e i direktiv 78/660] att ett bolag som har utställt en aktieoption kan bokföra försäljningspriset för denna option som en intäkt i resultaträkningen under det räkenskapsår som denna option löses in eller dess löptid går ut för att beakta den risk som optionsutställaren tar [och] inte under det räkenskapsår som försäljningen av optionen genomförs och dess pris slutgiltigt fastställs, och risken som optionsutställaren åtar sig då värderas separat genom en avsättning?”
10

Med anledning av en kontroll av The Shirtmakers bokföring som genomfördes efter importen av textilvarorna, konstaterade inspecteur för den nederländska skattemyndigheten att det tullvärde som hade deklarerats för textilvarorna var för lågt. Enligt inspecteur skulle priset för köpet, enligt artikel 32.1 e i) i tulltaxan ha ökats med de belopp som Fracht självt hade fakturerat The Shirtmakers. Inspecteur begärde av den anledningen att The Shirtmakers skulle erlägga de tilläggstullar som ansågs ha uppkommit.
4

I artikel 37 i denna kodex föreskrivs följande: ”1. Varor som förs in till gemenskapens tullområde skall underkastas tullövervakning från och med införseln. De får utsättas för tullkontroller enligt gällande bestämmelser. 2. De skall kvarstå under denna övervakning under den tid som krävs för att i förekommande fall fastställa deras tullstatus och i fråga om icke-gemenskapsvaror till dess att deras tullstatus förändras, de förs in i en frizon eller ett frilager eller återexporteras eller förstörs enligt artikel 182, dock utan att detta påverkar tillämpningen av artikel 82.1.”
Artikel 15.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/58/EG av den 12 juli 2002 om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation (direktiv om integritet och elektronisk kommunikation), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/136/EG av den 25 november 2009, jämförd med artiklarna 7 och 8 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas på så sätt att myndigheters tillgång till identitetsuppgifter för innehavare av SIM-kort som aktiverats med en stulen mobiltelefon, såsom för- och efternamn och eventuellt adress, utgör ett ingrepp i dessa personers grundläggande rättigheter enligt stadgan. Ingreppet är dock inte så allvarligt att denna tillgång i samband med förebyggande, utredning, upptäckt och lagföring av brott måste begränsas till kampen mot allvarlig brottslighet.

I förevarande fall syftar begäran – där polisen inom ramen för en brottsutredning ansökt om tillstånd av domstol för att få tillgång till personuppgifter som lagras av leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster – enbart till att identifiera innehavarna av de SIM-kort som under en tolvdagarsperiod aktiverats med den stulna mobiltelefonens IMEI‑kod. Såsom har påpekats i punkt 40 i domen, avser begäran enbart tillgång till de telefonnummer som svarar mot SIM-korten samt identitetsuppgifter för innehavarna av dessa kort, såsom deras för- och efternamn och eventuellt adress. Dessa uppgifter rör däremot inte, vilket såväl den spanska regeringen som åklagarmyndigheten bekräftat vid förhandlingen, den kommunikation som ägt rum med den stulna mobiltelefonen eller telefonens geografiska position. Om man inte stämmer av dessa uppgifter med uppgifterna om den kommunikation som skett med SIM-korten och med lokaliseringsuppgifterna, går det inte att av dessa uppgifter utläsa vare sig datum, tidpunkt, varaktighet eller mottagare för den kommunikation som skett med SIM-kortet eller SIM-korten i fråga eller var denna kommunikation ägt rum eller hur ofta med vissa personer under en viss tidsperiod. Dessa uppgifter gör det således inte möjligt att dra några mer precisa slutsatser om privatlivet för de personer vars uppgifter berörs. Under dessa omständigheter kan tillgång till endast de uppgifter som avses med begäran i fråga inte anses som ett ”allvarligt” ingrepp i de grundläggande rättigheterna för de personer som uppgifterna avser.

Som framgår av punkterna 53–57 i domen, kan det ingrepp som tillgång till sådana uppgifter innebär således vara motiverat av syftet att förebygga, utreda, upptäcka och lagföra ”brott” i allmänhet, såsom nämns i artikel 15.1 första meningen i direktiv 2002/58, utan att dessa brott behöver kvalificeras som ”allvarliga”.

(se punkterna 59-63 samt domslutet)
Förenade målen C‑316/16 och C‑424/16

B

mot

Land Baden-Württemberg

och

Secretary of State for the Home Department

mot

Franco Vomero

(begäran om förhandsavgörande från Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg och från Supreme Court of the United Kingdom)

”Begäran om förhandsavgörande – Unionsmedborgarskap – Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier – Direktiv 2004/38/EG – Artikel 28.3 a – Förstärkt skydd mot utvisning – Villkor – Permanent uppehållsrätt – Uppehåll i den mottagande medlemsstaten under de tio år som föregick beslutet om utvisning från den berörda medlemsstaten – Fängelsevistelse – Verkningar för det tioåriga uppehållets kontinuitet – Betydelse för helhetsbedömningen avseende anknytning genom integration – Tidpunkt då denna bedömning ska utföras och de kriterier som ska beaktas vid densamma”

Sammanfattning – Domstolens dom (stora avdelningen) av den 17 april 2018

Unionsmedborgarskap–Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorium–Direktiv 2004/38–Begränsningar av rätten till inresa och bosättning med hänsyn till allmän ordning och allmän säkerhet–Skydd mot utvisning–Villkor–Tioårig uppehållsperiod före utvisningsbeslutet–Tillämpningsvillkor–Person som har permanent uppehållsrätt (Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artiklarna 16, 28.2 och 28.3 a) Unionsmedborgarskap–Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorium–Direktiv 2004/38–Begränsningar av rätten till inresa och bosättning med hänsyn till allmän ordning och allmän säkerhet–Skydd mot utvisning–Villkor–Tioårig uppehållsperiod före utvisningsbeslutet–Den stadigvarande uppehållsperioden ska räknas bakåt i tiden från beslutet om utvisning (Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artikel 28.3 a) Unionsmedborgarskap–Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorium–Direktiv 2004/38–Begränsningar av rätten till inresa och bosättning med hänsyn till allmän ordning och allmän säkerhet–Skydd mot utvisning–Villkor–Avbrott i stadigvarande uppehåll till följd av fängelsevistelse–Tioårig stadigvarande uppehållsperiod före fängelsevistelsen–Helhetsbedömning av graden av integration med medlemsstaten (Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artikel 28.3 a) Unionsmedborgarskap–Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorium–Direktiv 2004/38–Begränsningar av rätten till inresa och bosättning med hänsyn till allmän ordning och allmän säkerhet–Skydd mot utvisning–Villkor–Tioårig uppehållsperiod före utvisningsbeslutet–Tidpunkt för bedömningen–Dagen för antagandet av utvisningsbeslutet (Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artiklarna 27.2 andra stycket och 28.3 a)
2)

Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd (Uxbridge (Förenade kungariket)), Kühne + Nagel Ltd (Shanghai (Kina)) och Kühne + Nagel Ltd (Hongkong (Kina)) ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska kommissionen.
Den ordning som gäller för sådana mål vid unionsdomstolen som rör rättsakters lagenlighet innebär att det är parterna som har initiativet i processen och som avgränsar saken i målet, bland annat genom att i sina yrkanden ange den rättsakt, eller den del av en rättsakt, som de vill att domstolen ska pröva. Eftersom den domstol som gör en laglighetsprövning inte får döma ultra petita, kan ogiltigförklaringen inte vara mer omfattande än vad som yrkats av den som väckt talan.

Unionsdomstolen ska visserligen ex officio pröva grunder avseende tvingande rätt. Att den domstol som gör en laglighetsprövning är behörig att ex officio pröva en grund avseende tvingande rätt innebär dock inte att domstolen skulle vara behörig att ex officio ändra de yrkanden som framställts av en sökande eller klagande. Det är nämligen så att även om grunderna utgör stödet för yrkandena i en ansökan, så är grunder nödvändigtvis något annat än yrkanden, och det är yrkandena som avgränsar målet vid unionsdomstolen.

Det betyder således att även om det förvisso är så att unionsdomstolen inte går utanför ramen för den tvist som den har att pröva, och inte på något sätt åsidosätter rättegångsreglerna avseende framställningen av föremålet för talan och grunderna i ansökan, genom att ex officio pröva en grund avseende tvingande rätt som, i princip, inte har åberopats av parterna, förhåller det sig dock på ett annat sätt om domstolen, efter att i sak ha undersökt den rättsakt mot vilken talan har väckts, förordnar, med stöd av en grund som den prövat ex officio, om en ogiltigförklaring som går längre än vad som begärts i de yrkanden som framställts i vederbörlig ordning, med motiveringen att det är nödvändigt med en sådan ogiltigförklaring för att avhjälpa den rättsstridighet som ex officio har konstaterats vid nämnda prövning.

(se punkterna 81 och 87–90)
Mål C‑302/16

Bas Jacob Adriaan Krijgsman

mot

Surinaamse Luchtvaart Maatschappij NV

(begäran om förhandsavgörande från Rechtbank Noord-Nederland)

”Begäran om förhandsavgörande – Luftfart – Förordning (EG) nr 261/2004 – Artikel 5.1 c – Kompensation och assistans till passagerare vid inställda flygningar – Undantag från skyldigheten att betala kompensation – Transportavtal som ingås via en internetresebyrå – Lufttrafikföretag som i god tid har underrättat resebyrån om att avgångstiden för flygningen har ändrats – Resebyrå som i ett e-postmeddelande har översänt denna information till en passagerare tio dagar före flygningen”

Sammanfattning – Domstolens dom (åttonde avdelningen) av den 11 maj 2017

Transport – Luftfart – Förordning nr 261/2004 – Gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar – Undantag från skyldigheten att betala kompensation – Transportavtal som ingås via en internetresebyrå – Lufttrafikföretag som i god tid har underrättat resebyrån om att avgångstiden för flygningen har ändrats – Resebyrå som i ett e-postmeddelande har översänt denna information till en passagerare tio dagar före flygningen – Omfattas

(Europaparlamentets och rådets förordning nr 261/2004, artiklarna 5.1 c och 7)

Artiklarna 5.1 c och 7 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 261/2004 av den 11 februari 2004 om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar och om upphävande av förordning (EEG) nr 295/91 ska tolkas så, att ett lufttrafikföretag som ska utföra en flygning är skyldigt att betala den kompensation som föreskrivs i dessa bestämmelser, när en flygning ställs in utan att passageraren underrättas om detta minst två veckor före den tidtabellsenliga avgångstiden, inklusive när detta lufttrafikföretag minst två veckor före denna avgångstid har underrättat den resebyrå via vilken transportavtalet har ingåtts med den berörda passageraren, men resebyrån inte inom denna tid har underrättat passageraren om att flygningen ställts in.

(se punkt 31 och domslutet)
19

Enligt 19§ punkt 10 UVP-G 2000 kan erkända miljöorganisationer således kräva att miljöskyddsbestämmelser följs i dessa förfaranden, även inom ramen för ett överklagande till domstol, under förutsättning att de skriftligen har framfört sina invändningar under det administrativa förfarandet, i synnerhet under den period för allmänhetens insyn i ärendet som avses i 9 § punkt 1 UVP-G 2000, vilken bör vara minst sex månader.
31

Beträffande de villkoren har kommissionen gjort gällande, för det första att Republiken Malta inte har visat att en annan lämplig lösning saknas, vilket krävs enligt den bestämmelsen. För det andra har den medlemsstaten inte lämnat någon motivering till att någon annan förnuftig användning saknas för att motivera undantagsordningen. För det tredje har Republiken Malta inte visat att den tillåtna verksamheten utgör en ”förnuftig användning” i den mening som avses i artikel 9.1 c i direktiv 2009/147. För det fjärde har Republiken Malta inte styrkt att den iakttar villkoret i artikel 9.1 c i det direktivet, enligt vilken det ifrågavarande undantaget kan avse endast ett litet antal fåglar. Slutligen har den svarande medlemsstaten inte styrkt att tillåtelsen avser fångst under ”strängt kontrollerade förhållanden”, i enlighet med artikel 9.1 c i det direktivet.
13

Kapitel IV i direktiv 2001/14 har rubriken ”Allmänna bestämmelser”. I artikel 30 i det kapitlet, som har rubriken ”Regleringsorgan”, föreskrivs följande: ”1. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 21.6 skall medlemsstaterna upprätta ett regleringsorgan. Detta organ, som kan vara det ministerium som ansvarar för transport eller något annat organ, skall i fråga om organisation, finansieringsavgöranden, juridisk struktur och beslutsfattande vara oberoende i förhållande till varje infrastrukturförvaltare, avgiftsorgan, tilldelningsorgan eller sökande. Organet skall i sin verksamhet följa de principer som anges i den här artikeln enligt vilka överklagande- och tillsynsfunktionen kan förläggas till olika organ. 2. En sökande skall kunna överklaga till regleringsorganet om han anser att han har blivit orättvist behandlad, diskriminerad eller på något sätt kränkt, särskilt när det gäller beslut som fattats av infrastrukturförvaltaren eller i tillämpliga fall järnvägsföretaget om a) beskrivning av järnvägsnätet, b) kriterier i denna beskrivning, c) tilldelningsförfarandet och dess resultat, d) avgiftssystemet, e) nivå eller struktur i fråga om de infrastrukturavgifter som den sökande måste eller kan bli tvungen att betala, … 3. Regleringsorganet skall säkerställa att de avgifter som infrastrukturförvaltaren fastställer är förenliga med kapitel II och inte är diskriminerande. Förhandlingar mellan sökande och en infrastrukturförvaltare om nivån på infrastrukturavgifter skall bara vara tillåten om de sker under överinseende av regleringsorganet. Regleringsorganet skall ingripa omedelbart om det är sannolikt att förhandlingarna strider mot detta direktiv. 4. Regleringsorganet skall ha befogenhet att begära relevant information från infrastrukturförvaltaren, sökande och alla inblandade tredje parter i den berörda medlemsstaten och denna information skall lämnas in utan onödigt dröjsmål. 5. Regleringsorganet skall fatta beslut om varje klagomål och vidta åtgärder för att avhjälpa en situation inom högst två månader efter det att all information lämnats in. Trots vad som sägs i punkt 6 skall ett beslut av regleringsorganet vara bindande för alla parter som omfattas av beslutet. Om ett beslut om att vägra tilldelning av infrastrukturkapacitet eller villkoren i ett erbjudande om kapacitet överklagas skall regleringsorganet antingen bekräfta att det inte behövs någon ändring av infrastrukturförvaltarens beslut, eller begära en ändring av det beslutet i enlighet med riktlinjer som regleringsorganet anger. 6. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de beslut som fattas av regleringsorganet kan överklagas till domstol.”