Förslag till avgörande av generaladvokat La Pergola föredraget den 25 november 1999. - The Queen mot Secretary of State for the Home Department, ex parte Abdulnasir Savas. - Begäran om förhandsavgörande: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Förenade kungariket. - Associering EEG-Turkiet - Inskränkningar i etableringsfriheten och i rätten till vistelse - Artikel 13 i associeringsavtalet och artikel 41 i tilläggsprotokollet - Direkt effekt - Räckvidd - Turkisk medborgare som rättsstridigt befinner sig i värdmedlemsstaten. - Mål C-37/98.



Rättsfallssamling 2000 s. I-02927



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Tillämpliga bestämmelser och bakgrund till målet vid den nationella domstolen

1 Genom beslut av den 24 april 1997, vilket inkom till domstolens kansli den 16 februari 1998, har High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Förenade kungariket), begärt att domstolen för första gången skall tolka bestämmelserna om associeringen mellan EEG och Turkiet med hänsyn till etableringsfriheten. Den nationella domstolen har hänskjutit följande tolkningsfrågor till domstolen, enligt artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG):

"1) Skall avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, som undertecknades den 12 september 1963 i Ankara, (nedan kallat avtalet) jämte tilläggsprotokollet, som undertecknades den 23 november 1970 i Bryssel (nedan kallat tilläggsprotokollet), tolkas så att de medför rättigheter för en turkisk medborgare som har a) rest in i eller b) stannat kvar i en medlemsstat i strid med immigrationslagstiftningen i denna medlemsstat?

2) Om endera delen av den första frågan besvaras jakande, har då a) artikel 13 i avtalet eller b) artikel 41 i tilläggsprotokollet direkt effekt i medlemsstaternas nationella rättsordningar?

3) Innebär avtalet jämte tilläggsprotokollet förbud för en medlemsstat att tillämpa en bestämmelse i sin nationella rätt enligt vilken en turkisk medborgare inte får tillåtelse att stanna kvar i denna medlemsstat med den enda motiveringen att hans tillstånd att resa in i eller stanna kvar i medlemsstaten har löpt ut?

4) När den behöriga myndigheten i medlemsstaten vid utövandet av sitt utrymme för skönsmässig bedömning bedömer en turkisk medborgares ansökan om att få stanna kvar i denna medlemsstat, är den då skyldig att ta hänsyn till att avtalet jämte tilläggsprotokollet finns, trots bestämmelserna i den nationella rätten?

5) Om den fjärde frågan skall besvaras jakande, är den behöriga myndigheten i medlemsstaten då skyldig att ta hänsyn till proportionalitetsprincipen vid utövandet av sitt utrymme för skönsmässig bedömning?

6) Om den femte frågan skall besvaras jakande, vilka omständigheter skall då den behöriga nationella myndigheten ta hänsyn till vid fastställelsen av huruvida en utvisning är proportionerlig?"

2 Avtalet ingicks, godkändes och bekräftades för gemenskapens räkning genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963.(1) Syftet med avtalet är att "främja ett fortgående och balanserat stärkande av handeln och de ekonomiska förbindelserna mellan de avtalsslutande parterna, med beaktande av att det är nödvändigt att säkerställa en snabbare utveckling av den turkiska ekonomin och att förbättra det turkiska folkets sysselsättningsnivå och levnadsstandard, för att därigenom senare underlätta Turkiets anslutning till gemenskapen".(2) För att uppnå dessa mål har den associering som upprättas genom avtalet uppdelats i i) en förberedande fas, som syftar till att göra det möjligt för Turkiet att med gemenskapens hjälp stärka sin ekonomi, ii) en övergångsfas, som syftar till ett stegvis införande av en tullunion och en tillnärmning av de avtalsslutande parternas ekonomiska politik, och iii) en slutfas som är baserad på en tullunion och innebär en intensifierad samordning av den ekonomiska politiken.(3) Tillämpningsreglerna för slutfasen har utarbetats i beslut nr 1/95 av associeringsrådet för EG och Turkiet.(4)

Artikel 13 i avtalet, som omnämns i begäran om förhandsavgörande, finns i kapitel 3 ("Övriga ekonomiska bestämmelser") i avdelning II ("Övergångsfasens genomförande") i avtalet och har följande lydelse: "De avtalsslutande parterna skall vägledas av artiklarna 52-56 och artikel 58 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen för att undanröja inskränkningar i etableringsfriheten mellan sig."(5)

3 Tilläggsprotokollet - genom vilket de avtalsslutande parterna avsåg att utarbeta villkoren, formerna och tidsplanen för genomförandet av den övergångsfas som föreskrivs i avtalet (se ovan punkt 2) och som har ersatt de protokoll som bifogades det ursprungliga avtalet - godkändes för gemenskapens räkning genom rådets förordning (EEG) nr 2760/72 av den 19 december 1972.(6) I enlighet med artikel 62 och artikel 63.2 är tilläggsprotokollet med bilagor en integrerad del av avtalet och trädde i kraft den 1 januari 1973 (det vill säga den dag då Förenade kungariket anslöt sig till gemenskapen).

Artikel 41 i tilläggsprotokollet, den andra gemenskapsbestämmelsen som den nationella domstolen har hänvisat till, finns i kapitel II ("Etablering, tjänster och transporter") i avdelning II ("Rörlighet för personer och tjänster"), och har följande lydelse:

"1. De fördragsslutande parterna får inte sinsemellan införa nya begränsningar av etableringsrätten och den fria handeln med tjänster.

2. Associeringsrådet skall i enlighet med principerna i artiklarna 13 och 14 i associeringsavtalet fastställa tidsplanen för och den närmare utformningen av de fördragsslutande parternas gradvisa avskaffande av begränsningarna av etableringsrätten och den fria handeln med tjänster mellan parterna.

Associeringsrådet skall vid fastställande av tidsplanen för och den närmare utformningen av bestämmelserna för de olika typerna av verksamheter ta hänsyn till de motsvarande bestämmelser som gemenskapen redan har antagit på dessa områden, samt den särskilda ekonomiska och sociala situationen i Turkiet. De verksamheter som i särskilt hög grad bidrar till utveckling av produktion och handel skall prioriteras."(7)

Associeringsrådet har hittills inte antagit någon bestämmelse med stöd av artikel 41.2 i tilläggsprotokollet.

4 Förevarande mål har sin upprinnelse i en ansökan från den turkiske medborgaren Abdulnasir Savas om att High Court of Justice skulle pröva i) den bestämmelse enligt vilken Secretary of State for the Home Department (nedan kallad SSHD) vägrade honom rätt att vistas i Förenade kungariket som egenföretagare samt ii) beslutet att verkställa utvisningen av Abdulnasir Savas och hans hustru.

5 Herr och fru Savas tog sig in i Förenade kungariket den 22 december 1984 med ett vanligt turistvisum giltigt i en månad och med uttryckligt förbud att arbeta och bedriva affärsverksamhet, både som arbetstagare och som företagare. Enligt den nationella domstolen är det oklart vilket arbete makarna Savas har kunnat utöva eller hur de har kunnat försörja sig från den 21 januari 1985, då deras inresevisum löpte ut, till dess att Abdulnasir Savas startade ett konfektionsföretag för skjortor i november 1989. Makarna Savas försökte 1991 för första gången legalisera sin vistelse i Förenade kungariket. Genom brev av den 31 januari och den 29 maj 1991, som skickades till Immigration and Nationality Department of the Home Office (nedan kallat IND) genom deras advokater, ansökte de om tillstånd att stanna i Förenade kungariket på grundval av de relevanta bestämmelserna i nationell lag. Den 1 juli 1991 begärde IND upplysningar av makarna Savas om deras ekonomiska ställning. På grund av ett administrativt fel undersökte dock inte IND inom den avsedda tiden de handlingar som makarna Savas hade tillställt dem. Sedan Abdulnasir Savas i december 1992 påbörjat en verksamhet inom snabbmatsbranschen, svarade IND den 21 juli 1993 genom att kontakta makarna Savas företrädare som flera gånger lämnade ytterligare upplysningar på begäran av IND och SSHD.

6 Den 21 mars 1994 nekade SSHD makarna Savas det begärda tillståndet och delgav dem meddelande om utvisning. Under utövandet av sitt utrymme för skönsmässig bedömning prövade SSHD makarna Savas ansökan på grundval av systemet för "uppehållstillstånd efter längre vistelse" (long residence concession), enligt vilket en person som har minst tio års stadigvarande laglig bosättning i Förenade kungariket eller fjorton års stadigvarande bosättning - oavsett om den är laglig eller inte - kan få permanent uppehållstillstånd beroende på den personens speciella situation. Enligt SSHD uppfyllde dock inte makarna Savas något av dessa kriterier och kunde inte göra gällande någon annan omständighet som skäl för Secretary of State att använda sitt utrymme för skönsmässig bedömning till deras förmån, såsom särskilda band med värdlandet eller eventuella humanitära skäl.

Makarna Savas talan mot utvisningsbeslutet ogillades av Immigration Adjudicator (immigrationsdomstolen) genom beslut av den 13 december 1994. En senare ansökan av Abdulnasir Savas om tillstånd att överklaga detta beslut vid Immigration Appeal Tribunal avslogs på grund av att den inkommit för sent. Under tiden hade han i september 1994 öppnat en andra snabbmatsrestaurang. Den 31 augusti 1995 delgavs makarna Savas två utvisningsbeslut, med den innebörden att makarna Savas när utvisningen en gång hade verkställts inte fick återvända till Förenade kungariket under minst tre år (utom om utvisningsbeslutet skulle återkallas på grund av starka humanitära skäl).

7 Den 30 oktober samma år åberopade Abdulnasir Savas advokater för första gången artikel 41 i tilläggsprotokollet till stöd för sin ansökan om uppehållstillstånd. De gjorde gällande att denna bestämmelse, som hade direkt effekt, utgjorde hinder för Förenade kungariket att införa begränsningar av turkiska medborgares rätt att etablera sig på dess territorium, förutom vad gäller sådana begränsningar som redan var i kraft den 1 januari 1973, den dag då Förenade kungariket anslöt sig till gemenskapen, och som förekommer i HC 510, den nationella bestämmelse som vid den tidpunkten reglerade kontrollen av invandringen efter det att utlänningen kommit in på det nationella territoriet.(8) SSHD fattade den 1 maj 1996 det beslut mot vilket förevarande talan väcktes. Det följer av den ifrågasatta bestämmelsen att Abdulnasir Savas tolkning av artikel 41 i vilket fall som helst inte hade kunnat tillämpas på honom, även om den hade varit korrekt. När han inlämnade sin ansökan om uppehållstillstånd som företagare, hade han faktiskt inte längre något giltigt uppehållstillstånd i Förenade kungariket och kunde följaktligen inte grunda någon rätt på den ovannämnda bestämmelsen i HC 510.

8 Abdulnasir Savas gjorde vid den nationella domstolen gällande att artikel 41 i tilläggsprotokollet ålade SSHD att pröva hans ansökan på grundval av artikel 21 i HC 510, som är tillämplig på alla personer som har tillåtits resa in i Förenade kungariket som turister, oberoende av vilken dag de har tillåtits resa in och av deras immigrationsstatus när ansökan ges in. Abdulnasir Savas hävdade sedan i andra hand att, även om man hade ansett att den nationella bestämmelsen inte var tillämplig på honom, borde hans ansökan om uppehållstillstånd ha prövats på grundval av ingressen och artikel 13 i avtalet samt av ovannämnda artikel 41. En sådan prövning skulle med nödvändighet ha lett till slutsatsen att utvisning under förevarande omständigheter skulle vara en oproportionerlig påföljd för den påstådda överträdelsen av den nationella immigrationslagstiftningen.

9 SSHD har för sin del uppgivit att avtalet inte kunde åberopas av en person som inte uppehåller sig lagligt på en medlemsstats territorium eller som inte på ett eller annat sätt enligt denna medlemsstats nationella lag hade rätt att ansöka om att få komma in på dess territorium. För övrigt har i vilket fall som helst ingen person i Abdulnasir Savas situation rätt att åberopa det ifrågavarande avtalet, med hänsyn till bestämmelsen i artikel 41 i tilläggsprotokollet. Denna bestämmelse har inte direkt effekt och kan inte ålägga Förenade kungariket att tillämpa de regler om etablering för turkiska medborgare som var i kraft den 1 januari 1973. SSHD har i andra hand gjort gällande att Abdulnasir Savas ansökan är ogrundad. Bestämmelsen i punkt 21 i HC 510 är bara tillämplig på dem som uppehåller sig lagligt i Förenade kungariket med turistvisum när de lämnar in sin ansökan. Enligt punkt 4 i HC 510 utgjorde underlåtenheten att respektera tidsfristen i inresevisumet i vilket fall som helst hinder för sökandens möjlighet att få till stånd en ändring av det ursprungliga uppehållstillståndet.(9) Slutligen kan inte utvisning vara en oproportionerlig påföljd för en utlänning som vida har överskridit den tidsfrist som anges i uppehållstillståndet, vilket Abdulnasir Savas har gjort.

II - Rättslig bedömning

10 Jag anser det lämpligt att som kommissionen har föreslagit börja undersökningen av förevarande mål med den andra av de frågor som den nationella domstolen har ställt om den eventuella direkta effekten av artikel 13 i avtalet och av artikel 41 i tilläggsprotokollet. Det är nämligen uppenbart att Abdulnasir Savas begäran skulle avslås om de bestämmelser han åberopar vid High Court inte vore avsedda att direkt reglera enskildas situation eller i varje fall att kunna göra det. Enligt domstolens fasta rättspraxis skall en bestämmelse i ett avtal som gemenskapen har ingått med tredje land anses vara direkt tillämplig om den, med hänsyn till dess ordalydelse samt till avtalets syfte och art, innebär en klar och precis skyldighet, vars fullgörande eller verkningar inte är beroende av att det utfärdas ytterligare rättsakter.(10)

11 För det första är jag överens med kommissionen och alla de regeringar som har intervenerat i målet vid domstolen om att artikel 13 i avtalet (se ovan punkt 2) huvudsakligen är av programförklaringskaraktär. I denna artikel erinras bara om de principer som Turkiet, medlemsstaterna och gemenskapen har kommit överens om att vägledas av för att etappvis och sinsemellan införa etableringsfrihet för gemenskapens och Turkiets medborgare. Det är inte av en slump som domstolen i domen i målet Demirel har ansett att bestämmelserna i artikel 12 i avtalet - som rör den fria rörligheten för arbetstagare och vars text är baserad just på ovannämnda artikel 13 (se nedan fotnot 17) - inte utgör gemenskapsrättsliga regler som är direkt tillämpliga i medlemsstaternas rättsordningar.(11)

12 Vad gäller innehållet i artikel 41 i tilläggsprotokollet är bestämmelsen i punkt 2 i denna också av ren programförklaringskaraktär, i och med att den bara anger associeringsrådets befogenheter att i enlighet med principerna i artikel 13 i avtalet och för varje typ av verksamhet fastställa tidsplanen för och den närmare utformningen av de fördragsslutande parternas gradvisa avskaffande av begränsningarna av etableringsrätten mellan parterna. Den fastställer inte heller någon tidsfrist för associeringsrådets utövande av denna befogenhet.(12)

Ovannämnda artikel 41.1 (se ovan punkt 3) utgör tvärtom en så kallad standstill-klausul (som även gäller det fria tillhandahållandet av tjänster) som är fullt jämförbar med den i artikel 53 i fördraget, vilken (innan den upphävdes genom Amsterdamfördraget) fanns i kapitel 2 i avdelning III, om etableringsrätt. Domstolen har i domen i målet Costa apropå den sistnämnda artikeln konstaterat följande: "Den skyldighet som staterna således har accepterat består rättsligt i en skyldighet att endast inta en passiv hållning. Den är inte förenad med något villkor och inte heller för sitt genomförande eller sin verkan beroende av någon rättsakt från vare sig staterna eller kommissionen. Den är således fullständig och rättsligt genomförd och kan följaktligen ha direkt effekt i förhållandet mellan medlemsstaterna och de enskilda. Ett så uttryckligen framställt förbud, som med fördraget trädde i kraft i hela gemenskapen och därmed ingår i medlemsstaternas rättssystem, utgör redan lag i dessa stater och berör direkt [deras] medborgare, för vilka förbudet har skapat individuella rättigheter som det åligger de nationella domstolarna att skydda."(13) Liknande hänsynstaganden krävs enligt min åsikt i fråga om artikel 41.1 i tilläggsprotokollet. I den artikeln föreskrivs i verkligheten också en klar och precis skyldighet att prestera resultat. Varje berörd person kan på grund av bestämmelsens natur åberopa den vid de nationella domstolarna för att förklara de regler olagliga, och följaktligen otillämpliga, som eventuellt har antagits av en medlemsstat för att införa andra begränsningar av turkiska medborgares etablering på dess territorium än dem som fanns den 1 januari 1973.(14)

13 Det faktum att ovannämnda artikel 41.1 kan reglera enskildas situation direkt verkar för övrigt inte motsägas av vad som framkommit vid granskningen av syftet med och arten av det avtal i vilket bestämmelsen ingår. Avsikten med avtalet är faktiskt att skapa en associering vars syfte är att främja ett fortgående och balanserat stärkande av handeln och de ekonomiska förbindelserna mellan de avtalsslutande parterna - bland annat inom området för den verksamhet som bedrivs av egenföretagare, genom att stegvis undanröja inskränkningar i etableringsfriheten - i syfte att förbättra det turkiska folkets sysselsättningsnivå och levnadsstandard, för att senare underlätta Turkiets anslutning till gemenskapen (se ovan punkt 2). Det faktum att avtalet huvudsakligen syftar till att främja den ekonomiska utvecklingen i Turkiet och följaktligen innebär en obalans i gemenskapens förpliktelser gentemot detta tredje land kan inte utgöra hinder för att dess bestämmelser blir direkt tillämpliga.(15) Beträffande den andra frågan drar jag följaktligen slutsatsen att det i artikel 41.1 i tilläggsprotokollet - till skillnad från artikel 13 i avtalet - formuleras en regel som är tillräckligt precis och ovillkorlig för att den skall kunna tillämpas direkt av den nationella domstolen i den mån den kan reglera enskildas rättsliga situation.

14 Jag övergår nu till den första och den tredje frågan som ställts av High Court of Justice och vars text återfinns ovan (se punkt 1). Jag skulle vilja föreslå att domstolen undersöker dem tillsammans. Dessa frågor gör det nödvändigt att definiera innehållet i de rättigheter som en person i Abdulnasir Savas situation lagligt kan åberopa på grundval av artikel 41.1 i tilläggsprotokollet. Enligt sökanden hänvisar den ovan nämnda bestämmelsen till alla regler i artikel 52 i fördraget tillsammans, som de senare har preciserats i domstolens rättspraxis. Det verkar som om Abdulnasir Savas vill göra gällande att de turkiska arbetstagarnas situation är fullt likställd med gemenskapsmedborgarnas vad beträffar åtnjutandet av etableringsfrihet i medlemsstaterna och reglerna om den nationella behandlingen. Och eftersom utövandet av den ifrågavarande friheten i förevarande mål med nödvändighet förutsätter att den migrerande turkiske arbetstagaren har rätt till vistelse i etableringslandet,(16) har sökanden gjort gällande att han inte kan utvisas (och det gäller indirekt hans maka), även om det vore motiverat - som det är i förevarande fall - av att såväl inresevisumets giltighetstid som förbudet i detta mot att arbeta inte har respekterats. Följaktligen bör den nationella domstolens första och tredje fråga enligt Abdulnasir Savas besvaras jakande.

15 Abdulnasir Savas argument är dock inte övertygande. Artikel 41.1 i tilläggsprotokollet ger inte turkiska medborgare direkt fullständig och ovillkorlig rätt att uppta och bedriva förvärvsverksamhet som egenföretagare eller bilda och driva företag i medlemsländerna, på de villkor som anges i värdlandets lagstiftning för de egna medborgarna. Faktum är att inom ramen för de bestämmelser som reglerar associeringen mellan EEG och Turkiet finns det ingen bestämmelse som motsvarar den i artikel 52 i det system som inrättas genom fördraget. Det är sant att de avtalsslutande parterna har åtagit sig att genomföra etableringsfrihet mellan sig, och för detta ändamål vägledas av de relevanta bestämmelserna i fördraget. Associeringsrådet har emellertid, till skillnad från vad som var fallet med den fria rörligheten för arbetstagare,(17) underlåtit att fatta beslut om tidsplanen för och den närmare utformningen av det gradvisa avskaffandet av begränsningarna av den ifrågavarande rätten, vid genomförandet av programförklaringen i avtalet (se artikel 41.2 i tilläggsprotokollet). Den bestämmelse med direkt effekt som återfinns i ovannämnda artikel 41.1 kan följaktligen inte utgöra någon grund för Abdulnasir Savas begäran, enligt vilken behandlingen av turkiska yrkesutövare och näringsidkare borde vara fullt anpassad till de principer som fastställts i fördraget beträffande etableringsrätten.

16 Det finns en annan aspekt som inte heller kan negligeras. Trots att den behandling som ges turkiska migrerande arbetstagare, när det gäller den fria rörligheten för arbetstagare, enligt domstolens rättspraxis i möjligaste mån skall vägledas av de principer som erkänns i artiklarna 48, 49 och 50 i fördraget, är det enbart de arbetstagare som uppfyller villkoren i beslut nr 1/80 (det vill säga de som tillhör den reguljära arbetsmarknaden i värdmedlemsstaten och har haft laglig anställning i denna medlemsstat)(18) som omfattas av dessa bestämmelser och därmed de rättigheter som motsvarar dem som är fastställda i fördraget. Domstolen har i det avseendet klargjort att "turkiska arbetstagare, i motsats till medborgare i medlemsstaterna, inte har rätt att röra sig fritt inom gemenskapen utan enbart åtnjuter vissa rättigheter i den mottagande medlemsstat på vars område de lagligen inrest och där de haft laglig anställning under en bestämd tid"(19). Det har med andra ord inte bestritts att de turkiska arbetstagarnas situation tack vare avtalet förvisso är annorlunda än medborgarnas i andra tredje länder. Det betyder dock inte att avtalet, i det sammanhang som avses i förevarande fall, har avsett att göra de turkiska arbetstagarnas situation likvärdig med gemenskapsarbetstagarnas situation, särskilt med tanke på rätten att komma in på en medlemsstats territorium och rätten att uppehålla sig där, rätten att få sitt arbetstillstånd förnyat och att utöva valfri avlönad verksamhet.(20) Detta förstärks av att domstolen flera gånger har erkänt att reglerna om associeringen mellan EEG och Turkiet inte inkräktar på medlemsstaternas befogenhet att reglera såväl turkiska medborgares inresa till deras territorium som villkoren för deras första anställning.(21)

Det viktiga vad gäller detta förslag till avgörande är att principen om icke-likställdhet, som gäller för turkiska arbetstagare, skall tillämpas a fortiori, av ovan anförda skäl (se punkt 15), på turkiska medborgare som avser att emigrera till gemenskapen för att där bedriva förvärvsverksamhet som egenföretagare. Artikel 41.1 i tilläggsprotokollet skyddar visserligen genom sin direkta effekt de migrerande turkiska arbetstagare som bedriver sin förvärvsverksamhet som egenföretagare, dock enbart i den meningen att den förbjuder medlemsstaterna att efter dess ikraftträdande införa eventuella nya begränsningar, som underkastar etablering av turkiska yrkesutövare och näringsidkare mindre gynnsamma regler än den behandling som tidigare föreskrivits. De avtalsslutande parterna har följaktligen med avtalet och tilläggsprotokollet inte ändrat de inskränkningar i den ifrågavarande friheten som förelåg redan den 1 januari 1973 (med undantag för den eventuella inverkan på det området av den allmänna principen om icke-diskriminering som fastställts i artikel 9 i avtalet, se nedan, punkterna 18-20). De har enbart åtagit sig att avskaffa dem gradvis. Detta åtagande har dock inte fullgjorts. Medlemsstaterna har följaktligen enligt min mening i fråga om etablering behållit en i allt väsentligt ovillkorlig befogenhet att reglera de turkiska medborgarnas inresa och vistelse på det egna territoriet, villkoren för deras integrering på den inhemska arbetsmarknaden (se ovan fotnot 21), liksom situationen för de turkiska arbetstagare som redan är vederbörligen integrerade på denna marknad som egenföretagare eller näringsidkare. Jag drar följaktligen slutsatsen att Abdulnasir Savas inte kan åberopa bestämmelsen med direkt effekt i artikel 41.1 i tilläggsprotokollet som grund för de etableringsrättigheter som han har gjort gällande (och den uppehållsrätt som uppenbarligen bara är en följd av dessa) på brittiskt territorium.

17 Kommissionen har gjort gällande att ingen i sökandens situation kan åberopa någon rättighet med stöd av ovannämnda artikel 41.1, även om han uppehåller sig lagligt i värdmedlemsstaten enligt den nationella rätten. Jag för min del delar den åsikten. Jag kan faktiskt inte komma fram till den slutsats som de nationella regeringar som har avgivit yttranden i förevarande mål samstämmigt har gjort. Enligt dessa är det så att om en turkisk arbetstagare uppehåller sig i värdmedlemsstaten med stöd av en laglig handling enligt den nationella rätten, är detta relevant för bedömningen av den ifrågavarande anställningens laglighet, vilken är ett villkor för den turkiske migrerande arbetstagarens möjlighet att åtnjuta de specifika rättigheter som fastställts i artikel 6.1 i beslut nr 1/80.(22) Den sortens resonemang är tillämpligt i fråga om avlönat arbete. Men som vi vet har associeringsrådet inte genomfört alla bestämmelserna i avtalet vad gäller etableringsfrihet. Med hänsyn till denna overksamhet verkar det inte möjligt att på en egenföretagare tillämpa den princip som genomsyrar reglerna för den fria rörligheten för arbetstagare i det system som fastställs i associeringen mellan EEG och Turkiet, enligt vilket lagligheten av den migrerande arbetstagarens anställning i värdlandet medför att denne ovillkorligt tillerkänns vissa subjektiva rättigheter som förtjänar att skyddas. Närmare bestämt, resultatet av den tolkning av artikel 41.1 i tilläggsprotokollet som jag föreslår domstolen skulle logiskt sett inte vara annorlunda om makarna Savas hade ansökt hos de brittiska myndigheterna om uppehållstillstånd i Förenade kungariket innan deras inresevisum löpte ut, under den tid då de hade laglig rätt att vistas i landet.

18 Jag skulle nu för att vara fullständig vilja lägga till en fundering beträffande en aspekt av förevarande mål, som jag hittills inte har behandlat. Skulle en person som befinner sig i samma situation som sökanden kunna åberopa den allmänna principen om icke-diskriminering på grund av nationalitet som fastställs i artikel 9 i avtalet för att göra gällande sin rätt att etablera sig och bosätta sig i värdlandet, ven utan att behöva det individuella tillstånd som SSHD utställer i enlighet med punkt 21 i HC 510? I artikel 9 i avdelning II i avtalet (rubricerat Övergångsfasens genomförande) föreskrivs följande: "De avtalsslutande parterna är ense om att inom tillämpningsområdet för detta avtal, och utan att det påverkar tillämpningen av andra särskilda bestämmelser som antas med stöd av artikel 8, skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden i enlighet med den princip som anges i artikel 7 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen" (artikel 6 i EG-fördraget, nu artikel 12 EG i ändrad lydelse).(23)

Vid en första anblick skulle man, av flera skäl, kunna tro att ovannämnda texter kan tillämpas i förevarande mål. För det första har den princip om likabehandling som fastställs i allmänna ordalag i avtalet valören av en instrumentell regel, inte en materiell regel. Det är följaktligen genom att hänvisa till medlemsstaternas tillämpning av andra normativa bestämmelser på situationer som föreskrivs och regleras i konventioner, som ovannämnda artikel 9 ålägger dem skyldigheten att inte behandla sina egna medborgare och de turkiska medborgare som är bosatta på den ifrågavarande statens territorium olika, om det inte finns en logisk och lämplig motivering. Dessutom hör den ifrågavarande etableringsfriheten i målet i den nationella domstolen till de områden som omfattas av avtalet.(24) Slutligen bör den redan flera gånger omnämnda artikel 21 i HC 510 tolkas så att bara personer som är medborgare i tredje land, och som har tillåtits resa in i en medlemsstat med turistvisum, måste ha ett administrativt tillstånd från SSHD för att etablera sig i Förenade kungariket i syfte att bedriva verksamhet som näringsidkare.(25) Det är därför som det verkar som om Abdulnasir Savas situation hör till det område där den nämnda skyldigheten till likabehandling kan verka direkt. Den rätt till etablering och vistelse som han har åberopat anses följa av den kombinerade tillämpningen av principen om icke-diskriminering och den brittiska immigrationslagstiftningen, som tycks tillåta brittiska medborgare och gemenskapsmedborgare att bilda och driva företag utan att de behöver ha tillstånd från polisen ad hoc. Det skulle därför vara tillräckligt att erkänna att artikel 9 i avtalet är direkt tillämplig för att ge sökanden ett effektivt rättsligt skydd, i den mån de regler som gäller i Förenade kungariket ger upphov till en uppenbar diskriminering på grund av nationalitet till de turkiska medborgarnas nackdel.(26)

Det faktum att varken Abdulnasir Savas eller den nationella domstolen har hänvisat till bestämmelsen i ovannämnda artikel 9 utesluter inte att frågan om diskriminering undersöks - vilket jag har gjort hypotetiskt ovan. Enligt domstolens fasta rättspraxis har domstolen rätt att även ta hänsyn till andra bestämmelser i gemenskapsrätten än dem som den nationella domstolen hänvisar till i sin begäran om förhandsavgörande och som verkar relevanta för en lösning av målet vid den nationella domstolen.(27)

19 I mitt tilläggsförslag till avgörande i målet Sürül,(28) efter avslutandet av det skriftliga förfarandet i förevarande mål, förklarade jag att bestämmelsen i artikel 9 i avtalet har direkt effekt i medlemsstaternas rättsordningar.(29) Jag föreslog att denna artikel skulle tolkas tillsammans med artiklarna 37 och 39 i tilläggsprotokollet(30) så att den hindrar en medlemsstat från att kräva att en turkisk medborgare i Sema Sürüls situation(31) skall inneha ett särskilt uppehållstillstånd som ger innehavaren rätt till stadigvarande bosättning på det nationella territoriet, som ett villkor för att bevilja en sådan familjeförmån som bidrag och tilläggsbelopp för barn som föreskrivs i tysk lagstiftning, när det inte krävs någon sådan handling av de egna medborgare som är bosatta på denna medlemsstats territorium.(32)

20 Till skillnad från vad som var fallet i målet Sürül anser jag dock inte att tillämpningen av det allmänna förbud mot diskriminering på grund av nationalitet som åläggs medlemsstaterna och Turkiet i avtalet medför att Abdulnasir Savas fordran att få det begärda uppehållstillståndet som om han vore brittisk medborgare eller, i varje fall, gemenskapsmedborgare bör uppfyllas. Jag vill därmed inte påstå att rätten till etablering och vistelse inte i princip kan omfattas av tillämpningsområdet för förbudet på grund av nationalitet. När man undersöker frågan huruvida den annorlunda behandling som den brittiska lagstiftningen ger dem som befinner sig i samma situation som sökanden i förevarande mål utgör "diskriminering på grund av nationalitet" enligt artikel 9 i avtalet, anser jag dock att man inte bör förbise en grundläggande princip som jag redan flera gånger har hänvisat till,(33) nämligen att den komplexa ställning som avtalet ger de turkiska medborgarna inte allmänt kan anses vara likvärdig med den som gemenskapsmedborgarna åtnjuter enligt fördraget. För att var och en av medlemsstaterna skall kunna behålla kontrollen över migrationsflödet in på sitt eget territorium avgörs inresevillkoren för turkiska migrerande arbetstagare enbart av nationell lag, och de berörda personernas möjlighet att få arbetstillstånd beror uteslutande på om deras situation är reguljär ur uppehållsrättslig synvinkel. Det är ett kriterium som domstolen har utarbetat vid tolkningen av artikel 6 i beslut nr 1/80 (se ovan fotnot 18), men som man inte kan underlåta att tillämpa även på etableringsfriheten. Som de brittiska myndigheterna med rätta har påpekat, syftar nämligen de rättigheter som tillerkänns de turkiska medborgarna inom ramen för det system som upprättats genom associeringen mellan EEG och Turkiet uteslutande till att möjliggöra en bättre integrering i värdmedlemsstatens sociala och ekonomiska struktur av de migrerande arbetstagare som redan vistas lagligt på dess territorium som arbetstagare (anställda eller egenföretagare) eller dessa arbetstagares familjemedlemmar.(34) Så är uppenbarligen inte fallet med sökanden i förevarande mål, som har föredragit att etablera sig de facto i smyg och sedan begära en reglering av sin situation på grundval av fullbordat faktum. Enligt min mening bör därför en turkisk medborgare som, liksom Abdulnasir Savas, har fått tillstånd att komma in i och vistas på en medlemsstats territorium under en kort period som turist, med förbehåll för ett absolut förbud att arbeta, och som i stället har stannat kvar i denna medlemsstat i hemlighet tillräckligt länge för att bilda och driva företag, inte kunna göra gällande bestämmelserna i artikel 9 i avtalet i syfte att tillerkännas rätt att etablera sig i en medlemsstat utan det föregående tillstånd från utlänningspolisen som föreskrivs i den nationella lagen.

21 Eftersom jag föreslår att domstolen skall besvara den nationella domstolens första och tredje fråga nekande, behöver det knappast påpekas att de återstående tolkningsfrågorna inte behöver undersökas.

III - Förslag till avgörande

Av ovan angivna skäl föreslår jag att domstolen besvarar tolkningsfrågorna från High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division, på följande sätt:

"Artikel 13 i avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, som undertecknades den 12 september 1963 i Ankara av Republiken Turkiet å ena sidan och av medlemsstaterna i EEG och gemenskapen å andra sidan, utgör inte en gemenskapsrättslig regel med direkt effekt i medlemsstaternas nationella rättsordningar. Enligt artikel 41.1 i tilläggsprotokollet, som undertecknades av de avtalsslutande parterna den 23 november 1970 i Bryssel och bifogades det ifrågavarande avtalet, åläggs medlemsstaterna en klar, precis och ovillkorlig skyldighet att inte införa andra inskränkningar av turkiska medborgares etableringsfrihet än dem som redan fanns den 1 januari 1973. Ovannämnda artikel 41.1 medför varken rätt att etablera sig eller rätt att uppehålla sig för en turkisk medborgare som har stannat kvar på en medlemsstats territorium efter utgången av giltighetstiden för ett regelrätt turistvisum i strid med denna medlemsstats immigrationslagstiftning och som där har bedrivit verksamhet som egenföretagare. Under ovannämnda omständigheter utgör den ifrågavarande bestämmelsen följaktligen inte hinder för myndigheterna i värdmedlemsstaten att, med stöd av den relevanta lagstiftning som var tillämplig den 1 januari 1973, neka den turkiske migrerande arbetstagaren tillstånd att stanna kvar på dess territorium."

(1) - EGT 217, 1964, s. 3685.

(2) - Se ingressen och artikel 2.1 i avtalet.

(3) - Se dom av den 30 september 1987 i mål 12/86, Demirel (REG. 1987, s. 3719; svensk specialutgåva, volym 9, s. 175), punkt 15.

(4) - Beslut av den 22 december 1995 om genomförande av den slutgiltiga fasen av tullunionen (EGT L 35, 1996, s. 1).

(5) - Artikel 52 i EG-fördraget har nu blivit artikel 43 EG i ändrad lydelse, artikel 53 i EG-fördraget är upphävd genom Amsterdamfördraget, artikel 54 i EG-fördraget har nu blivit artikel 44 EG i ändrad lydelse, artikel 55 i EG-fördraget har nu blivit artikel 45 EG, artikel 56 i EG-fördraget har nu blivit artikel 46 EG i ändrad lydelse, och artikel 58 i EG-fördraget har nu blivit artikel 48 EG.

(6) - EGT L 293, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 1, s. 130.

(7) - Texten till artikel 13 i det ifrågavarande avtalet framgår av punkt 2 ovan. Av artikel 14 framgår följande: "De avtalsslutande parterna skall vägledas av artiklarna 55, 56 och 58-65 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen för att undanröja inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster mellan sig." Artikel 59 i EG-fördraget har nu blivit artikel 49 EG i ändrad lydelse, artikel 60 i EG-fördraget har nu blivit artikel 50 EG, artikel 61 i EG-fördraget har nu blivit artikel 51 EG i ändrad lydelse, artikel 62 i EG-fördraget har upphävts genom Amsterdamfördraget, artiklarna 63 och 64 i EG-fördraget har nu blivit artiklarna 52 EG och 53 EG i ändrad lydelse, och artikel 65 i EG-fördraget har nu blivit artikel 54 EG. Associeringsrådet - sammansatt av å ena sidan medlemmar av medlemsstaternas regeringar, rådet och kommissionen, och å andra sidan medlemmar av Turkiets regering - inrättades genom artikel 6 i avtalet. Enligt artikel 22.1 i detta avtal har "associeringsrådet ... befogenhet att fatta beslut för att genomföra avtalets mål och i de fall som föreskrivs i detta. Vardera parten är skyldig att vidta nödvändiga åtgärder för att genomföra de beslut som fattats ... "

(8) - Av punkt 21 i HC 510 framgår följande: "Personer som har tillåtits att resa in i Förenade kungariket som turister kan hos Secretary of State ansöka om att få etablera sig där för att starta rörelse, antingen som näringsidkare eller som bolagsmän i ett nytt eller i ett redan existerande bolag. Varje sådan ansökan skall prövas med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Tillståndet beror på olika faktorer, bland annat bevis för att sökanden kommer att tillföra företaget egna tillgångar, i förhållande till sitt deltagande, att han kommer att kunna bära sin andel av eventuella skulder som företaget kan ådra sig och att hans andel av vinsten är tillräcklig för att försörja honom och de personer vars försörjning han ansvarar för. Sökandens roll i företaget får inte vara ett dolt anställningsförhållande och det skall klart framgå att han inte behöver komplettera sin verksamhet i företaget med en anställning för vilken arbetstillstånd krävs. ... När tillståndet har beviljats får sökandens vistelse förlängas till tolv månader, med villkor som innebär att dennes frihet att ta anställning begränsas. En person som har fått tillstånd att bedriva affärsverksamhet på grundval av sin första ansökan kan beviljas en lämplig förlängning av sitt uppehållstillstånd om ovannämnda villkor fortfarande föreligger vid slutet av den först beviljade perioden."

(9) - I artikel 4 i HC 510 angående förlängning eller ändring av uppehållstillstånd angavs följande: "I följande artiklar anges de huvudkategorier av personer som kan få tidsbegränsat inresetillstånd [i Förenade kungariket] och som kan ansöka om ändring av sitt tillstånd samt de principer som skall gälla vid behandling av deras ansökningar, eller vid ändring av deras tillstånd. Vid beslut i dessa frågor skall hänsyn tas till alla omständigheter av betydelse. Det faktum att sökanden uppfyller de formella villkoren i dessa bestämmelser för att vistas eller förlänga sin vistelse i den ifrågavarande egenskapen är inte avgörande för att bevilja ansökan. Det är till exempel av betydelse om den berörda personen har respekterat den tidsfrist och de villkor enligt vilka han beviljades inresa, om det på grund av hans karaktär, uppträdande eller umgänge inte är önskvärt att han får uppehållstillstånd, om han utgör en fara för den allmänna säkerheten, eller, för det fall att han har fått uppehållstillstånd för den begärda perioden, om han inte kan utlämnas till ett annat land."

(10) - Se bland annat domen i målet Demirel (ovan fotnot 3), punkt 14, dom av den 31 januari 1991 i mål C-18/90, Kziber (REG 1991, s. I-199; svensk specialutgåva, tillägg, s. 9), punkt 15, av den 16 juni 1998 i mål C-162/96, Racke (REG 1998, s. I-3655), punkt 31, och av den 4 maj 1999 i mål C-262/96, Sürül (REG 1999, s. I-2685), punkt 60.

(11) - Se domen i målet Demirel (ovan fotnot 3), punkterna 19-25.

(12) - Till skillnad från vad som anges i artikel 36 i tilläggsprotokollet om det etappvisa genomförandet av den fria rörligheten för arbetstagare (se nedan fotnot 17).

(13) - Se dom av den 15 juli 1964 i mål 6/64, Costa (REG 1964, s. 1141; svensk specialutgåva, volym 1, s. 211), särskilt s. 1163.

(14) - Se även dom av den 20 september 1990 i mål C-192/89, Sevince (REG 1990, s. I-3461; svensk specialutgåva, volym 10, s. 507), genom vilken domstolen bland annat har erkänt den direkta effekten av de så kallade standstill-klausulerna när det gäller införandet av nya restriktioner i fråga om rätten att ta anställning för arbetstagare, som lagligen uppehåller sig och arbetar i de avtalsslutande stater som förekommer i artikel 7 i beslut nr 2/76 av den 20 december 1976 om genomförandet av artikel 12 i Ankaraavtalet och i artikel 13 i beslut nr 1/80 av den 19 september 1980 om associeringens utveckling, som antogs av det genom associeringsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet inrättade associeringsrådet (inget av dessa två beslut har offentliggjorts i EGT).

(15) - Se domen i målet Sürül (ovan fotnot 10), punkterna 69-72.

(16) - Se till exempel domen i målet Sevince (ovan fotnot 14), punkt 29, och dom av den 16 december 1992 i mål C-237/91, Kus (REG 1992, s. I-6781; svensk specialutgåva, volym 13, s. 243), punkt 29. Se även dom av den 8 april 1976 i mål 48/75, Royer (REG 1976, s. 497; svensk specialutgåva, volym 3, s. 73), punkt 27, av den 12 december 1990 i mål C-100/89 och C-101/89, Kaefer och Procacci (REG 1990, s. I-4647), punkt 19, och av den 7 juli 1992 i mål C-370/90, Singh (REG 1992, s. I-4265; svensk specialutgåva, volym 13, s. 19), punkt 17. Omvänt är det, i frånvaro av en speciell bestämmelse som tillerkänner turkiska arbetstagare rätt att vistas på en medlemsstats territorium efter att där ha utövat ett arbete, så att eftersom uppehållsrätten för en turkisk medborgare - såsom den underförstått men nödvändigtvis garanteras av artikel 6 i beslut nr 1/80 (se nedan fotnot 18) - förutsätter utövandet av ett reguljärt arbete försvinner den om han senare blir totalt och permanent arbetsoförmögen (se dom av den 6 juni 1995 i mål C-434/93, Bozkurt (REG 1995, s. I-1475), punkt 40).

(17) - Se särskilt de ovannämnda besluten nr 2/76 och 1/80 (se ovan fotnot 14), som antogs av associeringsrådet för att genomföra artikel 12 i avtalet och artikel 36 i tilläggsprotokollet. Enligt artikel 12 i avtalet skall "de avtalsslutande parterna ... vägledas av artiklarna 48, 49 och 50 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen för att stegvis genomföra fri rörlighet för arbetstagare mellan sig". Artiklarna 48 och 49 i EG-fördraget har nu blivit artiklarna 39 EG och 40 EG i ändrad lydelse och artikel 50 i EG-fördraget har nu blivit artikel 41 EG. I artikel 36 i tilläggsprotokollet föreskrivs att den fria rörligheten för arbetstagare mellan gemenskapens medlemsstater och Turkiet skall genomföras etappvis enligt principerna i artikel 12 i avtalet, mellan utgången av det tolfte och utgången av det tjugoandra året efter ikraftträdandet av det nämnda avtalet. I synnerhet artikel 1 i beslut nr 2/76 utgör en första etapp i genomförandet av den fria rörligheten för arbetstagare mellan gemenskapen och Turkiet, en etapp vars varaktighet har fastställts till fyra år från och med den 1 december 1976. Genom beslut nr 1/80 har associeringsrådet försökt förbättra det system som arbetstagarna och deras familjemedlemmar åtnjuter i förhållande till det system som associeringsrådet införde genom beslut nr 2/76 (se tredje punkten i ingressen). Se även associeringsrådets beslut nr 3/80 av den 19 september 1980 om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas medlemsstaters system för social trygghet på turkiska arbetstagare och deras familjemedlemmar (EGT C 110, 1983, s. 60), som antogs med stöd av artikel 39 i tilläggsprotokollet.

(18) - Se till exempel domen i målet Bozkurt (ovan fotnot 16), punkt 20, och dom av den 23 januari 1997 i mål C-171/95, Tetik (REG 1997, s. I-329), punkterna 20 och 28. Enligt domstolen har medlemsstaterna således inte rätt att villkora eller begränsa tillämpningen på turkiska arbetstagare av de bestämda rättigheter som de turkiska medborgare som uppfyller villkoren har enligt beslut nr 1/80 (se till exempel dom av den 30 september 1997 i mål C-36/96, Günaydin (REG 1997, s. I-5143), punkt 39, och i mål C-98/96, Ertanir (REG 1997, s. I-5179), punkt 57. Jag erinrar om att bestämmelserna i avsnitt 1 ("Frågor om arbetstagares anställning och fria rörlighet") i kapitel II ("Sociala bestämmelser") i beslut 1/80 - om rätt till anställning i värdmedlemsstaten för turkiska arbetstagare som har haft reguljär anställning i en viss tid (artikel 6) och deras familjemedlemmar (artikel 7) på den medlemsstatens territorium - utgör ytterligare en etapp i genomförandet av den fria rörligheten för arbetstagare. Ovannämnda artikel 6.1 har följande lydelse: "Med undantag för bestämmelserna i artikel 7 om familjemedlemmars rätt till anställning har en turkisk arbetstagare på den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat - rätt att efter ett års reguljär anställning i denna medlemsstat få sitt arbetstillstånd förnyat hos samma arbetsgivare om han har anställning, - rätt att efter tre års reguljär anställning, med undantag för det företräde som skall ges arbetstagare från gemenskapens medlemsstater, i denna medlemsstat inom samma yrke besvara ett erbjudande om anställning från valfri arbetsgivare som görs under normala förhållanden och som registrerats hos arbetsförmedlingen i denna medlemsstat, - rätt att efter fyra års reguljär anställning i denna medlemsstat utöva valfri avlönad verksamhet." Enligt fast rättspraxis förutsätter en reguljär anställning i den mening som avses i artikel 6.1 i beslut nr 1/80 - som skall bedömas med hänsyn till lagstiftningen i den mottagande staten, vilken reglerar under vilka villkor en turkisk medborgare får komma till landet och arbeta (se domen i målet Bozkurt, ovan fotnot 16, punkt 27) - en varaktig och inte endast tillfällig situation på arbetsmarknaden i en medlemsstat och innebär följaktligen förekomsten av en oomtvistad uppehållsrätt (se till exempel domen i målet Sevince, ovan fotnot 14, punkt 30, och i målet Kus, ovan fotnot 16, punkterna 12 och 22). Enligt domstolen kan följaktligen inte anställningsperioder anses som reguljära om de har fullgjorts efter det att den berörda personen har fått ett uppehållstillstånd som han har fått enbart på grund av vilseledande (oriktiga uppgifter) och som efter upptäckt har givit upphov till att den ansvariga personen har dömts och att det ifrågavarande tillståndet har återkallats. Sådana anställningsperioder, under vilka den turkiske migrerande arbetstagaren inte har haft något giltigt uppehållstillstånd, kan faktiskt inte anses grundade på en stabil och säker situation och skall anses vara av tillfällig art. Under sådana omständigheter kan inte heller den anställning som den berörda personen har haft ge upphov till rättigheter eller motivera berättigade förväntningar för hans del (se dom av den 5 juni 1997 i mål C-285/95, Kol (REG 1997, s. I-3069), punkterna 21 och 25-29).

(19) - Se domen i målet Tetik (ovan fotnot 18), punkt 29.

(20) - Se förslag till avgörande föredraget av generaladvokaten Darmon den 12 juli 1994 i målet Eroglu (dom av den 5 oktober 1994 i mål C-355/93, REG 1994, s. I-5113), punkterna 23-25. Generaladvokaten har visserligen medgivit att eftersom det ifrågavarande avtalet, baserat på artikel 48 i fördraget, "gradvis utökar tillämpningsområdet för en av de grundläggande friheterna i gemenskapen, nämligen tillträdet till arbetsmarknaden, till de turkiska medborgarna, och således har samma syfte som det i EEG-fördraget med avseende på gemenskapens medborgare", tenderade arbetstagarens ställning i den mening som avses i avtalet att närma sig motsvarande gemenskapsbegrepp. Generaladvokaten har dock av denna premiss bara dragit slutsatsen att begreppet arbetstagare som det framstår i avtalet - i avsaknad av varje tecken på en restriktiv tolkning - inte kan tolkas "mycket annorlunda" än begreppet arbetstagare som det framstår i domstolens rättspraxis.

(21) - Se till exempel domarna i målen Kus (ovan fotnot 16), punkt 25, samt Günaydin och Ertanir (ovan fotnot 18), punkt 23, om beslut nr 1/80 (ovan fotnot 14), som i artikel 6 (se nedan fotnot 22) enligt domstolen enbart innebär en reglering av situationen för de turkiska arbetstagare som redan är vederbörligen integrerade på värdmedlemsstatens arbetsmarknad. Det är samma sak med artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 som, samtidigt som den ger familjemedlemmar till en turkisk arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat rätt att inneha en anställning efter det att de har varit lagligt bosatta där en viss tid. Därigenom påverkas emellertid inte den berörda medlemsstatens befogenhet att tillåta de berörda att förena sig med den reguljärt anställde turkiske arbetstagaren, att reglera deras vistelse tills de har rätt att anta erbjudanden om anställning eller att i förekommande fall tillåta dessa att, på villkor som medlemsstaten själv fastslår, inneha en anställning innan den inledande treårsperiod som föreskrivs i den första strecksatsen har fullgjorts (se dom av den 17 april 1997 i mål C-351/95, Kadiman (REG 1997, s. I-2133), punkt 32).

(22) - Se ovan fotnot 18 och motsvarande avsnitt i texten.

(23) - I ovannämnda artikel 8 föreskrivs följande: "För att genomföra de i artikel 4 fastställda målen [det vill säga det gradvisa upprättandet av en tullunion mellan Turkiet och gemenskapen samt tillnärmningen av Turkiets och gemenskapens ekonomiska politik för att garantera att associeringen och utvecklingen av de för associeringen nödvändiga gemensamma åtgärderna fungerar på ett riktigt sätt], beslutar associeringsrådet ... villkoren, formerna och hastigheten för genomförandet av bestämmelserna på de områden, behandlade i Fördraget om upprättandet av gemenskapen, som skall beaktas, i synnerhet de som anges i denna del, samt varje skyddsklausul som kan komma att krävas."

(24) - Även om det inte är betydelselöst att tilläggsprotokollet inte har någon särskild bestämmelse som, i likhet med artikel 37, i fråga om den fria rörligheten för arbetstagare (se nedan fotnot 30) bekräftar medlemsstaternas skyldighet att garantera likabehandling av turkiska medborgare och medborgare i den ifrågavarande medlemsstaten med avseende på etableringsfriheten.

(25) - En inskränkning i etableringsfriheten som innebär att man gör rätten att bedriva en verksamhet som egenföretagare beroende av ett individuellt administrativt förhandstillstånd, som i en medlemsstats lagstiftning föreskrivs för utlänningar från något av gemenskapens medlemsländer som avser att etablera sig i detta land, ven om dessa medborgare uppfyller de villkor som fastställs i etableringslandets lagstiftning för de egna medborgarna, står klart i strid med de relevanta reglerna i fördraget, även om det ifrågavarande yrket hör till dem som är reglerade (se till exempel dom av den 28 juni 1977 i mål 11/77, Patrick, REG 1977, s. 1199; svensk specialutgåva, volym 3, s. 395, punkt 15).

(26) - Å andra sidan har jag redan noterat att det i avtalet saknas en bestämmelse som den i artikel 52 i fördraget som i fråga om etableringsfriheten utgör ett särskilt uttryck för den allmänna principen om icke-diskriminering på grund av nationalitet (se ovan punkt 15 och fotnot 24). När personer som inte åtnjuter det skydd som erbjuds genom en mer specifik regel i gemenskapsrätten blir föremål för orättvis diskriminering, kan följaktligen de nationella regler som strider mot skyldigheten till likabehandling förklaras strida mot artikel 9 i avtalet (se i tillämpliga delar det förslag till avgörande som föredrogs den 13 april 1989 av generaladvokaten Jacobs i målet kommissionen mot Grekland (dom av den 30 maj 1989 i mål 305/87, REG 1989, s. I-1461), punkt 14). Det är en fast princip i domstolens rättspraxis att artikel 6 i fördraget gäller självständigt endast i de situationer som regleras av gemenskapsrätten och för vilka fördraget inte fastställer några särskilda regler om icke-diskriminering på grund av nationalitet (se till exempel dom av den 20 oktober 1993 i de förenade målen C-92/92 och C-326/92, Phil Collins m.fl. (REG 1993, s. I-5145; svensk specialutgåva, volym 14, s. 351), av den 26 september 1996 i mål C-43/95, Data Delecta och Forsberg (REG 1996, s. I-4661) och av den 12 maj 1998 i mål C-85/96, Martínez Sala (REG 1998, s. I-2691), punkt 63.

(27) - Se till exempel dom av den 18 februari 1964 i de förenade målen 73/63 och 74/63, Internationale Crediet- en Handelsvereiniging Rotterdam (REG 1964, s. 1), av den 28 juni 1978 i mål 70/77, Simmenthal (REG 1978, s. 1453), av den 20 mars 1986 i mål 35/85, Tissier (REG 1986, s. 1207), av den 16 december 1992 i mål C-114/91, Claeys (REG 1992, s. I-6559), och av den 18 mars 1993 i mål C-280/91, Viessmann (REG 1993, s. I-971), punkt 15.

(28) - Förslag till avgörande föredraget den 17 december 1998 (REG 1998, s. I-2726).

(29) - Se a.st. punkterna 6-12.

(30) - I artikel 37 i tilläggsprotokollet åläggs varje medlemsstat (följaktligen utan krav på ömsesidighet för Turkiets del) att "gentemot de arbetstagare som är av turkisk nationalitet och som är anställda i gemenskapen tillämpa regler som vad gäller arbetsförhållanden och avlöning inte innebär någon diskriminering på grundval av nationalitet [jämfört med] de arbetstagare som är medborgare i någon av de andra medlemsstaterna". I artikel 39 föreskrivs att associeringsrådet skall "utfärda bestämmelser inom området för social trygghet för sådana arbetstagare av turkisk nationalitet som utvandrar från en medlemsstat till en annan eller invandrar från en medlemsstat till en annan, samt för deras familjer som är bosatta inom gemenskapen".

(31) - Det vill säga en turkisk medborgare som i) på grund av familjeanknytning har fått tillstånd att förenas med sin make, en turkisk medborgare som är bosatt på en medlemsstats territorium och som vid sidan av sina universitetsstudier utövar avlönad verksamhet som inte överstiger det högsta antalet arbetstimmar per vecka på grundval av ett tillfälligt arbetstillstånd, och ii) är lagligt bosatt i värdmedlemsstaten med sin make.

(32) - I den ovannämnda domen i målet Sürül (se ovan fotnot 10) har domstolen slutligen kommit fram till en liknande lösning genom att - som jag föreslog i mitt tidigare förslag till avgörande i detta mål, föredraget den 12 februari 1998 - grunda sig på artikel 3.1 i beslut nr 3/80, den regel som var föremål för den tyska domstolens begäran om förhandsavgörande. Domstolen har dessutom erinrat om att regeln om likabehandling i artikel 3.1 i beslut nr 3/80 föreskriver en precis skyldighet avseende det resultat som skall uppnås. Regeln är således av sådan art att den kan åberopas av en enskild vid en nationell domstol för att begära att denna skall göra avsteg från diskriminerande bestämmelser i en medlemsstats lagstiftning som för beviljande av en rättighet ställer krav som inte åläggs de egna medborgarna, utan att kompletterande tillämpningsåtgärder måste vidtas i det avseendet. I det avseendet erinrade domstolen om att artikel 3.1 i beslut nr 3/80 endast utgör det konkreta genomförandet inom det specifika området social trygghet av den allmänna princip om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet som stadgas i artikel 9 i avtalet, i vilken hänvisas till artikel 7 i EEG-fördraget (nu artikel 6 i EG-fördraget) (se domen i målet Sürül, ovan fotnot 10, punkterna 63 och 64).

(33) - Se ovan fotnoterna 20 och 21 samt motsvarande delar av texten.

(34) - Som till exempel en turkisk arbetstagare som åberopar förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet för att begära förlängning av sitt uppehållstillstånd i värdmedlemsstaten i syfte att fortsätta att bedriva en sjävständig verksamhet eller driva ett företag som redan har varit föremål för tillstånd enligt reglerna.