Förstainstansrättens beslut (fjärde avdelningen i utökad sammansättning) av den 22 oktober 1997. - Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf (SCK) och Federatie van Nederlandse Kraanbedrijven (FNK) mot Europeiska kommissionen. - Konkurrens - Mobilkranar - Artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna - Iakttagande av en skälig tidsfrist - Certifieringssystem - Inhyrningsförbud - Rekommenderade avgifter - Interna avgifter - Böter. - Förenade målen T-213/95 och T-18/96.



Rättsfallssamling 1997 s. II-01739



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1 Utomobligatoriskt skadeståndsansvar - Villkor - Otillåtet - Skada - Orsakssamband - Bevisbörda

(EG-fördraget, artikel 215 andra stycket)

2 Konkurrens - Administrativt förfarande - Kommissionens skyldigheter - Iakttagande av en skälig tidsfrist

(Rådets förordning nr 17, artiklarna 2, 3.1 och 4.1)

3 Konkurrens - Administrativt förfarande - Iakttagande av rätten till försvar - Meddelande om anmärkningar - Skyldighet att utfärda ännu ett meddelande om anmärkningar om ändringar har skett av den påstådda överträdelsen

(Rådets förordning nr 17, artikel 19.1; kommissionens förordning nr 99/63, artiklarna 2 och 4)

4 Konkurrens - Administrativt förfarande - Prövning av klagomål - Kommissionen fastställer sin prioritetsordning

5 Gemenskapsrätten - Tolkning - Institutionernas rättsakter - Motivering - Beaktas

6 Konkurrens - Gemenskapsbestämmelser - Företag - Begrepp - Privaträttsligt subjekt som utövar en ekonomisk verksamhet avseende certifiering av kranuthyrningsföretag - Omfattas

(EG-fördraget, artikel 85.1)

7 Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Inverkan på konkurrensen - System för certifiering av kranuthyrningsföretag - Förbud mot att hyra av företag som saknar certifikat - Bedömning utifrån systemets karaktär - Kommissionen definierar relevanta kriterier

(EG-fördraget, artikel 85.1)

8 Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Inverkan på konkurrensen - Prisfastställelse - System med rekommenderade avgifter och kompensationsavgifter som utarbetas inom en organisation - System som utmynnar i föreskrivna, fasta priser

(EG-fördraget, artikel 85.1)

9 Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Inverkan på handeln mellan medlemsstater - Kriterier - Konkurrensbegränsande samverkan som omfattar en medlemsstats hela territorium

(EG-fördraget, artikel 85.1)

10 Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Förbud - Undantag - Villkor - Bevisbörda - Rättslig kontroll - Gränser

(EG-fördraget, artikel 85.3)

11 Institutionernas rättsakter - Motivering - Skyldighet - Räckvidd - Beslut om att tillämpa konkurrensreglerna

(EG-fördraget, artikel 190)

12 Konkurrens - Böter - Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

13 Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställelse - Kriterier - Överträdelsernas svårighetsgrad - Bedömningskriterier

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

14 Konkurrens - Böter - Belopp - Fastställelse - Omsättningen beaktas - Omsättningen för samtliga företag som ingår i en sammanslutning av företag - Tillåtlighet

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

Sammanfattning

15 Utomobligatoriskt ansvar för gemenskapen enligt artikel 215 andra stycket i fördraget uppkommer endast om ett antal förutsättningar föreligger vad gäller det rättsstridiga beteende som gemenskapsinstitutionen läggs till last, den faktiska förekomsten av en skada samt orsakssambandet mellan det rättsstridiga beteendet och den åberopade skadan.

Ett orsakssamband i den mening som avses i artikel 215 andra stycket i fördraget anses föreligga då det finns ett orsakssamband mellan det fel som begåtts av en institution och den påstådda skadan, ett samband som det åligger sökandena att bevisa.

16 När en part har begärt att kommissionen skall utfärda ett icke-ingripandebesked enligt artikel 2 i förordning nr 17 eller har gjort en anmälan för att kunna beviljas ett undantag enligt artikel 4.1 i samma förordning, kan kommissionen inte uppskjuta sitt ställningstagande på obestämd tid. För att slå vakt om rättssäkerheten och ett adekvat rättsskydd är kommissionen skyldig att fatta ett beslut eller att, för det fall en sådan begärts, utfärda en administrativ skrivelse inom skälig tid. Sedan kommissionen mottagit en ansökan enligt artikel 3.1 i förordning nr 17 i anledning av överträdelse av artikel 85 och/eller artikel 86 i fördraget är den även skyldig att inom skälig tid ta slutlig ställning till klagomålet. Att kommissionen skall handla inom skälig tid då den fattar beslut efter administrativa förfaranden inom området för konkurrenspolitiken utgör en allmän gemenskapsrättslig princip.

Frågan huruvida ett administrativt förfarande pågått under skälig tid skall bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje fall och särskilt det sammanhang detta fall förekommer i, de olika steg i förfarandet som kommissionen har vidtagit, parternas uppträdande under förfarandets gång, ärendets komplexitet samt dess betydelse för de olika berörda parterna.

17 Artikel 19.1 i förordning nr 17 samt artiklarna 2 och 4 i kommissionens förordning nr 99/63, som innebär tillämpning av principen om rätt till försvar, fordrar att de företag som berörs av ett förfarande för fastställelse av en överträdelse av konkurrensreglerna under det administrativa förfarandet bereds tillfälle att på ett tillfredsställande sätt yttra sig om samtliga anmärkningar i beslutet.

I enlighet med detta krav är kommissionen, då dess andra meddelande om anmärkningar innehåller anmärkningar som inte framgår av det första meddelandet om anmärkningar, tvungen att delge de berörda företagen ett andra meddelande om anmärkningar.

18 Kommissionen har befogenhet att ge olika ärenden olika prioritet. Om kommissionen efter att ha underrättats om en samverkan bedömer att de anmälda förfarandena inte kan omfattas av ett undantag enligt artikel 85.3, kan den - för att bedöma vilken prioritetsgrad den skall tillmäta ansökan - dessutom beakta den omständigheten att den nationella domstolen redan har bringat överträdelserna att upphöra.

19 Skälen till en rättsakt är nödvändiga för att avgöra den exakta betydelsen av innehållet i beslutet.

20 Ett privaträttsligt organ som har inrättat ett system för certifiering av kranuthyrningsföretag till vilket det är fritt att ansluta sig och som själv avgör vilka kriterier de certifierade företagen skall uppfylla samt utfärdar certifikat endast mot betalning av en avgift skall anses vara ett företag i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget, eftersom begreppet företag inom konkurrensrätten omfattar varje enhet som utövar ekonomisk verksamhet, oavsett dess rättsliga status och dess sätt att finansiera verksamheten.

21 Bedömningen av huruvida ett handlande står i överensstämmelse med artikel 85.1 i fördraget innebär att det är nödvändigt att beakta det rättsliga och ekonomiska sammanhang som handlandet ingår i.

Då kommissionen granskar ett system för certifiering av kranuthyrningsföretag, enligt vilket det är förbjudet för certifierade företag att hyra kranar av företag som inte är certifierade, har kommissionen således rätt att definiera de kriterier som detta system skall uppfylla för att inhyrningsförbudet eventuellt inte skall omfattas av tillämpningen av artikel 85.1 i fördraget.

Öppenheten i systemet och godtagandet av likvärdiga garantier från andra system är relevanta kriterier som kommissionen kan stödja sig på för att konstatera att förbudet i fråga snedvrider konkurrensen. Förbudet påverkar avsevärt konkurrensmöjligheterna för icke certifierade företag då det är svårt att få tillträde till certifieringssystemet. Genom att det hindrar certifierade företag att vända sig till företag som saknar certifikat även om de sistnämnda har garantier som är likvärdiga med dem inom certifieringssystemet, är förbudet inte objektivt befogat med hänsyn till målsättningen att bibehålla kvaliteten på produkter och tjänster som garanteras av certifieringssystemet. Att inte godta likvärdiga garantier från andra system är tvärtom att skydda de certifierade företagen mot konkurrens från de företag som saknar certifikat.

Det ifrågavarande förbudet begränsar således inte endast de certifierade företagens handlingsfrihet, utan påverkar därtill och särskilt konkurrensmöjligheterna för företag som saknar certifikat.

22 När en branschorganisation bestående av kranuthyrningsföretag i en medlemsstat inrättar ett system som innefattar rekommenderade avgifter för uthyrning av kranar till byggherrar samt kompensationsavgifter som är tillämpliga på avtal om uthyrning mellan medlemmarna i organisationen, är detta verkligen ett system för att ålägga dess medlemmar att tillämpa vissa priser, eftersom avgifterna, vars skälighet är föremål för kontroll, är en konkretisering av begreppet skälig avgift, som medlemmarna är skyldiga att tillämpa för att inte uteslutas ur organisationen. Även om en del av medlemmarna inte alltid respekterar de fasta priserna innebär ett sådant system att dessa med rimlig säkerhet kan förutse vilken prispolitik som de övriga medlemmarna i organisationen skall tillämpa. Det står dessutom klart att systemet syftar till en höjning av priserna på marknaden och att det hämmar konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.

23 För att ett avtal, beslut eller samordnat förfarande skall anses påverka handeln mellan medlemsstater krävs att det, på grundval av objektiva rättsliga eller faktiska omständigheter, med tillräcklig grad av sannolikhet kan förutses att det ifrågavarande avtalet, beslutet eller samordnade förfarandet, direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, kan inverka på mönstret för handeln mellan medlemsstater, på ett sätt som ger upphov till farhågor om att de kan hindra förverkligandet av den inre marknaden mellan medlemsstater.

Förfaranden som hämmar konkurrensen och som omfattar en medlemsstats hela territorium är till sin natur sådana att de medför att uppdelningen i nationella marknader befästs, vilket samtidigt förhindrar den samordning av den ekonomiska politiken som befrämjas av fördraget.

24 För att ett enskilt undantag skall beviljas för ett avtal mellan företag fordras att de fyra kumulativa villkor är uppfyllda som anges i artikel 85.3 i fördraget, och det är tillräckligt att ett av de fyra villkoren inte är uppfyllt för att undantaget inte skall beviljas. Det ankommer på de företag som gör anmälan att förse kommissionen med de uppgifter som visar att de fyra villkor som föreskrivs i artikel 85.3 är uppfyllda.

Gemenskapsdomstolarnas kontroll av de komplexa ekonomiska bedömningar som kommissionen gör inom sitt utrymme för skönsmässig bedömning enligt artikel 85.3 i fördraget - vad beträffar vart och ett av de fyra villkor som denna artikel innehåller - skall begränsas till en kontroll av huruvida förfarandereglerna följts och motiveringsskyldigheten uppfyllts, av riktigheten av de materiella omständigheterna, samt en kontroll av att någon uppenbart felaktig bedömning inte gjorts och av att kommissionen inte gjort sig skyldig till maktmissbruk.

25 Syftet med skyldigheten att motivera ett enstaka beslut är att göra det möjligt för gemenskapsdomstolarna att utöva sin kontroll över beslutets lagenlighet och ge den berörde tillräckliga uppgifter för att veta om beslutet är välgrundat eller om det eventuellt är behäftat med ett fel som gör det möjligt att ifrågasätta dess giltighet. Räckvidden av denna skyldighet är beroende av den ifrågavarande rättsaktens natur och det sammanhang i vilket den har antagits. Det ankommer således på kommissionen att utveckla sitt resonemang på ett explicit sätt då den inom ramen för sitt beslutsförfarande fattar ett beslut som är avsevärt mycket mer långtgående än tidigare beslut.

Även om kommissionen enligt artikel 190 i fördraget är skyldig att nämna de faktiska omständigheter som ett besluts motivering vilar på och de rättsliga överväganden som föranlett den att fatta beslutet fordras det inte att den diskuterar alla faktiska och rättsliga omständigheter som uppkommit under det administrativa förfarandet då det är fråga om ett beslut genom tillämpning av konkurrensreglerna.

26 De överträdelser av konkurrensreglerna som kan vara föremål för en sanktion är sådana som begåtts medvetet eller av oaktsamhet, och det är i detta hänseende tillräckligt att den som begått överträdelsen inte har kunnat vara omedveten om att hans handlande kunnat medföra ett hinder för konkurrensen.

Genom att använda sin befogenhet att företa en skönsmässig bedömning beslutar kommissionen mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall att efter lämplighet ålägga böter för att bestraffa den konstaterade överträdelsen och upprätthålla effektiviteten i konkurrensrätten.

27 Böternas storlek graderas alltefter omständigheterna kring överträdelsen och hur allvarlig överträdelsen är. Vid denna uppskattning i syfte att bestämma bötesbeloppets storlek skall bland annat konkurrensbegränsningarnas karaktär beaktas.

28 Användningen av den allmänna termen "överträdelse" av artikel 15.2 i förordning nr 17 innebär, genom att den utan åtskillnad omfattar avtal, samordnade förfaranden och beslut av företagssammanslutningar, att de tak som föreskrivs i denna bestämmelse är tillämpliga på samma sätt på avtal och samordnade förfaranden som på beslut av företagssammanslutningar. Av detta följer att taket om 10 procent av omsättningen skall beräknas i förhållande till den omsättning som varje företag redovisat som ingått sådana avtal, deltagit i samordnade förfaranden eller som samtliga företag redovisat som är medlemmar i de nämnda företagssammanslutningarna, åtminstone då sammanslutningen med stöd av sina interna bestämmelser kan binda sina medlemmar. Att denna analys är riktig stöds av den omständigheten att det inflytande som en företagssammanslutning kan utöva på marknaden inte är beroende av dess egen "omsättning", vilken avslöjar varken dess storlek eller dess ekonomiska inflytande, men däremot av omsättningen hos dess medlemmar, som ger en indikation på dess storlek och ekonomiska inflytande.

Parter

I de förenade målen T-213/95 och T-18/96,

Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf (SCK), stiftelse bildad enligt nederländsk rätt, Culemborg (Nederländerna),

Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven (FNK), organisation bildad enligt nederländsk rätt, Culemborg (Nederländerna),

företrädda av advokaterna Martijn van Empel, Amsterdam, och Thomas Janssens, Bryssel, delgivningsadress: advokatbyrån Marc Loesch, 11, rue Goethe, Luxemburg,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Wouter Wils, rättstjänsten, i egenskap av ombud, delgivningsadress: rättstjänsten, Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,

svarande,

I mål T-18/96 med stöd av

Van Marwijk Kraanverhuur BV, bolag bildat enligt nederländsk rätt, Zoetermeer (Nederländerna),

Kraanbedrijf Nijdam BV, bolag bildat enligt nederländsk rätt, Groningen, (Nederländerna),

Kranen, Transport & Montage 's Gilde NV, bolag bildat enligt nederländsk rätt, Geldermalsen (Nederländerna),

Wassink Transport Arnhem BV, bolag bildat enligt nederländsk rätt, Arnhem (Nederländerna),

Koedam Kraanverhuur BV, bolag bildat enligt nederländsk rätt, Vianen (Nederländerna),

Firma Huurdeman Kraanwagenverhuurbedrijf, bolag bildat enligt nederländsk rätt, Hoevelaken (Nederländerna),

Datek NV, bolag bildat enligt belgisk rätt, Genk (Belgien),

Thom Hendrickx, Turnhout (Belgien),

företrädda av advokaterna August Braakman, Rotterdam, och Willem Sluiter, Haag, delgivningsadress: advokatbyrån Michel Molitor, 14A, rue des Bains, Luxemburg,

intervenienter,

angående en talan, i mål T-213/95, om att kommissionen i enlighet med artiklarna 178 och 215 i EG-fördraget skall förpliktas ersätta den skada som kommissionen förorsakat sökandena genom sitt lagstridiga handlande, och i mål T-18/96, om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 95/551/EG av den 29 november 1995 om ett förfarande enligt artikel 85 i Romfördraget (IV/34.179, 34.202, 34.216 - Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf och Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven, EGT L 312, s. 79),

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN

(fjärde avdelningen i utökad sammansättning)

sammansatt av ordföranden K. Lenaerts, samt domarna P. Lindh, J. Azizi, J.D. Cooke och M. Jaeger,

justitiesekreterare: byrådirektören J. Palacio González,

med hänsyn till det skriftliga förfarandet och efter det muntliga förfarandet den 4 juni 1997,

följande

Dom

Domskäl

Bakgrund och förfarande

1 De förevarande målen rör sektorn för uthyrning av mobilkranar i Nederländerna. Mobilkranar är kranar som fritt kan flyttas inom en byggarbetsplats. Genom denna egenskap skiljer de sig från tornsvängkranar som är monterade på fast räls och som endast kan flyttas fram och tillbaka. Mobilkranar används huvudsakligen vid byggnation, inom den petrokemiska industrin och inom transportsektorn.

2 Av tekniska skäl har en mobilkran ett rörelseutrymme med en radie begränsad till 50 km. Kranuthyrningssektorn kännetecknas dessutom av att avtal sluts med mycket kort varsel innan arbetet skall utföras ("overnight contracting"). Då ett kranuthyrningsföretag anlitas för att utföra ett arbete med mycket kort varsel beslutar det med hänsyn till var byggarbetsplatsen är belägen och tillgången på egna kranar antingen att använda en av dessa eller att hyra en av ett annat företag som är beläget nära byggarbetsplatsen.

3 Stiftelsen Keuring Bouw Machines (nedan kallad Keboma), som bildades år 1982 av det nederländska socialministeriet, kontrollerar innan kranarna första gången tas i bruk i Nederländerna om dessa uppfyller de lagstadgade kraven på säkerhet som uppställs i Arbeidsomstandighedenwet (Arbowet, lag om arbetsvillkor), i Veiligheidsbesluit voor fabrieken of werkplaatsen (beslut om säkerheten i fabriker eller i verkstäder), i Veiligheidsbesluit restgroepen (beslut om säkerheten på arbetsplatser som inte omfattas av de övriga besluten), samt i olika ministerföreskrifter och diverse publikationer från yrkesinspektionen. Kebouma är den enda auktoriserade officiella organisation som har till uppgift att utföra inspektion och kontroll av mobilkranar. Denna skyldighet att kontrollera kranarna innan de tas i bruk föreligger enligt rådets direktiv 89/392/EEG av den 14 juni 1989 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om maskiner (EGT L 183, s. 9, nedan kallat direktiv 89/392) från och med den 1 januari 1993 inte längre beträffande kranar som är försedda med ett EG-märke och som åtföljs av ett EG:s överensstämmelseintyg i den mening som avses i direktivet. Kranarna skall vara föremål för kontroller som utförs av Keboma tre år efter det att de första gången tagits i bruk och, efter den första kontrollen, vartannat år.

4 Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven (nedan kallad FNK) är en branschorganisation som de nederländska kranuthyrningsföretagen bildade den 13 mars 1971. Enligt FNK:s stadgar är dess syfte att bevara kranuthyrningsföretagens intressen, särskilt FNK:s medlemmars intressen, och att främja förbindelser och samarbete mellan medlemmarna i vid bemärkelse. FNK:s medlemmar förfogar över 1 552 av de cirka 3 000 kranar som är avsedda för uthyrning i Nederländerna. Artikel 3 i FNK:s stadgar innehöll från den 15 december 1979 till den 28 april 1992 en klausul som tvingade medlemmarna att i första hand vända sig till övriga medlemmar för ut- och inhyrning av kranar (nedan kallad företrädesklausul) samt att tillämpa "acceptabla avgifter". FNK fastställde och publicerade rekommenderade avgifter och kostnadsberäkningar för byggherrarnas inhyrning av kranar. Därutöver fastställdes interna avgifter som tillämpades på interna hyresavtal mellan medlemmarna i FNK efter regelmässigt samråd mellan kranuthyrningsföretag.

5 Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf (nedan kallad SCK) är en stiftelse som bilades år 1985 av företrädare för kranuthyrningsföretag och byggherrar vars syfte enligt stadgarna är att främja och bibehålla kvaliteten av kranuthyrningsföretagen. I detta syfte har SCK inrättat ett certifieringssystem genom vilket den utställer certifikat till företag som uppfyller ett antal krav rörande driften av ett kranuthyrningsföretag samt rörande bruket och underhållet av kranar. Detta certifieringssystem skulle göra det möjligt för byggherrar att förutsätta att ett företag uppfyller kraven i fråga utan att själva behöva kontrollera saken. I artikel 7 andra strecksatsen i SCK:s bestämmelser om certifiering av kranuthyrningsföretag föreskrivs ett förbud för certifierade företag att hyra kranar av företag som inte certifierats av SCK (nedan kallat inhyrningsförbud). Med verkan från och med den 20 januari 1989 godkändes SCK av Raad voor de Certificatie (Certifieringsrådet) som är den nederländska instansen för godkännande av certifieringsorgan. Certifieringsrådet konstaterade att SCK uppfyllde de villkor som fastställts på grundval av de europeiska normerna EN 45011 vari de kriterier fastställs som certifieringsorgan skall uppfylla. Enligt artikel 2.5 bland kriterierna för rådets erkännande av certifieringen skall det organ som utställer certifikat säkerställa att villkoren för certifieringen även är uppfyllda i fall av underleverantörskontrakt. Organet förfogar över följande möjligheter för att uppfylla detta krav: antingen kontrollerar det självt underleverantörerna (artikel 2.5 A 1) eller så övervakar det de kontroller av underleverantörer som utförts av det godkända företaget (artikel 2.5 A 2 och A 3).

6 Den 13 januari 1992 ingav M.W.C.M. Van Marwijk (nedan kallat Van Marwijk) och tio andra företag ett klagomål och en begäran om interimistiska åtgärder till kommissionen. Klagandena ansåg att sökandena överträdde konkurrensreglerna i EG-fördraget genom att utesluta företag som inte hade certifierats av SCK från uthyrning av mobilkranar och fastställa priser för uthyrning av kranar.

7 SCK:s stadgar och dess bestämmelser om certifiering av kranuthyrningsföretag tillställdes kommissionen den 15 januari 1992. Detsamma skedde vad beträffar FNK:s stadgar och interna bestämmelser den 6 februari 1992. I båda fallen var det fråga om att erhålla ett icke-ingripandebesked och i andra hand ett undantag med stöd av artikel 85.3 i fördraget.

8 Till följd av att klagandena väckte talan vid nederländsk domstol krävde ordföranden för Arrondissementsrechtbank te Utrecht genom beslut av den 11 februari 1992 att FNK skulle avskaffa företrädesklausulen och systemet med rekommenderade avgifter (som var tillämpliga på kranuthyrningsavtal med byggherrar) och interna avgifter (tillämpliga på hyresavtal mellan kranuthyrningsföretag). Ordföranden krävde av SCK att den skulle sluta tillämpa inhyrningsförbudet. Detta beslut upphävdes genom interimistiskt beslut den 9 juli 1992 av Gerechtshof te Amsterdam, som särskilt ansåg att det inte var uppenbart och långt ifrån säkert att de aktuella bestämmelserna inte skulle kunna undantas av kommissionen. Däremot avstod FNK från att i framtiden delta i utarbetandet av rekommenderade avgifter eller interna avgifter.

9 Den 16 december 1992 tillställde kommissionen klagandena ett meddelande om anmärkningar. I denna handling upplyste kommissionen klagandena om sin avsikt att i enlighet med artikel 15.6 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT 1962, 13, s. 204, nedan kallad förordning nr 17) besluta att bestämmelserna om förbud mot att ålägga böter som föreskrivs i artikel 15.5 i samma förordning inte är tillämpliga.

10 Den 3 februari 1993 tillställde klagandena kommissionen sitt svar på meddelandet om anmärkningar. I detta svar begärde de bland annat att ett sammanträde skulle äga rum.

11 Genom skrivelse av den 4 juni 1993 upplyste kommissionen dem om att förfarandet enligt artikel 15.6 i förordning nr 17 endast kunde avslutas genom att inhyrningsförbudet upphörde att tillämpas.

12 Klagandena vände sig på nytt till ordföranden för Arrondissementsrechtbank te Utrecht, som i ett interimistiskt beslut av den 6 juli 1993 förklarade att inhyrningsförbudet inte längre kunde tillämpas, eftersom kommissionen under mellantiden hade tillkännagivit sin inställning till de ifrågavarande bestämmelserna och det föreföll uteslutet att kommissionen skulle bevilja undantag för förbudet.

13 Genom skrivelse daterad den 29 september 1993 upplyste kommissionen klagandena om att den skulle anordna det sammanträde dessa begärt innan den fattade ett slutligt beslut i enlighet med artikel 85 i fördraget, men att ett sådant sammanträde inte fordrades för att meddela ett beslut med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17.

14 Det beslut som Arrondissementsrechtbank te Utrecht fattade den 6 juli 1993 fastställdes av Gerechtshof te Amsterdam genom dom av den 28 oktober 1993. Den sistnämnda domen grundades i synnerhet på en icke daterad skrivelse som F. Giuffrida, vid kommissionens generaldirektorat för konkurrens (GD IV), tillställt klagandena med kopia för kännedom till sökandenas styrelse. Dessa har bekräftat att de delgivits skrivelsen den 22 september 1993. Skrivelsens upphovsman uttryckte sig på följande sätt: "Jag kan bekräfta att ett förslag till beslut med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17 skall framläggas för kommissionen för beslut inom ramen för ett skriftligt förfarande i slutet av denna vecka, efter det att samtliga nödvändiga språkversioner finns tillgängliga. De berörda avdelningarnas godkännande har redan erhållits ... Min avdelning förutspår att det borde vara möjligt att genomföra den officiella delgivningen av beslutet [i förhållande till sökandena] under första hälften av oktober 1993".

15 Den 4 november 1993 utsände SCK ett meddelande genom vilket den gjorde gällande att inhyrningsförbudet inte skulle tillämpas till dess att kommissionen hade fattat ett slutligt beslut.

16 Den 13 april 1994 fattade kommissionen ett beslut med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17.

17 Genom skrivelse daterad den 3 juni 1994 begärde sökandena att kommissionen skulle fatta ett slutligt beslut senast den 3 augusti 1994.

18 I skrivelse av den 27 juni 1994 upplyste C.D. Ehlermann, dåvarande generaldirektören för GD IV, sökandena att "datumet den 3 augusti 1994, som fastställts för antagandet av det slutliga beslutet, var fullständigt orealistiskt" men att "antagandet av ett slutligt beslut var prioriterat".

19 Till svar på en skrivelse från sökandena av den 3 augusti 1994 tillkännagav kommissionen genom skrivelse av den 9 augusti 1994 att meddelandet om anmärkningar från december 1992 uteslutande syftade till att inleda ett sådant förfarande som föregår ett beslut med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17. Kommissionen förklarade att det slutliga beslutet skulle föregås av ett nytt meddelande om anmärkningar, med anledning av vilket sökandena skulle kunna höras.

20 Den 21 oktober 1994 utfärdades ett nytt meddelande om anmärkningar gentemot sökandena i ett förfarande med stöd av artikel 85 i fördraget.

21 Den 21 december 1994 tillställde sökandena kommissionen sitt svar på detta meddelande. I svaret begärde de på nytt att kommissionen skulle handla utan dröjsmål och avböjde ett sammanträde.

22 Den 27 november 1995 väckte sökandena talan om skadestånd vid förstainstansrätten (mål T-213/95). Genom en särskild inlaga framställde de även en begäran om interimistiska åtgärder (mål T-213/95 R). Sökandena frånföll det sistnämnda yrkandet, och genom beslut av den 24 januari 1996 avskrev ordföranden mål T-213/95 R. Beslut om rättegångskostnaderna skulle meddelas senare.

23 Den 29 november 1995 fattade kommissionen beslut 95/551/EG om ett förfarande enligt artikel 85 i Romfördraget (IV/34.179, 34.202, 34.216 - Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf och Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven (EGT L 312, s. 79, nedan kallat det omtvistade beslutet). Där fastslår kommissionen att FNK har överträtt artikel 85.1 i fördraget genom att från och med den 15 december 1979 till och med den 28 april 1992 tillämpa ett system av rekommenderade och interna avgifter vilket gjort det möjligt för dess medlemmar att förutse varandras prispolitik (artikel 1). Kommissionen fastslår också att SCK har överträtt artikel 85.1 i fördraget under tiden från och med den 1 januari 1991 till och med den 4 november 1993 (med undantag för perioden mellan den 17 februari och den 9 juli 1992) genom att förbjuda dess anslutna företag att hyra kranar av företag som inte är anslutna till SCK (artikel 3). Därtill ålägger kommissionen sökandena att omedelbart upphöra med överträdelserna (artiklarna 2 och 4) samt ålägger FNK böter om 11 500 000 ecu och SCK böter om 300 000 ecu (artikel 5).

24 För att kunna överklaga beslutet begärde sökandena genom skrivelse av den 11 januari 1996 att få ta del av handlingarna i ärendet. Kommissionen avslog denna begäran genom skrivelse av den 15 januari 1996.

25 Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 6 februari 1996 väckte sökandena talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet (mål T-18/96). Genom separat handling framställde de även en begäran om interimistiska åtgärder (mål T-18/96 R).

26 För perioden fram till dess att förstainstansrätten meddelat dom i mål T-18/96 träffade sökandena den 25 mars 1996 en överenskommelse med kommissionen beträffande en anpassning av klausulen rörande inhyrningsförbud. I den anpassade versionen av artikel 7 andra strecksatsen i bestämmelserna om certifiering av kranuthyrningsföretag kan företag som certifierats av SCK endast använda "kranar försedda med en giltig märkning om certifiering, med stöd av en tidigare certifiering som beslutats av antingen stiftelsen eller ett annat certifieringsorgan - nederländskt eller utländskt - som har befogenhet att certifiera kranuthyrningsföretag och som uppenbarligen tillämpar jämförbara kriterier, förutom om det kan fastställas enligt skriftliga handlingar (inklusive fax) att byggherren då han gjorde beställningen inte fäste vikt vid om det anlitade kranuthyrningsföretaget (tredje man) var certifierat eller inte" (skrivelse från kommissionen till sökandena av den 25 mars 1996).

27 Förstainstansrättens ordförande avslog genom beslut av den 4 juni 1996 begäran om interimistiska åtgärder i mål T-18/96 R (REG 1996, s. II-407). Beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare. Överklagandet av förstainstansrättens beslut ogillades av domstolens ordförande i beslut av den 14 oktober 1996 (REG 1996, s. I-4971).

28 Genom skrivelse av den 9 juli 1996 ställd till förstainstansrättens ordförande begärde sökandena, med åberopande av artikel 65 b i rättegångsreglerna och, i andra hand, artikel 64.3 d i rättegångsreglerna, att förstainstansrätten i mål T-18/96 skulle förplikta kommissionen att låta sökandena ta del av handlingarna i ärendena SCK och FNK, vilka diarieförts under ärendenummer IV/34.179, 34.202 och 34.216, däri inbegripet kommissionens interna dokument rörande meningsutbyten mellan generaldirektoratet för industri (GD III) och GD IV i dessa ärenden samt, i förekommande fall, de handlingar i andra ärenden som lagts till grund för det omtvistade beslutet.

29 Genom beslut av den 4 oktober 1996 tillät ordföranden på fjärde avdelningen i utökad sammansättning Van Marwijk och sju andra mobilkranuthyrningsföretag att intervenera till stöd för kommissionens yrkanden i mål T-18/96.

30 Genom beslut av den 12 mars 1997 beslutade samme ordförande med tillämpning av artikel 50 i rättegångsreglerna att förena de två målen vad gäller det muntliga förfarandet.

31 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (fjärde avdelningen i utökad sammansättning) att inleda det muntliga förfarandet utan åtgärder för processledning eller bevisupptagning. Den uppmanade emellertid parterna att inge vissa handlingar före sammanträdet.

32 Parterna avgav muntliga yttranden och besvarade förstainstansrättens frågor vid sammanträdet den 4 juni 1997.

33 Förstainstansrätten (fjärde avdelningen i utökad sammansättning) anser, efter att parterna fått yttra sig därom under sammanträdet, att det är lämpligt att förena de två målen även vad gäller domen.

Parternas yrkanden

34 I mål T-213/95 har sökandena yrkat att förstainstansrätten skall

- fastställa att gemenskapen är ansvarig för den skada de lidit och alltjämt lider till följd av kommissionens lagstridiga handlande,

- förplikta gemenskapen att ersätta denna skada, att tillsammans med sökandena bestämma ersättningens storlek och, för det fall en uppgörelse i godo inte kan komma till stånd på denna punkt, själv avgöra storleken på ersättningen, vid behov efter att ha utsett en sakkunnig med uppgift att beräkna det exakta beloppet,

- förplikta gemenskapen att ersätta rättegångskostnaderna.

35 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall

- ogilla talan,

- förplikta sökandena att solidariskt ersätta rättegångskostnaderna, inklusive de som uppkommit under det interimistiska förfarandet.

36 I mål T-18/96 har sökandena

- yrkat fastställelse av att det omtvistade beslutet är en nullitet, då det i detta visserligen anges att artikel 85.1 är tillämplig och att SCK och FNK skall betala böter, men något beslut inte har fattats med anledning av SCK:s och FNK:s begäran om undantag enligt artikel 85.3 i EG-fördraget,

- i andra hand, yrkat fastställelse av att beslutet på ovan anförda grunder skall ogiltigförklaras eller upphävas,

- i tredje hand, yrkat fastställelse av att beslutet skall upphävas på grund av att artikel 85 i EG-fördraget, artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), allmänna rättsprinciper och motiveringsskyldigheten (artikel 190 i EG-fördraget) har åsidosatts,

- i sista hand, yrkat fastställelse av att beslutet skall upphävas i den mån som SCK och FNK har ålagts böter,

- yrkat förpliktelse för kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna, samt

- yrkat att intervenienterna skall bära sin kostnad med anledning av interventionen.

37 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall

- ogilla talan,

- förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

38 Intervenienterna har yrkat att förstainstansrätten skall:

- bifalla kommissionens yrkanden,

- förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive intervenienternas rättegångskostnader.

Skadeståndstalan (mål T-213/95)

39 Enligt fast rättspraxis uppkommer ett utomobligatoriskt ansvar för gemenskapen endast om vissa förutsättningar föreligger vad gäller det rättsstridiga beteende som gemenskapsinstitutionen läggs till last, den faktiska förekomsten av en skada samt orsakssambandet mellan det rättsstridiga beteendet och den åberopade skadan (se till exempel domstolens dom av den 15 september 1994 i mål C-146/91, KYDEP mot rådet och kommissionen, Rec. 1994, s. I-4199, punkt 19, och förstainstansrättens dom av den 13 december 1995 i de förenade målen T-481/93 och T-484/93, Exporteurs in Levende Varkens m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2941, punkt 80).

1. Kommissionens påstått lagstridiga handlande

40 Sökandena har åberopat fyra grunder till stöd för att kommissionen handlat på ett lagstridigt sätt i samband med det förfarande som den inlett till följd av att ett klagomål ingavs den 13 januari 1992 och efter de anmärkningar som sökandena ingav den 15 januari och den 6 februari 1992. Dessa grunder innebär att artikel 6 i Europakonventionen, rättssäkerhetsprincipen, principen om skydd för berättigade förväntningar samt rätten att yttra sig har åsidosatts.

Den första grunden: åsidosättande av artikel 6 i Europakonventionen

Sammanfattning av parternas argument

41 Sökandena har gjort gällande att kommissionen är skyldig att respektera bestämmelserna i Europakonventionen. De har i detta hänseende hänvisat till rättspraxis (domstolens dom av den 17 december 1970 i mål 11/70, Internationale Handelsgesellschaft, Rec. 1970, s. 1125, av den 21 september 1989 i de förenade målen 46/87 och 227/88, Hoechst mot kommissionen, Rec. 1989, s. 2859, och av den 18 oktober 1989 i mål 374/87, Orkem mot kommissionen, Rec. 1989, s. 3283), till artikel F 2 i fördraget om Europeiska unionen samt till den gemensamma förklaringen av församlingen, rådet och kommissionen av den 5 april 1977 (EGT C 103, s. 1).

42 Sökandena anser att artikel 6 i Europakonventionen är tillämplig på sådana förfaranden som kommissionens administrativa förfarande vid tillämpning av artikel 85 i fördraget. Det följer såväl av domstolens praxis som av Europakommissionens för de mänskliga rättigheterna praxis att denna bestämmelse är tillämplig på tvistiga administrativa förfaranden (Stenuit/Frankrike, 1992, 14 EHRR 509 och Niemitz/Tyskland, 1993, 16 EHRR 97).

43 Enligt sökandena har kommissionen inte respekterat villkoret om "skälig tid" i artikel 6.1 i Europakonventionen. Europadomstolen för mänskliga rättigheter har tidigare fastslagit att en tidsfrist om 17 månader översteg skälig tid (dom av den 9 december 1994, Schouten och Meldrum mot Nederländerna, Serie A, nr 304). Således varade hela det administrativa förfarandet vid kommissionen mer än 45 månader. Kommissionens handlande utgör därför enligt sökandena ett åsidosättande av artikel 6.1 i Europakonventionen.

44 Kommissionen har enligt sökandena missbrukat det förfarande som har sin grund i förordning nr 17 genom att utfärda det första meddelandet om anmärkningar endast i syfte att kunna fatta ett beslut med stöd av artikel 15.6 i samma förordning. Dessutom är det svårt att förstå varför kommissionen har behövt 22 månader från utfärdandet av det första meddelandet om anmärkningar för att utsända det andra meddelandet om anmärkningar, vari den grundläggande argumentationen var fullständigt identisk med den i det första meddelandet. Utfärdandet av det andra meddelandet om anmärkningar var onödigt och utgjorde en åtgärd som kommissionen vidtog för att försena förfarandet.

45 Sökandena har erinrat om att domen från Gerechtshof te Amsterdam av den 28 oktober 1993 angavs vara en interimistisk åtgärd som syftade till att gälla fram till dess att kommissionen fattade sitt beslut. Kommissionen borde under dessa omständigheter ha handlagt ärendet skyndsamt och snabbt fattat ett slutligt beslut. Sökandena har tillagt att kommissionens sätt att hantera förfarandet genomsyrades av övertygelsen att det var tillräckligt för kommissionen att påverka den nationella domstolen och fatta ett beslut med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17. Kommissionen har inte vid något tillfälle prioriterat detta ärende.

46 Sökandena anser sig inte på något sätt ha bidragit till kommissionens förseningar. De har formulerat konstruktiva förslag för att en snabb lösning skulle kunna nås, förslag som emellertid avvisats av kommissionen. De har erinrat om att de avböjt ett sammanträde efter att ha mottagit det andra meddelandet om anmärkningar, för att skynda på antagandet av det slutliga beslutet. Kommissionen kan inte förebrå sökandena att de talat för sin sak inför GD III, som är den avdelning inom kommissionen som har behörighet på området för certifieringspolitik. Det hade varit nödvändigt för GD III att intervenera även om sökandena inte hade begärt det. Inte heller anser sökandena att den omständigheten att de vänt sig till kommittén för Nederländernas ständiga representation vid Europeiska unionen och Certifieringsrådet under loppet av en period som inte överstigit två veckor (från och med den 13 till och med den 27 oktober 1993) skall användas mot dem.

47 Ett ärendes komplexa karaktär kan enligt sökandena aldrig göra det befogat att inte avsluta förfarandet inom skälig tid (ovannämnda domar i målen Schouten och Meldrum mot Nederländerna). Vad beträffar de förseningar som orsakats av att översättningar till finska och svenska saknats av förslaget till beslut har sökandena gjort gällande att förseningar relaterade till formfrågor inte får åberopas för att motivera att ett förfarande pågår under längre tid än vad som kan anses vara skäligt (Europadomstolens för mänskliga rättigheter dom av den 6 maj 1981, Buchholz, serie A, nr 42).

48 Kommissionen har genmält att för att avgöra om ett förfarande dröjt oskäligt länge skall alla omständigheter i fallet beaktas. Inte bara kommissionens handlande är av betydelse utan även sökandenas handlande, liksom ärendets komplexa karaktär samt alla övriga specifika omständigheter. Kommissionen har medgivit att den under perioden från januari till juli 1992 inte har ansett ärendet vara av prioritet, med hänsyn till att det även var anhängigt vid den nederländska domstolen och överträdelserna hade upphört efter det att Arrondissementsrechtbank te Utrecht meddelat sitt beslut av den 11 februari 1992 (se beträffande detta förstainstansrättens dom av den 18 september 1992 i mål T-24/90, Automec mot kommissionen, Rec. 1992, s. II-2223, punkterna 77 och 85). Kommissionen hade enligt sökandena kunnat skynda på undersökningen av ärendet efter det att Gerechtshof te Amsterdam meddelat sin dom den 9 juli 1992, vilken gjorde det möjligt för SCK att återinföra inhyrningsförbudet (se ovan punkt 8).

49 En preliminär granskning av ärendet skulle enligt sökandena ha givit vid handen att villkoren för att artikel 15.6 i förordning nr 17 skall vara tillämplig var uppfyllda. Fem månader efter det att Gerechtshof te Amsterdam meddelat sin dom tillställde kommissionen sökandena ett meddelande om anmärkningar för tillämpning av denna artikel (meddelande om anmärkningar av den 16 december 1992, se ovan punkt 9).

50 Kommissionen har än en gång påpekat att GD III, då förslaget till beslut med tillämpning av artikel 15.6 i förordning nr 17 var klart, begärde att GD IV skulle hålla ett sammanträde om förslaget till beslut innan det framlades för kommissionärskollegiet. Den omständigheten att GD III intervenerade i förfarandet, vilket enligt kommissionen var den främsta orsaken till förseningen i behandlingen av ärendet under de efterföljande månaderna, var emellertid en direkt konsekvens av åtgärder som vidtagits av sökandena. Beslutet enligt artikel 15.6 i förordning nr 17 fattades slutligen den 13 april 1994.

51 Därefter delgav kommissionen den 21 oktober 1994 sökandena meddelandet om anmärkningar i syfte att fatta ett slutligt beslut. Detta beslut, som fattades med stöd av artiklarna 3 och 15.2 i förordning nr 17, hade ett annat syfte och andra rättsverkningar än ett beslut antaget med stöd av artikel 15.6. En månad efter det att GD IV mottagit sökandenas svar på det andra meddelandet om anmärkningar hade det redan upprättat ett förslag till beslut. Emellertid uppstod till följd av Finlands och Sveriges anslutning till Europeiska unionen den 1 januari 1995 allvarliga problem med förseningar av översättningarna till finska och svenska. Avslutningsvis fattade kommissionen det omtvistade beslutet den 29 november 1995.

52 Enligt kommissionen kan denna i detta fall inte anses ha åsidosatt principen att det administrativa förfarandet skall avslutas inom skälig tid.

Förstainstansrättens bedömning

53 Enligt fast rättspraxis utgör de grundläggande rättigheterna en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vilkas iakttagande domstolen skall säkerställa (se bland annat domstolens yttrande 2/94 av den 28 mars 1996, REG 1996, s. I-1759, punkt 33, domstolens dom av den 29 maj 1997 i mål C-299/95, Kremzow, REG 1997, s. I-2629, punkt 14). I detta hänseende har domstolen tagit intryck av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner samt den vägledning som ges i de internationella dokument som rör skyddet för de mänskliga rättigheterna och som medlemsstaterna har medverkat eller anslutit sig till. I detta avseende är Europakonventionen av särskild betydelse (domstolens dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston, Rec. 1986, s. 1651, punkt 18, och domen i ovannämnda målet Kremzow, punkt 14). Enligt lydelsen av artikel F 2 i fördraget om Europeiska unionen skall "[u]nionen ... som allmänna principer för gemenskapsrätten respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i [Europakonventionen] och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner".

54 Sökandena har anfört att det omtvistade beslutet till följd av det klagomål som ingavs av Van Marwijk m.fl. den 13 januari 1992, och enligt de anmälningar som SCK gjorde den 15 januari 1992 och FNK den 6 februari 1992 (se ovan punkterna 6 och 7) inte har antagits inom "skälig tid" i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen, enligt vilken "[e]nvar ... [skall] vara berättigad till opartisk och offentlig rättegång inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag".

55 Det skall beaktas att kommissionen, när en part har begärt att kommissionen skall utfärda ett icke-ingripandebesked enligt artikel 2 i förordning nr 17, eller har gjort en anmälan för att kunna beviljas ett undantag enligt artikel 4.1 i samma förordning, inte kan uppskjuta sitt ställningstagande på obestämd tid. För att slå vakt om rättssäkerheten och ett adekvat rättsskydd är kommissionen i själva verket skyldig att fatta ett beslut eller att, för det fall en sådan begärts, utfärda en administrativ skrivelse inom skälig tid. Likaså är kommissionen, då en ansökan enligt artikel 3.1 i förordning nr 17 inkommit till den om att den skall utfärda ett åläggande att upphöra med överträdelser av artikel 85 och/eller artikel 86 i fördraget, skyldig att inom skälig tid ta slutlig ställning till klagomålet (domstolens dom av den 18 mars 1997 i mål C-282/95 P, Guérin automobiles mot kommissionen, REG 1997, s. I-1503, punkt 38).

56 Att kommissionen skall handla inom skälig tid då den fattar beslut efter administrativa förfaranden inom området för konkurrenspolitiken utgör en allmän gemenskapsrättslig princip (se beträffande avslag på klagomål domen i det ovannämnda målet Guérin automobiles mot kommissionen, punkt 38, beträffande statligt stöd, domstolens dom av den 11 december 1973 i mål 120/73, Lorenz, Rec. 1973, s. 1471, punkt 4, och av den 24 november 1987 i mål 223/85, RSV mot kommissionen, Rec. 1987, s. 4617, punkt 12-17). Utan att det är behövligt att uttala sig om huruvida artikel 6.1 i Europakonventionen som sådan är tillämplig på administrativa förfaranden vid kommissionen inom området för konkurrenspolitik är det lämpligt att undersöka om kommissionen i detta fall har åsidosatt den allmänna gemenskapsrättsliga principen om att en skälig tidsfrist skall respekteras i förfarandet som föregår antagandet av det omtvistade beslutet.

57 Det administrativa förfarandet i detta mål har pågått i sammanlagt ungefär 46 månader. Emellertid skall, som kommissionen med rätta har påpekat, frågan huruvida ett administrativt förfarande pågått under skälig tid bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje fall och särskilt det sammanhang detta fall förekommer i, de olika steg i förfarandet som kommissionen har vidtagit, parternas uppträdande under förfarandets gång, ärendets komplexa karaktär samt dess betydelse för de olika berörda parterna (se analogiskt Europadomstolens dom av den 23 april 1987, Erkner, serie A, nr 117, s. 62, punkt 66, och av den 25 juni 1987, Milasi, serie A, nr 119, s. 46, punkt 15, och den ovannämnda domen i målet Schouten och Meldrum mot Nederländerna, s. 25, punkt 63).

58 Vad inledningsvis beträffar det sammanhang ärendet förekommer i kan det konstateras att FNK:s interna bestämmelser redan den 15 december 1979 innehöll en klausul som tvingade medlemmarna i organisationen att i första hand vända sig till andra medlemmar för uthyrning av kranar och att tillämpa acceptabla avgifter (interna bestämmelser, artikel 3 a och b). Vad beträffar SCK trädde den klausul i stadgarna beträffande certifiering av företag som åsyftas med det omtvistade beslutet, nämligen inhyrningsförbudet, i kraft den 1 januari 1991. Sökandena har uppenbarligen inte alls funnit det nödvändigt att begära kommissionens åsikt om deras stadgar och interna bestämmelser innan Van Marwijk och tio andra företag den 13 januari 1992 inkom med klagomål till kommissionen. Kommissionen underrättades inte om SCK:s stadgar och bestämmelser om certifiering av kranuthyrningsföretag förrän den 15 januari 1992. Motsvarande underrättelse beträffande FNK:s stadgar och interna bestämmelser ägde rum först den 6 februari 1992.

59 Vidare bör påpekas att den period om 46 månader som löpte från det att klagomålet inkom och anmälningar gjordes till det att det omtvistade beslutet fattades omfattar olika steg i förfarandet. Kommissionen utsände efter att ha undersökt klagomålet och anmälningarna den 16 december 1992 ett meddelande om anmärkningar i syfte att fatta ett beslut enligt artikel 15.6 i förordning nr 17, och fattade den 13 april 1994 verkligen ett sådant beslut. Därefter utsände kommissionen den 21 oktober 1994 ett nytt meddelande om anmärkningar i syfte att fatta det omtvistade beslutet, vilket skedde den 29 november 1995.

60 Det är lämpligt att undersöka huruvida tidsutdräkten vid varje steg i förfarandet är skälig.

61 Kommissionens första interimistiska ställningstagande till sökandenas anmälningar utgörs av meddelandet om anmärkningar av den 16 december 1992. Den tid som denna första del av förfarandet varat, omkring elva månader, var skälig och kan även anses vara relativt kort mot bakgrund av alla omständigheter i ärendet. Det skall betonas att kommissionen under denna tid samtidigt undersökte sökandenas anmälningar och det klagomål som ingivits av Van Marwijks m.fl, vilka klandrade just de förfaranden som sökandena anmält. För övrigt kunde kommissionen med rätta anse att det ärende som initierats av sökandena inte hade prioritet. Inte ens sökandena själva insisterade i sina anmälningar på att ärendet med nödvändighet måste handläggas skyndsamt, fastän de parter som gör en anmälan uppmanas att närmare ange graden av skyndsamhet i punkt 7.4 i bilagan till formulär A/B (som bilagts kommissionens förordning nr 27 av den 3 maj 1962, Första tillämpningsförordning till rådets förordning nr 17 [EGT 1962, 35, s. 1118], vilken ytterst ersatts av kommissionens förordning (EG) nr 3385/94 av den 21 december 1994 om form, innehåll och övriga detaljer beträffande ansökningar och anmälningar som fastställs i rådets förordning nr 17 [EGT L 377, s. 28]). Till följd av att klagandena hade väckt talan vid nederländsk domstol hade de förfaranden som kommissionen inte ansåg skulle kunna omfattas av ett undantag enligt artikel 85.3 i fördraget dessutom upphört för en period om ungefär fem månader, närmare bestämt från den 11 februari 1992 till den 9 juli 1992 (se ovan punkt 8).

62 Den period om ungefär sexton månader som löpt mellan meddelandet om anmärkningar av den 16 december 1992 och den 13 april 1994, då beslutet med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17 fattades, var även den fullkomligt skälig. Det bör framhållas att sökandenas styrelse under sammanträdet vid förstainstansrätten uppgav att SCK i sin skrivelse till kommissionen av den 21 oktober 1993 (skrivelse till I. Dubois vid GD IV) för första gången insisterade på en skyndsam behandling av ärendet. Vad beträffar FNK skall det konstateras att den inte vidtog någon sådan åtgärd innan beslutet fattades den 13 april 1994. Skrivelsen från sökandenas styrelse till kommissionen av den 3 juni 1994 med begäran om att kommissionen skulle fatta ett slutligt beslut utgör den första signalen från FNK om att den önskade att ärendet skulle handläggas skyndsamt. För övrigt har det inte bestritts att sökandena, vid samma tidpunkt som SCK för första gången insisterade på att GD IV skulle handlägga ärendet skyndsamt, begärde att GD III skulle ingripa i handläggningen vid GD IV i syfte att deras begäran om undantag skulle få en fördelaktig utgång (se bland annat skrivelse från sökandenas styrelse av den 5 oktober 1993 till J. McMillan, enhetschef för enhet III.B.3). Även om en sådan åtgärd är fullständigt legitim skulle sökandena ha beaktat att den begäran om ingripande som de riktat till GD III skulle försena förfarandet, bland annat eftersom GD III inte skall höras i ett förfarande om undantag enligt artikel 85.3 i fördraget eller i ett förfarande om fastställelse av överträdelse enligt artikel 85.1 i fördraget.

63 Det följande steget i förfarandet innebar att sökandena delgavs meddelandet om anmärkningar för att det omtvistade beslutet skulle kunna antas. Delgivningen skedde den 21 oktober 1994, eller sex månader efter det att beslutet med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17 fattades.

64 En tidsperiod om sex månader kan inte anses vara oskälig.

65 Sökandena har emellertid påstått att det var onödigt att sända ut det andra meddelandet om anmärkningar och att kommissionen vidtog denna åtgärd i syfte att förlänga förfarandet. Detta argument kan inte godtas. För det första var syftet med de två meddelandena om anmärkningar inte detsamma. Det första rörde återkallelsen av förmånen med undantag från de böter som föreskrivs i artikel 15.5 i förordning nr 17 genom att ett beslut fattas med tillämpning av artikel 15.6, medan det andra syftade till att förbereda ett beslut i vilket överträdelser fastställs och böter åläggs genom tillämpning av artiklarna 3.1 och 15.2 i förordning nr 17. För det andra innehöll det andra meddelandet anmärkningar om alla överträdelser som återges i det omtvistade beslutet, nämligen inhyrningsförbudet, rekommenderade avgifter och interna avgifter, medan det första var begränsat till granskningen av inhyrningsförbudet i förhållande till artikel 85 i fördraget. Det skall erinras om att artikel 19.1 i förordning nr 17 samt artiklarna 2 och 4 i kommissionens förordning nr 99/63/EEG av den 25 juli 1963 om sådana förhör som avses i artikel 19.1 och 19.2 i rådets förordning nr 17 (EGT 1963, 127, s. 2268) som innebär tillämpning av principen om rätt till försvar, fordrar att de företag som berörs av ett förfarande för fastställelse av en överträdelse under det administrativa förfarandet bereds tillfälle att på ett tillfredsställande sätt yttra sig om samtliga anmärkningar i beslutet (domstolens dom av den 13 februari 1979 i mål 85/76, Hoffmann-La Roche mot kommissionen, Rec. 1979, s. 461, punkt 9, förstainstansrättens dom av den 18 december 1992 i de förenade målen T-10/92, T-11/92, T-12/92 och T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, Rec. 1992, s. II-2667, punkt 39, och av den 23 februari 1994 i de förenade målen T-39/92 och T-40/92, CB och Europay mot kommissionen, Rec. 1994, s. II-49, punkt 47). Kommissionen var således skyldig att delge sökandena ett andra meddelande om anmärkningar inte enbart för att syftet med det andra meddelandet var ett annat, utan även för att det omtvistade beslutet innehåller en anmärkning som inte ingick i det första meddelandet om anmärkningar. Om kommissionen inte hade meddelat sökandena de andra anmärkningarna, skulle det med andra ord vara uppenbart att beslutet hade fattats i strid med sökandenas rätt till försvar.

66 Kommissionen fattade sitt slutliga beslut den 29 november 1995, dvs. ungefär elva månader efter att den 21 december 1994 ha mottagit sökandenas svar på det andra meddelandet om anmärkningar. Bortsett från de översättningsproblem som parterna diskuterat i sina inlagor utgör den omständigheten att kommissionen behövde elva månader, efter det att den mottog svaret på meddelandet om anmärkningar, för att förbereda ett beslut på samtliga officiella språk i gemenskapen inte ett åsidosättande av principen om iakttagande av en skälig tidsfrist under ett administrativt förfarande på området för konkurrenspolitik.

67 Vad beträffar sökandenas argument att kommissionen aldrig skulle ha givit ärendet någon som helst prioritet och skulle ha ansett att det var tillräckligt för den att påverka den nationella domstolen och fatta ett beslut med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17, skall det erinras om att kommissionen har befogenhet att ge sina ärenden olika prioritet (domen i ovannämnda målet Automec mot kommissionen, punkt 77). Om kommissionen bedömer att de anmälda förfarandena inte kan omfattas av ett undantag enligt artikel 85.3, kan den - för att bedöma vilken prioritetsgrad den skall tillmäta ansökan - dessutom beakta den omständigheten att den nationella domstolen redan har bringat överträdelserna att upphöra.

68 I fråga om det av sökandena vid sammanträdet utvecklade argumentet rörande de slutgiltiga prejudicerande verkningarna av ett beslut med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17 skall påpekas att domstolen i sin dom av den 15 mars 1967 i de förenade målen 8/66, 9/66, 10/66 och 11/66, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen (Rec. 1967, s. 93, 118), fann att en talan om ogiltigförklaring av ett sådant beslut kunde prövas i sak bland annat på grundval av följande övervägande: "Om en provisorisk åtgärd skulle vara undandragen all domstolskontroll skulle ... [det] kunna medföra ... att kommissionen kan befrias från sin skyldighet att meddela ett slutligt beslut genom att enbart ett hot om böter kan vara effektivt". I förevarande fall kan de sökande som underlåtit att väcka talan om ogiltigförklaring mot beslutet av den 13 april 1994, vilket fattats med tillämpning av artikel 15.6 i förordning nr 17, inte klaga på eventuella definitiva prejudicerande verkningar av detta beslut.

69 Mot bakgrund av det ovan anförda har kommissionen handlat i enlighet med principen om iakttagande av en skälig tidsfrist i det administrativa förfarande som föregått antagandet av det omtvistade beslutet.

70 Av detta följer att talan inte kan bifallas på den första grunden.

Den andra grunden: åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen

Sammanfattning av parternas argument

71 Sökandena har gjort gällande att de i 45 månader svävade i ovisshet om huruvida det begärda undantaget skulle beviljas. De har tillagt att rättssäkerhetsprincipen har en ännu mer tvingande karaktär, då det är fråga om en reglering som kan ha ekonomiska konsekvenser (domstolens dom av den 15 december 1987 i mål 325/85, Irland mot kommissionen, Rec. 1987, s. 5041, punkt 18). Ett beslut grundat på artikel 15.6 i förordning nr 17 kan inte på något sätt medföra den säkerhet som ett slutligt beslut gör (domstolens ovannämnda dom i de förenade målen Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen). Det vore än mer främmande att kommissionen fastslog att inga sökande kunde behöva sväva i ovisshet beträffande sin situation efter det att de nederländska domstolarna meddelat sina beslut, eftersom dessa endast avsåg en interimistisk lösning i avvaktan på kommissionens slutliga beslut. För övrigt skulle Gerechtshof te Amsterdam i sin dom den 28 oktober 1993 ha tagit särskild hänsyn till F. Giuffridas skrivelse från september 1993 (se ovan punkt 14), som innehöll en obestämd bekräftelse enligt vilken "de berörda avdelningarnas godkännande redan hade erhållits". GD III hade således ännu inte tagit ställning till detta ärende vid tidpunkten för denna bekräftelse.

72 Kommissionen har bestritt att sökandena har svävat i osäkerhet i rättsligt hänseende under 45 månader. Den har hänvisat till det beslut som meddelades av Arrondissementsrechtbank te Utrecht den 6 juli 1993. I sin duplik har kommissionen återigen påpekat att meddelandet om anmärkningar av den 16 december 1992 samt dess skrivelse av den 4 juni 1993 (se ovan punkterna 9 och 11) sände en entydig signal till sökandena vad beträffar ett eventuellt beviljande av undantag. Den har även gjort gällande att uttrycket "berörda avdelningar" i F. Giuffridas skrivelse från september 1993 endast omfattade avdelningarna inom GD IV och kommissionens rättstjänst. GD III hade endast deltagit i förfarandet efter att självt uttryckligen ha begärt det till följd av en åtgärd som vidtagits av sökandena. Den omständigheten att GD III deltog i förfarandet fick till följd att beslutet med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17 antogs några månader senare än F. Giuffrida rimligen hade kunnat förutse den 22 september 1993.

Förstainstansrättens bedömning

73 Grunden består av två delar.

74 I den första delen uppkommer frågan om huruvida kommissionen är skyldig att med hänsyn till rättssäkerhetsprincipen fatta ett beslut inom skälig tid i fall då avtal anmälts enligt artikel 2 och/eller artikel 4.1 i förordning nr 17. Framställd på detta sätt sammanfaller den med den första grunden och talan kan av samma skäl inte heller vinna bifall på den andra delen av den andra grunden.

75 I den andra delen av den andra grunden har sökandena invänt att F. Giuffridas skrivelse från september 1993 (se ovan punkt 14) innehöll en oprecis bekräftelse av att "de berörda avdelningarnas godkännande redan hade erhållits". Denna invändning har framförts även under den tredje grunden såvitt anförts att principen om skydd för berättigade förväntningar har åsidosatts. Av samma skäl som anges nedan i punkt 82 kan talan inte vinna bifall på den andra delen av denna grund.

76 Av detta följer att talan inte kan vinna bifall på den grunden att rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts.

Den tredje grunden: åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar

Sammanfattning av parternas argument

77 Sökandena har gjort gällande att kommissionen har gjort utfästelser som senare visat sig vara oriktiga. De har inledningsvis hänvisat till F. Giuffridas skrivelse (se ovan punkt 14) där det i september angavs att ett beslut med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17 var nära förestående. De har vidare hänvisat till C.D. Ehlermanns skrivelse av den 27 juni 1994 (se ovan punkt 18) enligt vilken det slutliga beslutet var prioriterat. Eftersom Gerechtshof te Amsterdam i sin dom av den 28 oktober 1993 grundade sig på kommissionens utfästelser om att den inom kort skulle fatta beslut, bedömde sökandena att de hade fog för att tro att kommissionen skulle infria sina utfästelser.

78 I sin replik har sökandena, med anledning av F. Giuffridas skrivelse, även gjort gällande att GD III är ansvarigt för certifieringspolitiken och att förevarande ärende enligt kommissionen är det första fallet av tillämpning av artikel 85 på ett certifieringssystem. De anser således att åtminstone en av de "berörda avdelningarna", nämligen GD III, inte hade givit sitt godkännande vid tiden för skrivelsen. Med beaktande av skrivelsens betydelse för domen från Gerechtshof te Amsterdam finns det, enligt sökandena, anledning att dra slutsatsen att kommissionen har åsidosatt principen om berättigade förväntningar genom sina oprecisa bekräftelser.

79 Kommissionen har genmält att skrivelsen av den 22 september 1993 inte gav en falsk bild av den dåvarande situationen. Den har i detta sammanhang hänvisat till den argumentation som utvecklats i punkt 72 ovan. Den anser inte heller att skrivelsen av den 27 juni 1994 innehåller någon oriktig uppgift.

Förstainstansrättens bedömning

80 Begreppet berättigade förväntningar förutsätter att det i den berördes fall finns förväntningar som grundas på noggrant angivna utfästelser som har gjorts av gemenskapsmyndigheten (förstainstansrättens dom av den 19 maj 1994 i mål T-465/93, Consorzio gruppo di azione locale "Murgia Messapica" mot kommissionen, Rec. 1994, s. II-361, punkt 67, och förstainstansrättens beslut av den 11 mars 1996 i mål T-195/95, Guérin automobiles mot kommissionen, REG 1996, s. II-171, punkt 20).

81 I förevarande fall har sökandena åberopat två skrivelser från kommissionen som innehöll utfästelser som visat sig vara oriktiga.

82 Vad inledningsvis beträffar F. Giuffridas skrivelse har denna upprättats antingen den 21 eller den 22 september 1993. Den utgör ett svar på en skrivelse från sökandena av den 21 september 1993 och sökandena har bekräftat att de delgivits denna den 22 september 1993. I skrivelsen angavs att ett förslag till beslut med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17 skulle framläggas för kommissionärskollegiet under den efterföljande veckan och att kommissionen avsåg att formellt delge sökandena beslutet under de två första veckorna i oktober 1993. Även om denna skriftväxling eventuellt skulle kunna anses innehålla bestämda utfästelser om att kommissionen inom kort avsåg att fatta ett beslut har sökandena inte bestritt att de, så snart de fått kännedom därom, vidtog åtgärder vid GD III för att detta skulle ingripa i handläggningen vid GD IV (se bland annat skrivelse från sökandenas styrelse av den 5 oktober 1993 till J. McMillan, enhetschef för enhet III.B.3, vari hänvisas till ett möte mellan honom och nämnda styrelse den 28 september 1993). Under sådana omständigheter kunde sökandena endast hoppas att kommissionen skulle uppfylla de eventuella utfästelser som gjordes i den skrivelse som var föremål för delgivning den 22 september 1993.

83 Vad beträffar C.D. Ehlermanns skrivelse av den 27 juni 1994 bekräftas i den att ett beslut i ärendet prioriterades av avdelningarna vid GD IV. Med hänsyn till ett sådant uttalandes allmänna karaktär är det inte fråga om bestämda utfästelser från kommissionens sida, som skulle kunna ge upphov till berättigade förväntningar hos sökandena rörande tidpunkten för antagandet av ett slutligt beslut i ärendet. Under alla omständigheter har sanningshalten i de faktiska omständigheterna kring C.D. Ehlermanns uttalande bekräftats av kommissionen, eftersom denna den 21 oktober 1994 utfärdade ett meddelande om anmärkningar i syfte att fatta ett slutligt beslut.

84 Av det ovan anförda följer att talan inte heller kan vinna bifall på den tredje grunden.

Den fjärde grunden: åsidosättande av rätten att yttra sig

Sammanfattning av parternas argument

85 Sökandena har erinrat om att de vid flera tillfällen begärde att få yttra sig under det förfarande som utmynnade i att beslutet med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17 fattades. Den omständigheten att kommissionen inte har efterkommit dessa förfrågningar utgör enligt sökandena ett åsidosättande av rätten att yttra sig. De anser att skyddet för dessa rättigheter fordrar att de har möjlighet att under loppet av ett muntligt förfarande som är omgärdat av alla upptänkliga formella skydd, yttra sig om dels nya omständigheter som uppkommit under det administrativa förfarandets gång, dels kommissionens vägran att gå med på någon som helst kompromiss. Deras intresse av ett sådant sammanträde hade motiverat en eventuell försening av förfarandet, åtminstone under loppet av den period som föregick beslutet som fattades med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17.

86 Kommissionen har genmält att den gjort det möjligt för sökandena att yttra sig över de anmärkningar den gjort. Det kan därför inte vara fråga om ett åsidosättande av rätten till försvar. Då det inte finns någon rättsakt där det föreskrivs att de berörda företagen eller organisationerna muntligen skall höras innan kommissionen fattar ett beslut med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17, och då någon särskild omständighet inte föreligger som tyder på att ett sammanträde i förevarande fall hade varit den enda möjligheten att effektivt säkerställa sökandenas rätt till försvar, var kommissionen alls inte skyldig att höra sökandena muntligen innan de ombads yttra sig skriftligen.

Förstainstansrättens bedömning

87 Enligt sökandenas utsago följde den skada de lidit av den omständigheten att kommissionen vid den tidpunkt då talan väcktes, ännu inte hade fattat ett slutligt beslut avseende sökandenas anmälningar och på så sätt lät ovissheten beträffande de anmälda stadgarnas och bestämmelsernas lagenlighet råda under närmare fyra år. Kommissionens handlande ledde enligt sökandena till att Certifieringsrådet hotade SCK med att dra tillbaka dess certifiering, att de som hyrde kranar var mindre noggranna med att följa FNK:s allmänna villkor och att sökandenas goda rykte påverkades.

88 Det skall fastlås att kommissionens handlande som är föremål för denna grund, nämligen att den inte organiserade ett sammanträde innan den fattade ett beslut med tillämpning av artikel 15.6 i förordning nr 17, inte har kunnat orsaka eller förvärra den skada som i ansökan påstås ha uppkommit.

89 Denna grund har således inget samband med den påstådda skadan.

90 Därutöver rör grunden endast lagenligheten av beslutet av den 13 april 1994 som fattats med tillämpning av artikel 15.6 i förordning nr 17. Förevarande talan syftar således till att sökandena skall erhålla ersättning för en skada som har samband med underlåtenheten att inom skälig tid fatta ett slutligt beslut och inte för en skada som har samband med att beslutet av den 13 april 1994 inte skulle vara lagenligt, ett beslut mot vilket sökandena under alla omständigheter inte har väckt talan i rätt tid.

91 Talan kan följaktligen inte bifallas på den fjärde grunden.

92 Av det ovan anförda följer att bedömningen av de olika grunderna inte har visat att kommissionen har handlat på ett sådant lagstridigt sätt som skulle kunna göra gemenskapen skadeståndsansvarig.

93 Inte desto mindre anser förstainstansrätten att det är lämpligt att ytterligare granska frågan om förekomsten av ett orsakssamband mellan det påstått lagstridiga handlandet och den skada som sökandena påstår sig ha lidit.

2. Orsakssambandet

Sammanfattning av parternas argument

94 Sökandena har gjort gällande att deras skada kan tillskrivas kommissionen. De har hävdat att SCK riskerar att förlora sin certifiering på grund av att Certifieringsrådet anser att inhyrningsförbudet är det enda sättet att uppfylla kriterierna för certifiering, medan inhyrningsförbudet just upphörde att gälla i avvaktan på det omtvistade beslutet. Vad beträffar FNK har dess rykte och dess villkor i allmänhet påverkats, särskilt genom kommissionens handlande. I sin replik framhöll sökandena vidare att Gerechtshof te Amsterdam på grundval av en felaktig förklaring från kommissionen meddelade en interimistisk dom vari det fastställdes att inhyrningsförbudet skulle upphöra att gälla i avvaktan på att kommissionen skulle fatta ett slutligt beslut (se ovan punkt 14). Sökandena anser att kommissionens underlåtenhet att handla under loppet av en oacceptabelt lång tidsperiod har givit domen som meddelades av Gerechtshof te Amsterdam den 28 oktober 1993 en tidsmässig verkan som vida översteg den verkan som den nationella domstolen hade avsett att tillskriva den.

95 Kommissionen har genmält att det inte föreligger något direkt och nödvändigt orsakssamband mellan kommissionens handlande och den omständigheten att inhyrningsförbudet kom att förbli upphävt under en så lång tidsperiod. Den har erinrat om att det inte var kommissionen själv utan den nederländska domstolen som interimistiskt beslutade att inhyrningsförbudet inte längre skulle gälla. Om SCK bedömde att de interimistiska åtgärderna efter en tid inte längre var motiverade med hänsyn till att kommissionens slutliga beslut lät vänta på sig längre än vad som förutsetts, kunde den ha vänt sig till den nationella domstolen för att få de interimistiska åtgärderna undanröjda eller ändrade.

Förstainstansrättens bedömning

96 Artikel 85.1 i fördraget har direkt effekt i förhållanden mellan enskilda och ger enskilda rättssubjekt direkta rättigheter som det åligger de nationella domstolarna att skydda (se exempelvis domstolens dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis, Rec. 1991, s. I-935, punkt 45).

97 Genom att tillämpa artikel 85.1 i fördraget förbjöd Gerechtshof te Amsterdam i sin dom av den 28 oktober 1993 SCK att tillämpa "inhyrningsförbudet" (artikel 7 andra strecksatsen i SCK:s bestämmelser om certifiering av kranuthyrningsföretag). Även om det är riktigt att Gerechtshof te Amsterdam har påverkats av kommissionens inställning, nämligen av F. Giuffridas skrivelse från september 1993 (se ovan punkt 14) där det angavs att ett beslut med tillämpning av artikel 15.6 i förordning nr 17 skulle fattas, var detta ställningstagande inte bindande för den nationella domstolen. Den bedömning av förbudet som F. Giuffrida gav uttryck för var blott en omständighet som Gerechtshof te Amsterdam kunde beakta vid sin bedömning av förfarandets förenlighet med artikel 85 i fördraget (domstolens dom av den 10 juli 1980 i de förenade målen 253/78, 1/79, 2/79 och 3/79, Giry och Guerlain, Rec. 1980, s. 2327, punkt 13, förstainstansrättens dom av den 9 januari 1996 i mål T-575/93, Koelman mot kommissionen, REG 1996, s. II-1, punkt 43). Såsom för övrigt framgår av bedömningen av talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, vilar den ståndpunkt som kommissionen hävdat under det administrativa förfarandet och som återgivits i det omtvistade beslutet på en korrekt tolkning av artikel 85.1 i fördraget. Om det i SCK:s fall verkligen var fråga om ett hot om att återkalla dess certifiering, hade detta således sin grund i att SCK var skyldig att upphöra med en överträdelse av artikel 85.1 i fördraget. En sådan "skada" kan inte tillskrivas kommissionen.

98 Vad beträffar FNK har sökandena inte förklarat på vilket sätt dess rykte och villkor i allmänhet skulle ha påverkats av kommissionens handlande, trots att det enligt fast rättspraxis ankommer på sökandena att visa att det finns ett orsakssamband mellan det fel som begåtts av en institution och den påstådda skadan (se exempelvis domstolens dom av den 30 januari 1992 i mål C-363/88 och C-364/88, Finsider m.fl. mot kommissionen, Rec. 1992, s. I-359, punkt 25, och förstainstansrättens dom av den 18 september 1995 i mål T-168/94, Blackspur m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2627, punkt 40). De enda av FNK:s förfaranden som ifrågasatts under det administrativa förfarandet är systemet med rekommenderade avgifter och den så kallade förtursklausulen som tvingade medlemmarna i FNK att i första hand vända sig till andra medlemmar i organisationen för att hyra och hyra ut kranar (artikel 3 a och 3 b i FNK:s interna bestämmelser). Sökandena har således under det administrativa förfarandet, under det skriftliga förfarandet vid förstainstansrätten och vid förhandlingen vidhållit att FNK frivilligt upphörde med sina förfaranden till följd av att Gerechtshof te Amsterdam ogiltigförklarade den 9 juli 1992 det beslut som fattades av ordföranden för Arrondissementsrechtbank te Utrecht den 11 februari 1992, eller vid en tidpunkt (juli 1992) då kommissionen ännu inte hade tagit ställning, ens interimistiskt, till FNK:s anmälan eller Van Marwijks klagomål. Följaktligen kan den skada som åberopats av FNK inte på något sätt ha orsakats av kommissionens handlande under loppet av det administrativa förfarandet.

99 Av vad anförts följer att talan om skadestånd skall ogillas utan att det behöver utredas närmare om det andra villkoret för att gemenskapens skadeståndsansvar skall inträda, dvs. förekomsten av en skada, är uppfyllt.

Talan om fastställelse av att beslut 95/551 är en nullitet eller om ogiltigförklaring av samma beslut (mål T-18/96)

1. Yrkandet om fastställelse av att det omtvistade beslutet är en nullitet

Sammanfattning av parternas argument

100 Sökandena har åberopat en enda grund till stöd för det nämnda yrkandet. De anser att det omtvistade beslutet är en nullitet genom att kommissionen har underlåtit att i beslutet avgöra frågan om begäran om undantag enligt artikel 85.3 i fördraget. Det är enligt sökandena nödvändigt att kommissionen avgör denna fråga i beslutet, eftersom frågan om huruvida en viss situation står i överensstämmelse med de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna skall avgöras i förhållande till artikel 85 i dess helhet (förstainstansrättens dom av den 11 juli 1996 i de förenade målen T-528/93, T-542/93, T-543/93 och T-546/93, Métropole télévision m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. II-649) och eftersom endast själva beslutet i en rättsakt har rättsverkan (förstainstansrättens dom av den 17 september 1992 i mål T-138/89, NBV och NVB mot kommissionen, Rec. 1992, s. II-2181, punkt 31, och av den 8 juni 1993 i mål T-50/92, Fiorani mot parlamentet, Rec. 1993, s. II-555, punkt 39). Kommissionens beslut av den 13 april 1994, vilket fattats med stöd av artikel 15.6 i förordning nr 17, har inga konsekvenser i detta hänseende. Ett sådant beslut skall enligt sökandena endast fattas efter en provisorisk granskning och är således inte att jämställa med ett slutligt beslut. Även om beslutet skulle kunna jämställas med ett slutligt beslut, måste det inte desto mindre konstateras att beslutet i förevarande fall endast avsåg SCK:s inhyrningsförbud. Eftersom det inte sades något om FNK:s anmälda förfaranden, föreligger det ännu inte något beslut om huruvida artikel 85.3 i fördraget är tillämplig på de sistnämnda förfarandena.

101 Kommissionen har genmält att det av punkt 32-39 i beslutsmotiveringen klart framgår att kommissionen har prövat och underkänt de av sökandenas argument som syftar till erhållandet av ett undantag enligt artikel 85.3 i fördraget. Att i beslutet uttryckligen avslå begäran om undantag enligt artikel 85.3 skulle inte ha någon funktion, eftersom det faktum att det i artiklarna 1 och 3 angivits att SCK och FNK överträtt artikel 85.1 i fördraget samt att de genom artiklarna 2 och 4 åläggs att upphöra med detta med nödvändighet innebär ett avslag på begäran om undantag enligt artikel 85.3 i fördraget.

Förstainstansrättens bedömning

102 I det omtvistade beslutet fastställer kommissionen att FNK:s system med rekommenderade avgifter och interna avgifter (artikel 1) samt SCK:s inhyrningsförbud (artikel 3) utgör överträdelser av artikel 85.1 i fördraget och ålägger FNK (artikel 2) och SCK (artikel 4) att omedelbart upphöra med dessa överträdelser. Genom det omtvistade beslutet åläggs sökandena dessutom böter (artikel 5).

103 Även om det i beslutet inte uttryckligen talas om den begäran om undantag som sökandena ingivit i enlighet med artikel 85.3 i fördraget, kan det konstateras att kommissionen har kontrollerat om de förfaranden som åsyftas i artiklarna 1 och 3 i det omtvistade beslutet överensstämmer med konkurrensreglerna i förhållande till artikel 85 i dess helhet. Av skälen för det omtvistade beslutet (punkt 32-39 i beslutsmotiveringen) framgår att kommissionen har undersökt om artikel 85.1 i fördraget kan förklaras icke tillämplig på dessa förfaranden med stöd av artikel 85.3 i fördraget. I slutet av sin undersökning anför kommissionen beträffande de rekommenderade avgifterna och de interna avgifterna, vilka fastställts av FNK, "[att] det därför inte [är] möjligt att bevilja undantag enligt artikel 85.3 i fördraget" (punkt 35 i beslutsmotiveringen). Likaså drar kommissionen uttryckligen slutsatsen "[att] det ... inte [är] möjligt ... att bevilja undantag enligt artikel 85.3 i Romfördraget [vad beträffar SCK:s inhyrningsförbud] (punkt 39 i beslutsmotiveringen)".

104 Det finns anledning påpeka att skälen till en rättsakt är nödvändiga för att avgöra den exakta betydelsen av innehållet i beslutet (domstolens dom av den 26 april 1988 i de förenade målen 97/86, 99/86, 193/86 och 215/86, Asteris mot kommissionen, Rec. 1988, s. 2181, punkt 27, och av den 15 maj 1997 i mål C-355/95 P, TWD mot kommissionen, Rec. 1997, s. I-2549, punkt 21, och förstainstansrättens dom av den 5 juni 1992 i mål T-26/90, Finsider mot kommissionen, Rec. 1992, s. II-1789, punkt 53). Även om det i det omtvistade beslutet således inte uttryckligen talas om sökandenas begäran om undantag enligt artikel 85.3 i fördraget innebär fastställandet av överträdelser och ålägganden att upphöra med dessa, vilka framgår av beslutet, mot bakgrund av skälen (punkt 32-39 i beslutsmotiveringen) med nödvändighet att kommissionen avslagit begäran i fråga.

105 Avslutningsvis kan sökandena inte åberopa de ovannämnda domarna NBV och NVB mot kommissionen samt Fiorani mot parlamentet. Inte i något av dessa mål, som inte alls rörde problem i fråga om beslut som antagits av en gemenskapsinstitution och som påståtts vara en nullitet, innehöll det omtvistade beslutet någon anmärkning mot sökandena. Endast några skäl i motiveringen till de ifrågavarande besluten kunde anses vara till sökandenas nackdel. Talan om ogiltigförklaring i de målen avvisades, eftersom de i själva verket syftade till att endast skälen för beslutet skulle ogiltigförklaras. I förevarande fall innehåller det omtvistade beslutet anmärkningar mot sökandena, genom att de där görs ansvariga för överträdelser av artikel 85.1 i fördraget, åläggs att upphöra med dessa samt, underförstått men otvetydigt, avslår deras begäran om undantag.

106 Talan kan således inte vinna bifall på denna grund.

107 Talan skall därmed ogillas i den del den avser en fastställelse av att det omtvistade beslutet är en nullitet.

2. Yrkandet om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet

108 Sökandena har anfört fem grunder till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, vilka i tur och ordning avser en överträdelse av artiklarna 3, 4, 6 och 9 i förordning nr 17, en överträdelse av artikel nr 85.1 i fördraget, en överträdelse av artikel 85.3 i fördraget, ett åsidosättande av rätten till försvar och en överträdelse av artikel 190 i fördraget.

Den första grunden: överträdelse av artiklarna 3, 4, 6 och 9 i förordning nr 17

Sammanfattning av parternas argument

109 Sökandena har på ett ofullständigt sätt, och genom att anföra argument om att det omtvistade beslutet skulle vara en nullitet, gjort gällande att kommissionens underlåtenhet att avgöra frågan om undantag enligt artikel 85.3 i fördraget strider mot artiklarna 3, 4, 6 och 9 i förordning nr 17. De har även gjort gällande att kommissionen har begått ett allvarligt formfel, med påföljd att beslutet inte uppfyller de formella kraven och därför skall ogiltigförklaras.

110 Kommissionen har hänvisat till sin argumentation i samband med yrkandet om fastställelse av att det omtvistade beslutet är en nullitet.

Förstainstansrättens bedömning

111 Under förevarande grund anförs samma argument som dem som redan anförts till stöd för yrkandet om fastställelse av att det omtvistade beslutet är en nullitet.

112 Det skall erinras om att kommissionen i det omtvistade beslutet uttryckte sig på ett bestämt sätt beträffande sökandenas begäran om undantag enligt artikel 85.3 (se ovan punkterna 103 och 104).

113 Talan kan således inte vinna bifall på den första grunden.

Den andra grunden: överträdelse av artikel 85.1 i fördraget

114 Med beaktande av förhandlingsrapporten och med anledning av vad som förevarit under det muntliga förfarandet finns det skäl att dela in denna grund i fyra delar.

115 I den första delen har sökandena anfört att SCK på ett felaktigt sätt fastställts vara ett företag i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget. Den andra delen utgörs i sig av två argument. Genom det första argumentet har sökandena åberopat en felaktig rättstillämpning i fråga om hänvisningen till kriterierna för insyn och öppenhet, oberoende och godtagandet av likvärdiga garantier från andra system vid bedömningen av om ett certifieringssystem är förenligt med artikel 85.1 i fördraget. Genom det andra argumentet har sökandena åberopat att kommissionen gjorde en felaktig bedömning då den slog fast att inhyrningsförbudet syftade eller ledde till ett hinder för konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget. I den tredje delen har sökandena anfört att kommissionen gjorde en felaktig bedömning då den bedömde att systemet med rekommenderade avgifter och interna avgifter syftade eller ledde till ett hinder för konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget. Avslutningsvis har sökandena i den fjärde delen anfört att kommissionen gjort en felaktig bedömning av inverkan på handeln mellan staterna.

Den första delen av den andra grunden i vilken sökandena har anfört att kommissionen felaktigt har fastställt att SCK är ett företag i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget - Sammanfattning av parternas argument

116 Sökandena har gjort gällande att SCK inte är ett företag i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget, eftersom ett certifieringsorgan som endast och uteslutande ägnar sig åt en neutral och objektiv kontroll av företag inom en särskild sektor inte utövar någon ekonomisk verksamhet (se domstolens dom av den 23 april 1991 i mål C-41/90, Höfner och Elser, Rec. 1991, s. I-1979, av den 17 februari 1993 i de förenade målen C-159/91 och C-160/91, Poucet och Pistre, Rec. 1993, s. I-637, samt generaladvokaten Slynns förslag till avgörande till domen av den 30 januari 1985 i mål 123/83, GNIV, Rec. 1985, s. 391). SCK är enligt sökandena heller inte en företagssammanslutning i den mening som avses i samma bestämmelse.

117 Kommissionen har genmält att det är tillräckligt att ett organ, oavsett dess rättsliga status, utövar en verksamhet av ekonomisk karaktär som i princip kan utövas av ett privat företag i vinstsyfte för att organet skall kunna anses vara ett företag i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget. I förevarande fall utgör utfärdandet av ett certifikat mot betalning en verksamhet av denna typ. Enligt kommissionen skall SCK följaktligen anses vara ett företag i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.

- Förstainstansrättens bedömning

118 I det omtvistade beslutet har kommissionen fastställt att SCK är ett företag i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget (punkt 17 andra stycket i beslutsmotiveringen).

119 Det skall undersökas om kommissionen gjorde en felaktig bedömning eller gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den fastställde detta.

120 Inom konkurrensrätten "omfattar begreppet företag varje enhet som utövar ekonomisk verksamhet, oavsett dess rättsliga status och dess sätt att finansiera verksamheten" (den ovannämnda domen i målet Höfner och Elser, punkt 21).

121 SCK är ett privaträttsligt organ som har inrättat ett system för certifiering av kranuthyrningsföretag till vilket det är fritt att ansluta sig. SCK avgör själv vilka kriterier de certifierade företagen skall uppfylla. Den utfärdar certifikat endast mot betalning av en avgift.

122 Dessa kännetecken visar att SCK utövar en ekonomisk verksamhet. Den skall således anses vara ett företag i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.

123 Då kommissionen på ett korrekt sätt har fastställt att SCK är ett företag har sökandenas argument att SCK inte är en företagssammanslutning inte längre någon relevans.

124 Av det ovan anförda följer att talan inte kan bifallas på den första delen av den andra grunden.

FORTS. AV DOMSKÄL UNDER DOK.NR: 695A0213.1

Den andra grundens andra del: Sökandens påstående att kommissionen gjort sig skyldig till dels en felaktig rättstillämpning i fråga om tillämpningen av kriterierna för insyn och öppenhet, oberoende och godtagandet av likvärdiga garantier från andra system vid bedömningen av om ett certifieringssystem är förenligt med artikel 85.1 i fördraget, dels en felaktig bedömning då den bedömde att inhyrningsförbudet syftade eller ledde till ett hinder för konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget

- Sammanfattning av parternas argument

125 Sökandena har erinrat om att kommissionen i det omtvistade beslutet har ansett att om inhyrningsförbudet "är förenat med ett certifieringssystem som är fullständigt öppet, oberoende och genomblickbart och genom vilket likvärdiga garantier godtas från andra system, kan man invända att det inte har några hämmande effekter på konkurrensen men att det genom systemet endast strävas efter att fullständigt garantera kvaliteten på godkända varor och tjänster" (punkt 23 första stycket i beslutsmotiveringen). Kommissionen har enligt sökandena överträtt artikel 85.1 i fördraget genom att på eget initiativ definiera allmänna kriterier för bedömningen av hur denna bestämmelse skall tillämpas på certifieringssystemen, då dessa kriterier inte har införts i artikel 85.1 i fördraget.

126 Vidare syftar enligt sökandena inhyrningsförbudet inom ramen för certifieringssystemet inte till att hindra konkurrensen. För att bedöma om sådana klausuler omfattas av det förbud som föreskrivs i artikel 85.1 i fördraget skall det undersökas om en sådan konkurrenssituation hade förelegat i dess frånvaro (dom av den 11 juli 1985 i mål 42/84, Remia m.fl. mot kommissionen, Rec. 1985, s. 2545, punkt 18). SCK:s certifieringssystem stärker enligt sökandena konkurrensen. Det bidrar till insyn i marknaden genom att göra det möjligt att utifrån en objektiv och opartisk standard värdera kvaliteten och säkerheten hos en del av dem som tillhandahåller produkten. Det är oundgängligt att göra gällande inhyrningsförbudet gentemot icke certifierade företag, eftersom ett sådant förbud utgör det enda sättet att garantera att varje beställning som inges till ett certifierat företag kommer att utföras av ett företag som uppfyller samma krav på säkerhet och kvalitet. I denna bemärkelse innebär inhyrningsförbudet samma skydd som det som ges av ett märke, vilket av domstolen har fastställts stå i överensstämmelse med de gemensskapsrättsliga konkurrensreglerna (domstolens dom av den 17 oktober 1990 i mål C-10/89, CNL-SUCAL, Rec. 1990, s. I-3711, punkt 13). Inhyrningsförbudet är även nödvändigt genom att det utgör det enda sättet att uppfylla kravet i artikel 2.5 bland kriterierna för rådets erkännande av certifieringen (se ovan punkt 5), enligt vilket kriterium det organ som utfärdar certifikatet är skyldigt att, i fall då arbetet utförs av en underleverantör, självt kontrollera att kvalitetskraven är uppfyllda. Beträffande kommissionens förslag att tillåta certifierade företag att genom upprättade listor visa att de företag som inte är certifierade och som mottar beställningar inte på något sätt uppfyller kraven på kvalitet, anser sökandena att ett sådant ad hoc-system för kontroll utgör raka motsatsen till ett system som grundas på en systematisk kontroll. Avslutningsvis anser sökandena att inhyrningsförbudet också borde upprätthållas i fall då byggherren uttryckligen tillåter att kranar hyrs av ett företag som saknar certifiering. Certifieringssystemets trovärdighet vilar på omständigheten att alla varor och tjänster som erbjuds av certifierade företag uppfyller villkoren.

127 Sökandena har gjort gällande att det omtvistade systemet under alla omständigheter uppfyller samtliga krav som kommissionen ställt. Inledningsvis kännetecknas systemet av en fullständig öppenhet, och beviljar tillstånd inte bara till medlemmarna i FNK utan till varje företag som så önskar. Således har SCK utfärdat certifikat till ett dussin företag som inte var medlemmar i FNK. Villkoren för att erhålla ett certifikat är objektiva och icke diskriminerande. I detta hänseende var den nedsatta avgiften för FNK:s medlemmar från den 1 januari 1992 inget annat än en kompensation för de sekretariatstjänster som FNK och SCK bidragit med. Systemet är enligt sökandena även tillgängligt för företag i andra medlemsstater, vilket bekräftats i en rapport från Certifieringsrådet av den 11 januari 1993 och i en skrivelse av den 11 mars 1994 från föreningen för belgiska kranuthyrningsföretag. SCK har alltid ansett att en inregistrering utomlands uppfyllde kravet på registrering hos handelskammaren. Följaktligen har de utländska företagens svårigheter att komma in på den nederländska marknaden sin grund endast i skillnader mellan lagstiftningen i de olika länderna.

128 Även om det inte anges uttryckligen i SCK:s bestämmelser erkänner SCK andra certifieringssystem som likvärdiga på villkor att de uppställer garantier som motsvarar dem som det omtvistade systemet uppställer. SCK:s certifieringssystem innehåller faktiskt en extra fördel jämfört med det lagstadgade systemet, såväl materiellt som formellt. I materiellt hänseende innehåller systemet villkor, såväl på det tekniska planet som på företagsledningsplanet, som är mer långtgående än de lagstadgade villkoren. SCK har en mycket mer aktiv kontrollpolicy än Keboma. Denna extrafunktion hos ett certifieringssystem förklaras genom att det i Nederländerna förs en medveten politik som syftar till att ge marknadsaktörerna så mycket kontroll som möjligt över de lagstadgade villkoren. Att SCK:s certifieringssystem har denna extra fördel bekräftades av GD III i ett meddelande till GD IV den 18 augusti 1994. Under dessa omständigheter skulle SCK inte kunna ge tillstånd till inhyrning av kranar som endast uppfyllde de lagstadgade villkoren utan att detta skulle påverka koherensen i dess certifieringssystem. Den omständigheten att det inte finns andra privata organ som har upprättat ett certifieringssystem som är jämförbart med SCK:s innebär enligt sökandena inte att SCK inte skulle vilja erkänna ett jämförbart system om ett sådant existerade. För övrigt skulle kommissionens argument göra det omöjligt att etablera ett certifieringssystem inom ett område där det ännu inte finns något sådant, eftersom det första system som etablerats inte skulle ha möjlighet att erkänna andra jämförbara system.

129 Kommissionen har genmält att den från punkt 23 till 30 i det omtvistade beslutet har gjort en detaljerad analys av inhyrningsförbudet i dess rättsliga och ekonomiska sammanhang i syfte att avgöra om ett sådant förbud är förenligt med artikel 85.1 i fördraget (se domstolens dom av den 30 juni 1966 i mål 56/65, Société technique minière, Rec. 1966, s. 337).

130 Kommissionen har framhållit att inhyrningsförbudet inte är oundgängligt för att bevara koherensen i det ifrågavarande certifieringssystemet. För att framhålla förbudets oproportionerliga karaktär har kommissionen gjort gällande att förbudet utesluter varje möjlighet att använda kranar som certifierats av andra organ och tillåter inte huvudleverantören att, ens i förväg genom att upprätta en lista, visa att hans icke certifierade underleverantör uppfyller alla de krav som ställs av SCK. Därutöver hindrar förbudet enligt kommissionen huvudleverantören från att vända sig till sin icke certifierade underleverantör för det fall byggherren uttryckligen avsagt sig de kvalitetsgarantier som är förbundna med SCK:s certifikat och tillåtit att kranar som inte är certifierade används.

131 SCK:s certifieringssystem uppfyller enligt kommissionen inte de kriterier som anges i punkt 23 första stycket i beslutsmotiveringen. Inledningsvis hade det från början, och under alla omständigheter delvis fram till den 21 oktober 1993, karaktären av ett slutet system (punkt 24 i beslutsmotiveringen). Vidare godtogs därigenom, tvärtemot vad sökandena påstått, inte likvärdiga garantisystem. Det tillägg som sökandena föreslagit till den ursprungliga versionen av artikel 7 andra strecksatsen i certifieringsbestämmelserna som syftade till ett godkännande av certifikat som utfärdats av andra privaträttsliga organ (skrivelse från sökandenas styrelse till kommissionen [ställd till I. Dubois] av den 12 juli 1993) har i praktiken ingen verkan av den anledningen att dels sådana organ inte förekommer i Nederländerna eller dess grannländer, att dels andra garantier än privata certifikat inte godtas. I synnerhet är det alltjämt uteslutet att märket Keboma, liksom liknande officiella intyg från de officiella belgiska och tyska myndigheterna skulle godtas.

- Förstainstansrättens bedömning

132 Genom artikel 7 andra strecksatsen i SCK:s bestämmelser om certifiering av kranuthyrningsföretag förbjuds företag som certifierats av denna stiftelse att hyra kranar av företag som inte är certifierade.

133 Vad inledningsvis beträffar det första argumentet, som anförts i den andra delen av denna grund och som avser en felaktig rättstillämpning i fråga om tillämpningen av kriterierna för insyn och öppenhet, oberoende och godtagandet av likvärdiga garantier från andra system vid bedömningen av om ett certifieringssystem är förenligt med artikel 85.1 i fördraget, skall det påpekas att kommissionen i det omtvistade beslutet (punkt 23 i beslutsmotiveringen) bedömer att inhyrningsförbudets konkurrenshämmande karaktär endast kan bedömas mot bakgrund av det certifieringssystem som detta förbud är förbundet med. I detta syfte har kommissionen uppställt fyra kriterier - nämligen öppenhet, oberoende, insyn och godtagande av likvärdiga garantier från andra system - som certifieringssystemet skall uppfylla för att inhyrningsförbudet eventuellt skall kunna undgå tillämpning av artikel 85.1 i fördraget.

134 Det följer av en fast rättspraxis att bedömningen av huruvida ett handlande står i överensstämmelse med artikel 85.1 i fördraget innebär att det är nödvändigt att beakta det rättsliga och ekonomiska sammanhang som handlandet ingår i (se exempelvis förstainstansrättens dom av den 14 maj 1997 i mål T-77/94, Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten m.fl. mot kommissionen, ännu inte publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 140). Då kommissionen således har rätt att fastslå genom vilka kriterier kraven i artikel 85.1 i fördraget skall konkretiseras i ett särskilt rättsligt och ekonomiskt sammanhang är det lämpligt att undersöka om de kriterier den anger i punkt 23 första stycket i beslutsmotiveringen är relevanta.

135 Med hänsyn till att kommissionen stödjer sig enbart på den omständigheten att SCK:s certifieringssystem inte är öppet och på att likvärdiga garantier från andra system godtas för att i förevarande fall fastslå att inhyrningsförbudet snedvrider konkurrensen (artikel 3 i beslutet jämte punkt 23 andra stycket i beslutsmotiveringen) är det dock tillräckligt att bedöma huruvida dessa kriterier är relevanta.

136 Det råder ingen tvekan om att kriteriet rörande öppenheten i certifieringssystemet är relevant för bedömningen av inhyrningsförbudet i förhållande till artikel 85.1 i fördraget. Förbudet mot att ingå hyresavtal med icke certifierade företag har en avsevärd inverkan på dessa företags konkurrensmöjligheter för det fall de har svårigheter att få tillgång till certifieringssystemet.

137 Det andra kriteriet som rör godtagandet av likvärdiga garantier från andra system är även det relevant. Inhyrningsförbudet, som hindrar certifierade företag att vända sig till företag som saknar certifiering även om de sistnämnda har garantier som är likvärdiga med dem inom certifieringssystemet, är inte objektivt befogade med hänsyn till målsättningen att bibehålla kvaliteten på produkter och tjänster som garanteras av certifieringssystemet. Att inte godta likvärdiga garantier från andra system är tvärtom att skydda de certifierade företagen mot konkurrens från de företag som saknar certifiering.

138 Det första argumentet i den andra delen av den andra grunden, genom vilket sökandena har åberopat en felaktig rättstillämpning, skall således inte godtas.

139 Vad beträffar det andra argumentet i samma del, genom vilket sökandena har anfört att kommissionen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att SCK:s inhyrningsförbud hindrar konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget, skall fastslås att då bildandet av SCK diskuterades vid ett möte i FNK, region Noord Holland, den 27 september 1983, hade deltagarna i detta möte ingen tanke på att förstärka konkurrensen sinsemellan utan avsåg snarare att priserna skulle höjas på marknaden. Således redovisas i protokollet från detta möte (som ingivits av sökandena genom skrivelse av den 10 april 1997) ett förslag från en av deltagarna i följande ordalag: "Ett sådant institut (för certifiering) är en mycket god sak. Det kommer att bidra till att projektet, om det utförs väl, inverkar på priserna". En annan deltagare i samma möte ansåg att projektet med certifiering var "en god idé". Han tillade att "i ett företag är den omsättning som realiseras viktigare än i vilken mån maskinerna används". Således kommer ett kranuthyrningsföretag som inte ökar användningen av sina maskiner aldrig att kunna öka sin omsättning utan att höja sina avgifter.

140 För övrigt hör det andra argumentet i den andra delen hemma på ett annat plan än det på vilket kommissionen har bedömt inhyrningsförbudet i det omtvistade beslutet. Kommissionen har grundat sin fastställelse av att det föreligger ett hinder för konkur