Förslag till avgörande av generaladvokat La Pergola föredraget den 11 november 1999. - European Fertilizer Manufacturers Association (EFMA) mot Europeiska unionens råd och Europeiska kommissionen. - Överklagande - Antidumpning - Verkningslösa grunder - Rätten till försvar. - Mål C-46/98 P.



Rättsfallssamling 2000 s. I-07079



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I detta mål har domstolen att pröva European Fertilizer Manufacturers Associations (nedan kallad EFMA) överklagande av förstainstansrättens dom av den 17 december 1997 i målet EFMA mot rådet.(1) Genom denna dom ogillade förstainstansrätten EFMA:s talan, i vilken denna yrkade ogiltigförklaring av artikel 1 i rådets förordning (EG) nr 477/95 av den 16 januari 1995 om ändring av de slutgiltiga antidumpningsåtgärder som tillämpas på import till gemenskapen av urea med ursprung i f.d. Sovjetunionen och om upphörande med de antidumpningsåtgärder som tillämpas på import till gemenskapen av urea med ursprung i f.d. Tjeckoslovakien(2) (nedan kallad den ifrågasatta förordningen).

Faktiska sakomständigheter och tillämpliga bestämmelser rörande den talan om ogiltigförklaring som sökanden i detta mål väckt hos förstainstansrätten

2 Bakgrunden till den ursprungliga talan har beskrivits enligt följande i den överklagade domen. EFMA är en branschorganisation för tillverkare av gödningsmedel. I juli år 1986 begärde CMC-Engrais, som är medlem i EFMA, att kommissionen skulle inleda ett antidumpningsförfarande beträffande import till gemenskapen av urea med ursprung i icke medlemsländer(3) med stöd av rådets förordning (EEG) nr 2176/84 av den 23 juli 1984 om skydd mot dumpad eller subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska ekonomiska gemenskapen.(4)

Det förfarande som inleddes av kommissionen ledde till att rådets förordning (EEG) nr 3339/87 av den 4 november 1987 om införande av en slutgiltig antidumpningstull på import av urea med ursprung i Libyen och Saudiarabien och om godtagande av åtaganden i samband med import av urea med ursprung i Tjeckoslovakien, Tyska demokratiska republiken, Kuwait, Sovjetunionen, Trinidad och Tobago samt Jugoslavien och om avslutandet av dessa undersökningar(5) antogs. De åtaganden som godtogs genom förordningen bekräftades genom kommissionens beslut 89/143/EEG av den 21 februari 1989.(6)

3 Efter en begäran av EFMA av den 29 oktober 1992 inledde kommissionen en ny undersökning och gjorde bedömningen att det förelåg tillräckliga bevis för att omständigheterna hade förändrats så mycket att det fanns anledning att företa en översyn av åtagandena.

Den 10 maj 1994 skickade kommissionen en skriftlig underrättelse till sökanden och samtliga berörda parter, i vilken den redogjorde för de slutsatser som den drog av undersökningen och för de överväganden på grundval av vilka den avsåg att rekommendera att det infördes slutgiltiga åtgärder. I skrivelsen lämnade kommissionen förklaringar till att Slovakien hade valts som referensland i stället för Australien eller Kanada, en beräkning av normalvärdet (i Slovakien), en jämförelse mellan normalvärdet och exportpriserna samt en uppskattning av skadan. Kommissionen förklarade även varför det föreföll den lämpligt att fastställa en vinstmarginal på 5 procent för gemenskapsproducenterna och justera priset på urea med ursprung i Ryssland med 10 procent vid beräkningen av nivån på den planerade tullen. Den sistnämnda justeringen förklarades vara berättigad av det skälet att rysk urea hade en tendens att försämras under transporten och att den inte kunde levereras regelbundet på marknaden. Detta medförde att priset på denna urea reducerades.

Därefter följde en skriftväxling och ett flertal möten mellan representanter för EFMA och kommissionen, vid vilka den 10-procentiga justeringen och fastställelsen av vinstmarginalen på 5 procent diskuterades.

4 Den 16 januari 1995 antog rådet den ifrågasatta förordningen om ändring av de slutgiltiga antidumpningsåtgärder som tillämpats på import till gemenskapen av urea med ursprung i f.d. Sovjetunionen och om upphörande med de antidumpningsåtgärder som tillämpats på import till gemenskapen av urea med ursprung i f.d. Tjeckoslovakien.

Nivån för skadeelimineringen var lägre än den fastställda dumpningsmarginalen för Ryssland. Till följd härav fastställdes med stöd av artikel 13.3 i förordning (EEG) nr 2423/88(7) (nedan kallad grundförordningen) den slutgiltiga antidumpningstullen till samma nivå som skadeelimineringen.

I artikel 1 i den ifrågasatta förordningen föreskrivs följande:

"1. En slutgiltig antidumpningstull införs på import av urea enligt KN-nummer 3102 10 10 och 3102 10 90 med ursprung i Ryska federationen.

2. Tullbeloppet skall vara skillnaden mellan 115 ecu per ton och nettopriset fritt gemenskapsgränsen före tullklarering, om detta pris är lägre.

3. Om inget annat anges, skall gällande bestämmelser om tullavgifter tillämpas."

Förstainstansrättens dom

5 Den 17 april 1995 väckte EFMA talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av artikel 1 i den ifrågasatta förordningen. EFMA yrkade att förstainstansrätten skulle "förordna att den antidumpningstull som har införts genom denna bestämmelse bibehålls till dess de behöriga institutionerna har vidtagit de strängare åtgärder som är nödvändiga för att följa det yrkade utslaget".

EFMA åberopade tre grunder till stöd för sin talan. Som första grund bestred den valet av Slovakien som referensland, eftersom detta val utgjorde ett åsidosättande av grundförordningen. Som andra grund åberopade den ett ytterligare åsidosättande av denna förordning, eftersom normalvärdet och exportpriserna hade jämförts under två olika stadier. I andra hand gjorde den gällande att denna jämförelse var föremål för en uppenbart oriktig bedömning och att den ifrågasatta förordningen var otillräckligt motiverad. Den tredje grunden gällde slutligen uppskattningen av skadan. Sökanden framförde i detta avseende två argument. För det första att rådet, genom att justera priset på urea som tillverkats i Ryssland för att kompensera vissa föregivna kvalitetsskillnader, gjorde en uppenbart oriktig bedömning och åsidosatte rätten till försvar. För det andra åberopade sökanden dessa två överträdelser när det gällde fastställelsen av vinstmarginalen för gemenskapsproducenterna, en marginal som EFMA ansåg vara för låg.

6 Genom dom av den 17 december 1997, vilken är föremål för prövning i detta mål, ogillade förstainstansrätten talan. I domen gjordes först en prövning av den tredje grunden, vilken avsåg uppskattningen av skadan. Förstainstansrätten fann härvid att institutionerna, genom att komma fram till en 10-procentig justering på grund av kvalitetsskillnader mellan rysk urea och gemenskapsurea, inte hade överskridit det utrymme för skönsmässig bedömning som de förfogade över. Vad därefter gäller det föregivna åsidosättandet av sökandens rätt till försvar under det administrativa förfarandet, gjorde förstainstansrätten bedömningen att EFMA hade underrättats om "de väsentliga faktiska omständigheter och överväganden som institutionerna grundade sina slutsatser på"(8) under detta förfarande. Rätten till försvar hade därför inte åsidosatts. Inom ramen för prövningen av den tredje grunden underkände förstainstansrätten vidare sökandens argument att den 5-procentiga vinstmarginalen för gemenskapsproducenter var otillräcklig för att uppskatta den uteblivna vinsten. Förstainstansrätten konstaterade i detta avseende att sökanden inte hade lämnat "några bevis som styrker att kommissionen [vid fastställelsen av denna vinstmarginal] gjorde en uppenbart oriktig bedömning".(9) Rätten beaktade inte Z/Yen-studien som sökanden hade lämnat in till stöd för sitt argument av det skälet att denna studie hade framlagts först under rättegången, efter att den ifrågasatta förordningen hade antagits. Förstainstansrätten angav vidare att EFMA:s rätt till försvar inte hade åsidosatts, eftersom denna "hade möjlighet att tillkännage sin uppfattning om tillämpligheten av andelen på 5 procent och visa varför det behövdes en vinst före skatt på 10 procent".(10) I domen angavs vidare att sökanden inskränkte sig till att "i allmänna ordalag uppge att en vinst i storleksordningen 10 procent vore rimligare utan att i övrigt begära några preciseringar av någon metod för beräkning av vinstmarginalen".(11)

7 Efter att ha underkänt den tredje grunden gjorde förstainstansrätten inte någon mer omfattande prövning av de två andra grunder som framförts av sökanden. Förstainstansrätten konstaterade att dessa grunder "inte [var] relevanta" på grund av att även om det antogs att det fanns fog för dessa grunder skulle de ändå inte kunna resultera i att den ifrågasatta förordningen ogiltigförklarades och att en högre tull än den som institutionerna infört i detta mål fastställdes.

8 EFMA har överklagat denna dom och har i huvudsak åberopat sex grunder till stöd härför.

Den första grunden

9 Som första grund har sökanden gjort gällande att domen saknar motivering. Förstainstansrätten har inte angett skälen till att den inte ville pröva den första och den andra grunden som framförts i första instans, utan endast gjort bedömningen att dessa grunder "inte [var] relevanta".

Detta påstående är uppenbart ogrundat. I domen anges(12) att det i artikel 13.3 i grundförordningen föreskrivs att om skadeelimineringen är mindre än dumpningsmarginalen kan inte den slutgiltiga antidumpningstullen fastställas till en högre nivå än skadeelimineringen. Så fort det hade visats att institutionerna på ett riktigt sätt hade uppskattat skadan var det således inte möjligt att med stöd av artikel 13.3 få tullen fastställd till en högre nivå än skadeelimineringen, vilket sökanden hade yrkat. Detta resonemang har utförligt angetts i punkterna 115-122 i domen och jag kan uppriktigt sagt inte se hur det kan anföras att domen saknar motivering i detta avseende.

Den andra grunden

10 Som andra grund har sökanden gjort gällande att förstainstansrätten gjorde fel när den bedömde att sökanden inte hade något intresse av att få den första och den andra grunden som framförts i första instans avgjorda. Detta utgör ett åsidosättande av artikel 173 i EG-fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse).

Även detta påstående är uppenbart ogrundat. Den rättspraxis som EFMA har åberopat till stöd för sin argumentering behandlar en problematik som är helt irrelevant i detta mål, nämligen det intresse en sökande har av att få en rättsakt ogiltigförklarad.(13) I detta mål frånkände förstainstansrätten inte sökanden rätten att föra talan. Inte heller uttalade sig rätten om sökandens intresse av att få förordningen ogiltigförklarad. Rätten begränsade sig i domen helt enkelt till att tillämpa artikel 13.3 i grundförordningen. Så fort det hade konstaterats att antidumpningstullen skulle fastställas till nivån på skadeelimineringen och att institutionerna på ett riktigt sätt hade fastställts denna nivå, förhindrade den ovan nämnda bestämmelsen i grundförordningen möjligheten att få en högre antidumpningstull fastställd, vilket sökanden hade yrkat. När den tredje grunden - rörande uppskattningen av skadan - underkändes utgjorde denna bestämmelse i grundförordningen således ett hinder för EFMA:s krav att få en högre antidumpningstull fastställd. En prövning av den första och den andra grunden var således inte nödvändig, eftersom en tull som var högre än skadeelimineringen inte kunde införas. Mot bakgrund härav gjorde förstainstansrätten rätt när den gjorde bedömningen att den första och den andra grunden för talan var inte var relevanta. Detta är en logisk tillämpning av principen om processekonomi beträffande vilken det finns ett flertal exempel i domstolens rättspraxis. Det kan finnas fog för att förklara en grund icke relevant om den, även om den skulle anses välgrundad, i vilket fall som helst inte skulle medföra att talan vinner bifall. Om så är fallet skall inte förstainstansrätten eller domstolen pröva denna grund, eftersom den i vilket fall som helst inte har någon betydelse för utgången i målet.(14)

Den tredje grunden

11 Som tredje grund har EFMA gjort gällande att förstainstansrätten gjort en väsentligt oriktig bedömning och förvanskat bevisningen. Den har i detta avseende påpekat att domstolen vid en prövning av ett överklagande bara har behörighet att uttala sig i rättsliga frågor och inte beträffande sakomständigheter. EFMA har dock tillagt att domstolen har gjort undantag från denna regel i mål där det är uppenbart att förstainstansrätten har förvanskat den bevisning som framlagts inför den.(15) Den överklagade domen är behäftad med ett sådant fel, eftersom det i punkt 77 i domen anges att gemenskapsproducenterna under det administrativa förfarandet medgav en justering i storleksordningen 5 procent på grund av kvalitetsskillnaden mellan urea av ryskt ursprung och urea som tillverkats inom gemenskapen. Gemenskapsproducenterna hade emellertid inte gett ett sådant medgivande.

Denna grund saknar allt fog. För det första framstår möjligheten att förvanskning av bevisning kan bli föremål för en talan vid domstolen som mycket ovanlig, eftersom domstolen i ett sådant fall skulle vara tvungen att kontrollera den bedömning som förstainstansrätten gjort beträffande sakomständigheterna i målet, med den enda begränsningen att felet skall vara uppenbart och lätt att upptäcka. Det är inte en slump att domstolen, trots att den erkänt att en sådan möjlighet kan förekomma, inte har tillämpat denna i något mål. Mot bakgrund härav är det lätt att konstatera att den överklagade domen inte är behäftad med ett sådant fel som sökanden har gjort gällande. Förstainstansrätten bekräftade nämligen inte att gemenskapsproducenterna hade accepterat en justering i storleksordningen 5 procent. Den del av domen som sökanden har åberopat avser enbart en bekräftelse av rådet i detta avseende. Denna bekräftelse tas således upp i domen som ett uttalande av part och inte som förstainstansrättens egen bedömning. Vad därefter gäller riktigheten i sak av rådets bekräftelse rör detta en bedömning av en sakomständighet som faller utanför domstolens behörighet.

Den fjärde grunden

12 EFMA har dragit slutsatsen att förstainstansrätten förvanskade den bevisning som framlagts inför den när den kom fram till att "sökandens argument [saknar] relevans, i den mån de avser den fysiska och kemiska sammansättning som urea har när den lämnar fabriken i Ryssland".(16) Förstainstansrätten bortsåg således från de bedömningar som gemenskapsproducenterna hade gjort.

Denna grund kan inte upptas till sakprövning. Sökanden har inte gjort gällande att det gjorts något rättsligt fel i domen, utan har endast ifrågasatt den bedömning som förstainstansrätten gjort av en sakomständighet. Detta är emellertid inte något som domstolen kan pröva genom ett överklagande.

Den femte grunden

13 Sökanden har gjort gällande att den inte underrättades om vissa relevanta uppgifter beträffande prisjusteringen under det administrativa förfarandet och att andra uppgifter vidarebefordrades till den först under förfarandet vid förstainstansrätten. Förstainstansrätten gjorde därför fel när den kom fram till att sökandens rätt till försvar inte hade åsidosatts.

Detta argument kan inte heller godtas. I domen anges att "sökanden under antidumpningsförfarandet underrättades om de väsentliga faktiska omständigheter och överväganden som institutionerna grundade sina slutsatser på. Den enda ytterligare uppgift som rådet har lämnat i detta avseende är [bara] en bekräftelse och [ingår] inte i motiveringen i den ifrågasatta förordningen, [och] det förhållandet att uppgiften inte vidarebefordrades till sökanden [har inte] kunnat innebära att denna har berövats rätten till försvar".(17) Mot bakgrund härav - vilket domstolen inte kan kontrollera - kan jag inte se hur argumentet, att förstainstansrätten gjorde ett rättsligt fel genom att komma fram till att "sökandens rätt till försvar inte har åsidosatts",(18) kan godtas. I domen tillämpades nämligen helt riktigt den principen "att i enlighet med rättspraxis är kraven avseende rätten till försvar uppfyllda när det berörda företaget under det administrativa förfarandet har kunnat tillkännage sin uppfattning om de påstådda faktiska omständigheterna och förhållandena och deras relevans".(19)

Den sjätte grunden

14 Sökanden har gjort gällande att förstainstansrätten gjorde fel när den fastslog att den inte kunde ta upp Z/Yen-studien till sakprövning, vilken studie framlagts av sökanden vid förstainstansrätten för att visa att det gjorts en uppenbart oriktig bedömning beträffande den ifrågasatta förordningen i den del denna behandlar fastställelsen av vinstmarginalen för gemenskapsproducenterna. Förstainstansrätten kom fram till att studien inte kunde beaktas, eftersom den inte hade åberopats av EFMA under det administrativa förfarandet, utan hade framlagts efter att förordningen hade antagits. Enligt sökanden utgör denna bedömning ett åsidosättande av artikel 173 i fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse) och särskilt av rätten till rättsligt skydd. Den rätt en part har att framlägga argument till stöd för sitt försvar kan inte inskränkas bara för att dessa argument inte lades fram under det administrativa förfarandet. Till stöd för detta påstående har EFMA åberopat två domar rörande statligt stöd, i vilka denna möjlighet erkändes.(20)

15 Denna grund kan inte heller godtas. Den relevanta delen av domen är punkt 108, i vilken anges att "[d]et ankommer på förstainstansrätten att kontrollera att institutionerna, i den situation som förelåg när den ifrågasatta förordningen antogs, grundade sig på faktiska omständigheter som var materiellt riktiga och att de inte bedömde dessa på ett uppenbart oriktigt sätt. I detta fall är det visat att sökanden inte under det administrativa förfarandet framlade några bevis till stöd för sitt påstående att det krävdes en högre vinstmarginal. Institutionerna kunde därför inte beakta denna omständighet när de antog den ifrågasatta förordningen. Förstainstansrätten anser därför att Z/Yen-studien inte skall beaktas i detta förfarande". Domen är i allt väsentligt grundad på antagandet - vilket enligt min mening är riktigt - att förstainstansrätten i detta mål inte hade behörighet att överpröva innehållet i den ifrågasatta rättsakten genom att i detta syfte beakta alla de uppgifter som den ansåg användbara. Förstainstansrätten inskränkte sig i stället till att kontrollera om institutionerna, genom att anta rättsakten, gjorde en uppenbart oriktig bedömning av de uppgifter som de förfogade över vid tidpunkten när akten antogs. Z/Yen-studien kunde därför inte beaktas av det enda skälet att den hade framlagts efter att den ifrågasatta förordningen hade antagits.

Jag anser vidare att den rättspraxis om statligt stöd som sökanden åberopat inte är relevant i detta mål. Vad gäller det område som är aktuellt för prövning i detta mål - dumpning - följer kravet, att institutionerna uteslutande skall grunda sig på de förhållanden som framkommit under det administrativa förfarandet, av själva grundförordningen. Det räcker med att härvid ange artikel 12.1 i denna förordning, i vilken föreskrivs att "[d]å de slutligen konstaterade förhållandena visar att det har förekommit dumpning eller subventionering under undersökningsperioden och att skada vållats ... skall rådet ... införa slutgiltig antidumpnings- eller utjämningstull". Enligt den bestämmelsen får rådet således när den inför en tull endast grunda sig på den situation som framkommit av de slutligen konstaterade förhållandena. Följaktligen får förstainstansrätten vid den överprövning som påkallats för att avgöra om det har gjorts en uppenbart oriktig bedömning av den rättsakt som antagits av rådet endast grunda sig på de uppgifter som framkommit vid undersökningen och som fanns tillgängliga vid den tidpunkt när akten antogs.

16 Jag kan även tillägga att undersökningsförfarandet i dumpningsärenden enligt artikel 7 i grundförordningen kännetecknas av det förhållandet att det ger berörda parter möjlighet att få kännedom om och yttra sig över samtliga uppgifter som rör skyddet av deras intressen och som används av kommissionen under undersökningen, med undantag för den typ av upplysningar som anges i artikel 8. Denna grundläggande rättighet skulle helt klart äventyras om resultatet av undersökningen, vilket sökanden i detta mål har gjort gällande, kunde ifrågasättas med stöd av uppgifter som inte hade framlagts under det administrativa förfarandet och till vilka övriga berörda parter inte hade tillgång.

Jag drar därför slutsatsen att förstainstansrätten inte gjorde något rättsligt fel när den inte beaktade Z/Yen-studien, vilken sökanden lade fram först under rättegången och inte under det administrativa förfarandet. Det gjordes tvärtom en riktig tolkning i domen av principerna i grundförordningen, vilka kräver att en bedömning av om institutionerna har gjort en uppenbart oriktig bedömning av sakomständigheterna skall ske mot bakgrund av de uppgifter som fanns tillgängliga vid den tidpunkt när rättsakten antogs, såsom de framgår av antidumpningsundersökningen.

Förslag till avgörande

17 Mot bakgrund av ovan nämnda överväganden föreslår jag att domstolen beslutar att:

- avslå överklagandet, samt

- förplikta sökanden att ersätta rådets rättegångskostnader.

(1) - T-121/95, REG 1997, s. II-2391.

(2) - EGT L 49, s. 1.

(3) - Särskilt Tjeckoslovakien, Tyska demokratiska republiken, Kuwait, Libyen, Saudiarabien, Sovjetunionen, Trinidad och Tobago samt Jugoslavien.

(4) - EGT L 201, s. 1.

(5) - EGT L 317, s. 1.

(6) - EGT L 52, s. 37.

(7) - Rådets förordning (EEG) nr 2423/88 av den 11 juli 1988 om skydd mot dumpad eller subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska ekonomiska gemenskapen (EGT L 209, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 14, s. 98).

(8) - Punkt 87 i domen.

(9) - Punkt 106 i domen.

(10) - Punkt 111 i domen.

(11) - Ibidem.

(12) - Punkterna 115-122.

(13) - Sökandena har åberopat domstolens dom av den 26 april 1988 i mål 207/86, Apesco mot kommissionen (REG 1988, s. 2151), punkt 16, och förstainstansrättens dom av den 9 november 1994 i mål T-46/92, Scottish Football mot kommissionen (REG 1994, s. II-1039), punkt 14.

(14) - Se särskilt vad gäller dumpning domstolens dom av den 5 oktober 1988 i de förenade målen 260/85 och 106/86, TEC mot rådet (REG 1988, s. 5855), punkt 39, och av den 10 februari 1998 i mål C-245/95 P, kommissionen mot NTN och Koyo Seiko (REG 1998, s. I-401), punkt 45. Se även domstolens dom av den 18 mars 1993 i mål C-35/92 P, parlamentet mot Frederiksen (REG 1993, s. I-991), punkt 31. I sammanfattningen av denna dom definieras en grund som "icke relevant" om den, trots att den hade godtagits, ändå inte skulle ha någon betydelse för utgången i målet.

(15) - Sökanden har åberopat domstolens dom av den 2 mars 1994 i mål C-53/92 P, Hilti mot kommissionen (REG 1994, s. I-667), och av den 16 september 1997 i mål C-362/95 P, Blackspur Diy m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 1997, s. I-4775), samt domstolens beslut av den 17 september 1996 i mål C-19/95 P, San Marco mot kommissionen (REG 1996, s. I-4435).

(16) - Se punkt 66.

(17) - Se punkt 87.

(18) - Se punkt 89.

(19) - Punkt 84, vilken hänvisar till domstolens dom av den 7 maj 1991 i mål C-69/89, Nakajima mot rådet (REG 1991, s. I-2069; svensk specialutgåva, volym 11, s. 149), punkt 108, och av den 27 juni 1991 i mål C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mot rådet (REG 1991, s. I-3187), punkterna 15 och 17.

(20) - Sökanden har åberopat domstolens dom av den 29 februari 1996 i mål C-56/93, Belgien mot kommissionen (REG 1996, s. I-723), punkt 5, och av den 12 december 1996 i mål T-380/94, AIUFFASS och AKT mot kommissionen (REG 1996, s. II-2169), punkt 64.