Preliminär utgåva

FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

NICHOLAS EMILIOU

föredraget den 1 december 2022( )

Mål C‑660/20

MK

mot

Lufthansa CityLine GmbH

(begäran om förhandsavgörande från Bundesarbeitsgericht (Federala arbetsdomstolen, Tyskland))

”Begäran om förhandsavgörande – Socialpolitik – Principen om icke-diskriminering av deltidsarbetande – Piloter – Principen om tidsproportionalitet – Högre ersättning för flygtjänsttimmar som överskrider ett månatligt gränsvärde – Gränsvärde som är detsamma för heltidsarbetande och deltidsarbetande piloter”





I. Inledning

1. MK är en pilot som är anställd på deltid (90 procent av heltidsarbete) av Lufthansa City Line. På grund av yrkets särskilda karaktär innebär deltidsanställningen för hans del att han beviljas extra lediga dagar per år. Det sker dock ingen minskning av antalet flygtjänsttimmar under hans arbetsdagar, under vilka han således arbetar som om han vore en heltidsarbetande pilot. Vad gäller ersättningen för dessa flygtjänsttimmar tillämpas tre förhöjda lönesatser för arbetstid som överskrider tre progressiva gränsvärden för antalet flygtjänsttimmar per månad. Dessa gränsvärden gäller enhetligt för alla piloter som är anställda av Lufthansa CityLine, oavsett om de är heltids- eller deltidsanställda.

2. MK ansåg att tillämpningen av dessa gränsvärden ledde till att han behandlades mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande i den mening som avses i den tyska lagstiftning som införlivade ramavtalet om deltidsarbete (nedan kallat ramavtalet).( ) Han väckte därför talan mot Lufthansa CityLine för att få ut mellanskillnaden mellan den lön han erhållit och den lön han hävdar att han skulle ha fått om de omtvistade gränsvärdena hade sänkts i proportion till hans deltidsanställning.

3. Domstolen i första instans biföll talan. MK:s talan ogillades dock efter överklagande. Bundesarbeitsgericht (Federala arbetsdomstolen, Tyskland), som har att pröva MK:s överklagande i en rättsfråga, hyser tvivel om huruvida de ifrågavarande enhetliga gränsvärdena faktiskt leder till att MK behandlas mindre förmånligt i den mening som avses i ramavtalet. Mot bakgrund av EU-domstolens praxis och med hänsyn till de tvivel som framkommit i nationell rättspraxis i denna fråga, är den hänskjutande domstolen osäker på vilken metod som det är korrekt att använda för att avgöra om det föreligger en brist i jämlikhet i behandlingen av deltidsarbetande arbetstagare som MK. Om de omtvistade bestämmelserna faktiskt skulle anses leda till att MK behandlas mindre förmånligt, önskar den hänskjutande domstolen även få klarhet i huruvida det finns skäl för en sådan behandling med hänsyn till det mål som eftersträvas med dessa bestämmelser, nämligen att kompensera för en särskild arbetsbelastning.

II. Tillämpliga bestämmelser

A. Unionsrätt

4. Klausul 4 i ramavtalet rör principen om icke-diskriminering. Punkterna 1 och 2 har följande lydelse:

”1. När det gäller anställningsvillkoren får deltidsarbetande inte behandlas mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande enbart på den grunden att de arbetar deltid, om det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen.

2. När det är lämpligt skall principen om tidsproportionalitet tillämpas.”

B. Tysk rätt

5. Enligt 134 § Bürgerliches Gesetzbuch (den tyska civillagen) (nedan kallad BGB) är varje rättshandling som strider mot ett lagstadgat förbud ogiltig.

6. I 4 § punkt 1 Gesetz über Teilzeitarbeit und befristete Arbeitsverträge (lagen om deltidsarbete och visstidsanställning) (nedan kallad TzBfG) föreskrivs följande: ”En deltidsarbetande får inte behandlas mindre förmånligt än en jämförbar heltidsarbetande på grund av att han eller hon arbetar deltid, om det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen. Den deltidsarbetande ska erhålla lön eller annan delbar ersättning som minst motsvarar andelen av hans eller hennes arbetstid i förhållande till arbetstiden för en jämförbar heltidsarbetande.”

III. Bakgrund, det nationella målet och tolkningsfrågorna

7. MK är sedan år 2001 anställd hos Lufthansa CityLine som flygkapten och förstepilot. Sedan år 2010 arbetar han deltid, vilket innebär att hans arbetstid har minskats till 90 procent av arbetstiden på heltid. I enlighet därmed har hans grundlön sänkts med 10 procent.

8. I praktiken innebär MK:s deltidsanställning att han beviljas 37 extra lediga dagar per år. Antalet flygtjänsttimmar under hans arbetsdagar har dock inte minskats.

9. Enligt de tillämpliga kollektivavtalen för Lufthansa CityLines cockpitpersonal utgör flygtjänsttiden en del av arbetstiden.( ) En arbetstagare erhåller, utöver grundlönen, tilläggsersättning för extra flygtjänsttimmar (Mehrflugdienststundenvergütung) om denne fullgör ett visst antal flygtjänsttimmar under en månad och därigenom överskrider (”utlöser”) gränsvärdena för förhöjd ersättning. För detta ändamål fastställs i kollektivavtalen tre olika timtaxor. Dessa används för att beräkna ersättningen när arbetstagaren har fullgjort 106, 121 respektive 136 flygtjänsttimmar under en månad på kortdistansflygningar. För långdistansflygningar gäller lägre brytpunkter på 93, 106 respektive 120 flygtjänsttimmar under en månad. Kollektivavtalen innehåller inga bestämmelser om att dessa gränsvärden ska sänkas för deltidsarbetande i proportion till deras andel av arbetstiden på heltid.

10. För att fastställa MK:s månatliga ersättning för extra flygtjänststimmar, beräknar Lufthansa CityLine en individuell brytpunkt som beaktar MK:s deltidsarbete. För flygtjänsttimmar som MK fullgör utöver sin individuella brytpunkt erhåller han en timlön som fastställs på grundval av grundlönen. Det är först när antalet flygtjänsttimmar överskrider brytpunkterna [för heltidsanställda] som han erhåller förhöjd ersättning.

11. MK väckte talan mot Lufthansa CityLine och yrkade betalning av mellanskillnaden mellan redan utbetald ersättning och den förhöjda ersättningen för extra flygtjänsttimmar grundad på brytpunkter som sänkts i proportion till hans deltidsfaktor.

12. Även om Arbeitsgericht München (Arbetsdomstolen i München, Tyskland) biföll denna talan, ogillades den senare av Landesarbeitsgericht München (Regionsarbetsdomstolen i München, Tyskland).

13. Bundesarbeitsgericht (Federala arbetsdomstolen), som har att pröva ett överklagande i en rättsfråga som ingetts av MK, konstaterar att de gränsvärden som utlöser den högre ersättningsnivån för extra flygtjänsttimmar gäller på ett enhetligt sätt för både heltids- och deltidsanställda. Nämnda domstol ifrågasätter om deltidsarbetande under sådana omständigheter behandlas mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande i den mening som avses i 4 § punkt 1 TzBfG. Om det faktiskt föreligger en mindre förmånlig behandling i fråga om lön, anser Bundesarbeitsgericht (Federala arbetsdomstolen) att det är nödvändigt att pröva om det finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen som kan motivera en avvikelse från principen om tidsproportionalitet.

14. Med tanke på att 4 § punkt 1 TzBfG införlivar klausul 4.1 och 4.2 i ramavtalet med nationell rätt, är den hänskjutande domstolen osäker på vilken metod som det är korrekt att använda vid prövningen av om det föreligger en brist på jämlikhet i behandlingen. Mer specifikt är den hänskjutande domstolen inte klar över om bedömningen ska grundas på den metodik som användes i domarna i målet Elsner-Lakeberg( ) och i målet Voß,( ) vilken enligt dess uppfattning innebär en granskning av de enskilda delarna i ersättningen, eller om bedömningen snarare ska utgå från den totala lönen, såsom EU-domstolen enligt nämnda domstol fann i domen i de förenade målen Helmig.( ) Den hänskjutande domstolen påpekar att om den sistnämnda metoden tillämpas, så leder det till slutsatsen att de omtvistade bestämmelserna inte medför någon skillnad i behandling. Om den förstnämnda metoden skulle tillämpas gäller dock det motsatta. Enligt detta synsätt ska de omtvistade bestämmelserna endast godtas om det mål som de eftersträvar, nämligen att kompensera för en särskild arbetsbelastning, kan anses utgöra ett objektivt skäl för en annorlunda behandling i den mening som avses i klausul 4.1 i ramavtalet.

15. Mot denna bakgrund har Bundesarbeitsgericht (Federala arbetsdomstolen, Tyskland) beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:

”1) Innebär en bestämmelse i en nationell lagstiftning att en deltidsarbetande behandlas mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande arbetstagare, i den mening som avses i klausul 4 punkt 1 i [ramavtalet], om bestämmelsen tillåter att en förhöjd ersättning för deltids- och heltidsarbetande ska vara enhetligt kopplad till att samma antal arbetstimmar överskrids, och således tillåter att beräkningen baseras på den totala ersättningen och inte på en del av lönen som avser den förhöjda ersättningen?

För det fall att fråga 1 besvaras jakande:

2) Är det förenligt med klausul 4 punkt 1, och med principen om tidsproportionalitet enligt klausul 4 punkt 2 i [ramavtalet], att en bestämmelse i en nationell lagstiftning tillåter att det som villkor för ett anspråk på förhöjd ersättning uppställs krav på att samma nominella antal arbetstimmar ska ha överskridits för både deltids- och heltidsarbetande, om syftet med den förhöjda ersättningen är att kompensera för en särskild arbetsbelastning?”

16. MK, Lufthansa CityLine, den tyska regeringen och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Dessa parter samt den danska, den polska och den norska regeringen yttrade sig muntligen vid förhandlingen den 21 september 2022.

IV. Bedömning

17. Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga i huvudsak för att få klarhet i huruvida bestämmelser såsom dem som är omtvistade i förevarande mål, som återfinns i kollektivavtal, kan anses medföra att deltidsarbetande och heltidsarbetande behandlas olika, eftersom arbetstagare av båda kategorierna måste nå upp till samma ”gränsvärde” i fråga om flygtjänsttimmar för att vara berättigade till en högre lönesats för den arbetstid som överskrider dessa gränsvärden.( )

18. Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida en brist på jämlikhet i behandlingen av deltidsarbetande och heltidsarbetande piloter som beror på att dessa gränsvärden tillämpas enhetligt på båda dessa kategorier av arbetstagare, om detta kan anses styrkt, kan motiveras av målet att kompensera för en särskild arbetsbelastning.

19. På EU-domstolens begäran kommer endast den första frågan att behandlas i detta förslag till avgörande.

20. Det bakomliggande skälet till denna fråga, som avser bedömningen av om det föreligger en brist på jämlikhet i behandlingen av arbetstagare, är att det enligt den hänskjutande domstolens uppfattning finns två olika metoder som kan härledas från EU-domstolens praxis och som kan användas i detta avseende. Beroende på vilken metod som tillämpas kan detta leda till olika resultat och därmed skapa osäkerhet om det rätta svaret.

21. För att kunna besvara denna fråga måste jag först göra några preliminära iakttagelser om huruvida ramavtalet, och den rättspraxis som den hänskjutande domstolen grundar sig på, är tillämpliga i förevarande mål (A). Jag kommer sedan att gå vidare till en analys av denna rättspraxis för att identifiera vilken metod som enligt denna är den korrekta (B). Slutligen kommer jag att hävda att tillämpningen av denna metod leder till slutsatsen att den omtvistade situationen inte ger upphov till någon skillnad i behandling (C).

A. Inledande anmärkningar

22. Förevarande mål gäller tolkningen av förbudet mot diskriminering av deltidsarbetande i klausul 4 i ramavtalet. Det är således nödvändigt att kontrollera om ramavtalet är tillämpligt på MK:s situation (1) och, om så är fallet, huruvida den rättspraxis som den hänskjutande domstolen hänvisar till och som parterna i förevarande mål utförligt har diskuterat är tillämplig på situationer som regleras av detta instrument (2).

1. Är ramavtalet tillämpligt?

23. De bestämmelser som definierar de omtvistade brytpunkterna återfinns i kollektivavtal. Jag erinrar om att sådana avtal faller inom tillämpningsområdet för ramavtalet, vilket enligt klausul 2.1 däri gäller ”deltidsarbetande som har ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som regleras av lag, kollektivavtal eller praxis i varje medlemsstat”.( )

24. När det gäller frågan huruvida ramavtalet är tillämpligt i fallet MK noterar jag vidare att klausul 3.1 däri förknippar beteckningen deltidsarbetande med en ”anställd vars normala arbetstid, beräknad på veckobasis eller som ett genomsnitt över en period på upp till ett år, understiger den normala arbetstiden för en jämförbar heltidsarbetande”. Det stämmer att MK inte har någon fast arbetstid per vecka till följd av den särskilda karaktären på hans yrke (vilket jag kommer att gå närmare in på i del C.1 i förevarande förslag till avgörande). Med detta sagt ger klausul 4 i ramavtalet uttryck för en princip i unionens sociala regelverk som inte får tolkas restriktivt.( ) När det gäller MK:s särskilda situation har jag förstått att han fullgör färre arbetstimmar per år än en jämförbar heltidsarbetande, eftersom detta med nödvändighet följer av att han på grund av sin deltidsanställning har beviljats 37 extra lediga dagar per år, vilket har lett till att hans lön har sänkts med 10 procent. Jag anser därför att han är deltidsarbetande i den mening som avses i ramavtalet.

25. Slutligen råder det ingen tvekan om att lönen omfattas av begreppet anställningsvillkor i klausul 4.1 i ramavtalet. EU-domstolen har redan slagit fast att ekonomiska villkor, såsom lönevillkor, omfattas av det begreppet.( ) Jag anser följaktligen att MK:s anspråk avser ett anställningsvillkor i den mening som avses i klausul 4.1 i ramavtalet.

2. Är den rättspraxis som den hänskjutande domstolen hänvisar till tillämplig?

26. Efter att ha konstaterat att tvisten i det nationella målet faller inom tillämpningsområdet för ramavtalet vill jag erinra om att den centrala frågan i förevarande mål är huruvida situationen i det nationella målet utgör en överträdelse av förbudet mot diskriminering av deltidsarbetande som stadfästs i klausul 4 i ramavtalet.

27. Den hänskjutande domstolen har, för att understryka sin osäkerhet beträffande vilken metod som ska tillämpas i förevarande mål, främst hänvisat till tre av EU-domstolens domar, nämligen domarna i de förenade målen Helmig, i målet Elsner-Lakeberg och i målet Voß. Det bör erinras om att alla dessa mål rör tolkningen av principen om lika lön för kvinnor och män, som (numera) stadfästs i artikel 157 FEUF, och/eller av direktivet om lika lön.( ) Fastän dessa mål också rörde deltidsarbetande arbetstagare åberopades inte ramavtalet.( )

28. Förevarande mål gäller däremot, såsom redan har påpekats, tolkningen av klausul 4.1 i ramavtalet, som är en rättsakt som specifikt syftar till att främja deltidsarbete och undanröja diskriminering mellan deltidsarbetande och heltidsarbetande.( ) I detta avseende införs ett minimiskydd genom denna rättsakt.( )

29. Förbudet mot diskriminering av deltidsarbetande stadfästs i klausul 4.1 i ramavtalet, där det föreskrivs att ”[n]är det gäller anställningsvillkoren får deltidsarbetande inte behandlas mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande enbart på den grunden att de arbetar deltid, om det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen”. I klausul 4.2 i ramavtalet tilläggs att ”[n]är det är lämpligt skall principen om tidsproportionalitet tillämpas”.

30. Jag instämmer med de parter i förevarande mål som vid förhandlingen konstaterade att den omständigheten att den rättspraxis som den hänskjutande domstolen hänvisar till avser mål som rör lika lön för kvinnor och män inte i sig påverkar dess relevans för förevarande mål. Såsom den polska regeringen har påpekat förde EU-domstolen ett resonemang i två steg i domarna i de förenade målen Helmig, i målet Elsner-Lakeberg och i målet Voß. EU-domstolen prövade den påstådda skillnaden i behandling mellan heltidsanställda och deltidsanställda arbetstagare innan den undersökte om denna skillnad, när den kunde anses styrkt, påverkade kvinnor i större utsträckning än män (vilket överläts till den hänskjutande domstolen att avgöra).

31. Vad som är viktigare, och vilket den danska regeringen har påmint om, är att diskrimineringsförbuden i klausul 4 i ramavtalet och i direktivet om lika lön ger särskilt uttryck för samma grundläggande princip i unionsrätten, nämligen den allmänna likhetsprincipen, enligt vilken lika situationer inte får behandlas olika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling.( ) Slutligen kan jag inte se att ordalydelsen i klausul 4.1 i ramavtalet, eller i någon annan bestämmelse i den rättsakten för den delen, på något sätt skulle påverka ovannämnda rättspraxis relevans för förevarande mål.

32. Såsom redan kort har konstaterats ovan har EU-domstolen klargjort att begreppet ”anställningsvillkor” i den mening som avses i klausul 4 i ramavtalet omfattar de ekonomiska villkoren för anställningen, eftersom en motsatt tolkning skulle medföra att principen om tidsproportionalitet förlorade all sin ändamålsenliga verkan. ”Denna princip kan nämligen per definition endast tillämpas när det är fråga om delbara förmåner, såsom förmåner som följer av ekonomiska anställningsvillkor, som exempelvis hänför sig till lön och pension.”( ) EU-domstolen tillade även att icke-diskrimineringsprincipen, såsom den slås fast i klausul 4 i ramavtalet, ska tillämpas på såväl lönens olika delar som nivån på dessa delar.( )

33. Det följer av EU-domstolens praxis att principen om tidsproportionalitet utgör ett ”verktyg som medlemsstaterna kan använda om de så önskar” för att proportionerligt inskränka vissa av de deltidsanställdas rättigheter på ett sätt som motsvarar den faktiska arbetstiden jämfört med arbetstiden för heltidsanställda.( ) Beaktandet av en reducerad arbetstid i jämförelse med arbetstiden för en heltidsanställd anses nämligen utgöra ett objektivt kriterium som tillåter en proportionerlig inskränkning av de berörda arbetstagarnas rättigheter.( )

34. EU-domstolen har närmare bestämt konstaterat att det är lämpligt att tillämpa principen om tidsproportionalitet för att proportionellt minska den årliga betalda semestern,( ) ålderspensionsbeloppet( ) eller storleken på ett barntillägg.( ) EU-domstolen har i detta sammanhang även godtagit en nedsättning av den övre gränsen för den ersättning som ska betalas ut till arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens( ) och konstaterat att det är förenligt med ramavtalets bestämmelser att vid löneberäkningen för en heltidsarbetande arbetstagare tillgodoräkna den (mindre) tjänstetid som tidigare fullgjorts på deltid.( )

35. I motsats till dessa situationer framgår det inte av handlingarna i målet att MK:s anställningsförmåner eller lön skulle ha sänkts i förhållande till de förmåner eller den lön som heltidsarbetande piloter erhåller. Jag uppfattar det snarare så, att MK:s yrkande grundar sig på argumentet att hans deltidssituation gör det svårare för honom att uppnå de enhetliga brytpunkterna och få en högre lön för flygtjänsttimmar som fullgörs utöver dessa gränsvärden. Den fråga som ska besvaras i detta sammanhang är därför om diskrimineringsförbudet i klausul 4 i ramavtalet även omfattar denna specifika situation.

36. Innan jag går vidare till bedömningen av detta yrkande ska jag klargöra vilken metod som ska användas för att kontrollera om det verkligen föreligger en skillnad i behandlingen av deltidsarbetande vad gäller lönen. I detta syfte ska jag nu gå över till den rättspraxis som den hänskjutande domstolen hänvisar till.

B. Den metod som följer av domarna i de förenade målen Helmig, i målet Elsner-Lakeberg och i målet Voß

37. Som jag redan har påpekat utgörs relevant rättspraxis i förevarande sammanhang av domarna i de förenade målen Helmig, i målet Elsner-Lakeberg och i målet Voß. Parterna i förevarande mål är dock inte överens om de exakta konsekvenserna av dessa domar för bedömningen av huruvida det föreligger en brist på jämlikhet i behandlingen vad gäller lönen. För att klargöra denna punkt kommer jag att beskriva den gradvisa utveckling som skedde i dessa tre domar (1) och identifiera den metod som följer därav (2).

1. Från domen i de förenade målen Helmig till domarna i målet Elsner-Lakeberg och i målet Voß

38. För det första avsåg domen i de förenade målen Helmig, som meddelades år 1994, deltidsanställda arbetstagare som begärde övertidstillägg för den tid de arbetade utöver sin individuella arbetstid på deltid, trots att ett sådant tillägg beviljades arbetstagare endast när de överskred arbetstiden på heltid. EU-domstolen fann att det inte förelåg någon skillnad i behandling. Detta berodde på att eftersom deltidsarbetande fick den ordinarie timlönen för sin extra arbetstid (utöver arbetstiden på deltid och upp till arbetstiden på heltid), erhöll de samma lön som heltidsarbetande för samma antal arbetade timmar. Det var i detta sammanhang som EU-domstolen i punkt 26 i den domen konstaterade att ”det föreligger brist på jämlikhet i behandlingen varje gång som den totala lön som heltidsarbetande uppbär i förhållande till antalet arbetade timmar på grund av ett anställningsförhållande är högre än vad deltidsarbetande uppbär”.( ) Den därav följande metoden innebär således ett förbud mot lägre lön för samma antal arbetade timmar.

39. På grund av bruket av ordet ”total” har det synsätt som valdes i domen i de förenade målen Helmig kallats ”total lön”-metoden. Om den betraktas isolerad, utan de särskilda omständigheterna eller sammanhanget i nämnda mål, kan denna karaktärisering enligt min mening i viss mån vara vilseledande, eftersom det som EU-domstolen tog i beaktande var ”lönen” för samma antal arbetade timmar. Bruket av ordet ”total” återspeglar enligt min mening det faktum att klagandenas anspråk gällde deras ersättning för övertidsarbete som en särskild del av deras lön. Detta ord innebär däremot inte att EU-domstolen beslöt att inte granska lönens enskilda delar. Snarare tvärtom granskade EU-domstolen dessa enskilda delar (den del av ersättningen som grundade sig på den ordinarie lönen och den del som grundade sig på den förhöjda lönen) och beslutade på grundval av denna prövning att den aktuella situationen inte innebar någon särbehandling.( )

40. För det andra gällde domen i målet Elsner-Lakeberg, som meddelades år 2004, en deltidsanställd lärare. Deltidsanställda lärare erhöll, i likhet med heltidsanställda lärare, inte någon övertidsersättning när den extra arbetstiden uppgick till mindre än tre timmar. Elsner-Lakeberg, som arbetade deltid med 15 timmar i veckan, tvingades att arbeta 2,5 timmar utöver sin ordinarie arbetstid. Tillämpningen av ovannämnda bestämmelse innebar att hon inte erhöll någon övertidsersättning för detta.

41. EU-domstolen fann att denna situation medförde en skillnad i behandling. Den hade kunnat dra samma slutsats med hjälp av den metod som fastställdes i domen i de förenade målen Helmig, eftersom Edeltraud Elsner-Lakeberg för samma antal arbetade timmar erhöll lägre lön än en heltidsanställd arbetstagare (som erhöll ersättning även för de extra 2,5 timmarna i enlighet med heltidsschemat). Hon behandlades således mindre förmånligt än en heltidsarbetande. Detta var faktiskt det resonemang som fördes av generaladvokat Jacobs.( )

42. EU-domstolen närmade sig emellertid situationen från en annan utgångspunkt. Den förklarade att ”en verklig öppenhet, som möjliggör en effektiv kontroll, endast [kan] uppnås om [principen om lika lön] är tillämplig på varje enskild del av den lön som kvinnor och män erhåller, vilket innebär att en samlad värdering av de förmåner som de berörda arbetstagarna erhåller inte är tillräcklig”.( )

43. EU-domstolen tillämpade denna metod på omständigheterna i målet och påpekade att den ifrågavarande bestämmelsen utgjorde en ”större belastning” för de deltidsanställda lärarna.( ) Eftersom det antal extra undervisningstimmar som berättigade till övertidsersättning inte hade sänkts i proportion till de deltidsanställda lärarnas arbetstid var dessa lärare föremål för en behandling som skilde sig från behandlingen av heltidsanställda lärare.( )

44. Det framgår av EU-domstolens resonemang att den beslöt att inte använda den metod som utvecklats i domen i de förenade målen Helmig, vilken visserligen skulle ha lett till samma generella resultat när det gällde förekomsten av en skillnad i behandling, men däremot skulle ha lett till ett helt annat resultat för just sökanden. Om EU-domstolen hade tillämpat den metod som utvecklats i domen i de förenade målen Helmig, skulle Elsner-Lakeberg ha haft rätt till samma lön från den första övertidstimmen, i stället för enbart en sänkning av den tid som hon måste arbeta utan övertidsersättning i proportion till deltidsanställningen.

45. EU-domstolen beslutade dock att – återigen – tillämpa den metod som utvecklats i domen i de förenade målen Helmig i sin dom i målet Voß, vilket utgör det tredje rättsfallet som är relevant för förevarande mål. Målet Voß gällde en lärare som var anställd på deltid och arbetade ett antal timmar utöver sin ordinarie arbetstid. Ersättningen för dessa extra timmar var lägre än den lönesats som gällde för ordinarie arbetstid. Denna lägre lönesats gällde även för den mertid som heltidsanställda lärare arbetade utöver sin ordinarie arbetstid.

46. Med hänvisning till den metod som användes i domen i de förenade målen Helmig( ) konstaterade EU-domstolen att Ursula Voß erhöll en lön som vid samma antal arbetade timmar var lägre än den lön som utbetalades till en heltidsarbetande lärare, när det gällde arbetstid som hon fullgjort utöver sin individuella arbetstid upp till ordinarie heltidsarbetstid.( ) EU-domstolen förklarade därefter varför en sådan situation uppstod genom ”en närmare granskning av lönens olika delar”, som i det aktuella fallet utgjordes av antalet arbetstimmar på deltid respektive heltid. EU-domstolen påpekade även det faktum att den lägre ersättningen tillämpades för deltidsarbetande lärare från och med den första arbetstimmen som översteg vederbörandes normala (deltids)arbetstid, medan den tillämpades på heltidsarbetande lärare endast för arbetstid som översteg arbetstiden på heltid.( )

2. Från domen i målet Voß tillbaka till domen i de förenade målen Helmig

47. Jag noterar att en stor del av diskussionen mellan parterna i förevarande mål har kretsat kring vilken metod som rätteligen ska härledas från domen i målet Voß. Såsom framgår av ovanstående beskrivning beslutade EU-domstolen att tillämpa den metod som utvecklats i domen i de förenade målen Helmig. Den hänvisade till denna metod och tillämpade den.

48. Kommissionen har hävdat motsatsen med hänvisning till användningen av ordet ”däremot” i punkt 32 i domen i målet Voß. Jag noterar att EU-domstolen i den punkten redovisar sin praxis och fäster uppmärksamheten på de skilda utfallen i de förenade målen Helmig, å ena sidan, och i målet Elsner-Lakeberg, å andra sidan, nämligen att det inte förelåg någon skillnad i behandlingen i det första fallet, medan det ”däremot” förelåg en skillnad i behandling i det andra fallet.( )

49. Kommissionens argumentation är således ganska förbryllande. Såsom den danska och den norska regeringen på ett övertygande sätt förklarade under förhandlingen, ingår ordet ”däremot” helt enkelt i den beskrivning som EU-domstolen gjorde av sin egen tidigare praxis och det avslöjar ingenting om EU-domstolens val i målet Voß mellan de två synsätt som presenterades i domen i de förenade målen Helmig respektive i domen i målet Elsner-Lakeberg.

50. Det som verkligen avslöjar något om detta val är, som jag redan har påpekat, att EU-domstolen i domen i målet Voß hänvisade till den metod som utvecklats i domen i de förenade målen Helmig och tillämpade den på omständigheterna i målet.( )

51. EU-domstolen gick faktiskt ännu längre och tog underförstått avstånd från den metod som tidigare använts i målet Elsner-Lakeberg, eftersom beskrivningen (i domen i målet Voß) av dess eget resonemang, såsom det tidigare framförts i domen i målet Elsner-Lakeberg, inte är helt korrekt. I stället för att beskriva den metod med ”större belastning” som EU-domstolen faktiskt tillämpade i målet Elsner-Lakeberg, förklarade EU-domstolen i efterhand det resultat som uppnåtts i det målet med hjälp av en logik som hämtats från domen i de förenade målen Helmig, vilken dock saknades helt i resonemanget i domen i målet Elsner-Lakeberg.( )

52. Det stämmer dock att EU-domstolen i punkt 36 i domen i målet Voß, efter att redan ha konstaterat att det förelåg en skillnad i behandling (med tillämpning av den metod som utvecklats i domen i de förenade målen Helmig), övergick till ”en närmare granskning av lönens olika delar”. Hänvisningen till ”lönens olika delar” innebar dock inte att analysen övergick till en granskning av den proportionella effekten av den ”belastning” som en ersättning grundad på en lägre lönesats skulle innebära för den deltidsarbetande läraren. Snarare syftade hänvisningen till lönens olika delar helt enkelt till att närmare förklara den föregående slutsatsen beträffande den lägre lön som Ursula Voß erhöll för de timmar som hon arbetat utöver sin individuella deltidstjänst.( )

53. Denna viktiga hänvisning syftar, enligt min mening, på den tanke som tidigare hade framförts av generaladvokat Jacobs i målet JämO, nämligen att ”[d]et enda lämpliga sättet att säkerställa likabehandling … i allmänhet [är] att man vid en lönejämförelse bedömer varje enskild del av lönen för sig. Detta är vidare det enda sättet att uppnå öppenhet och säkerställa en effektiv domstolskontroll.”( )

54. När det varit möjligt att jämföra de enskilda delarna har EU-domstolen faktiskt gjort en mer ingående analys och vägrat att godta att vissa delar av en lön skulle kunna uppväga varandra. I den andan vägrade EU-domstolen i sin dom i målet Barber att kvitta diskriminerande pensionsrättigheter mot ett högre avgångsvederlag, eftersom den situation som blev följden av detta ändå var mindre förmånlig för den diskriminerade gruppen.( ) Med detta sagt kan det faktiskt finnas situationer där en sådan granskning inte är möjlig på grund av lönestrukturernas komplexitet. Den enda metod som gör en jämförelse meningsfull i sådana fall är, för att använda generaladvokat Jacobs ord, en ”allsidig bedömning”.( )

55. Ett sådant scenario förelåg dock varken i domen i de förenade målen Helmig eller i domen i målet Voß och i båda fallen granskade domstolen de enskilda delarna av lönen. Det är således felaktigt att göra åtskillnad mellan dessa två mål, å ena sidan, och domen i målet Elsner-Lakeberg, å andra sidan, på grundval av det på enskilda delar eller mindre på enskilda delar inriktade synsätt som EU-domstolen valde. Ändå är det exakt detta perspektiv som intagits av några av parterna i förevarande mål.

56. Det har nämligen under förevarande förfarande gjorts gällande att det synsätt som valdes i domen i målet Elsner-Lakeberg skulle innebära en bedömning av ”enskilda delar” av lönen. En sådan beskrivning är ganska missvisande om syftet är att särskilja den där använda metoden från den som användes i domen i de förenade målen Helmig. Som jag har förklarat ovan var den bedömning som gjordes i domen i de förenade målen Helmig och senare i domen i målet Voß inte mindre utförlig än den som gjordes i domen i målet Elsner-Lakeberg. I samtliga tre fall tog EU-domstolen hänsyn till ersättningen för ordinarie arbetstid och ersättningen för övertidsarbete. Det som verkligen skiljer mellan domen i de förenade målen Helmig och domen i målet Voß å ena sidan och domen i målet Elsner-Lakeberg å andra sidan är att EU-domstolen i domen i målet Elsner-Lakeberg inte krävde att samma antal arbetade timmar alltid måste ersättas med samma (och inte lägre) lön. Till skillnad från i domen i de förenade målen Helmig (och senare i domen i målet Voß) godtas i denna dom underförstått att en situation inte utgör särbehandling när den belastning som en lägre (eller faktiskt ingen) lön utgör helt enkelt lättas för de deltidsarbetande i proportion till deras deltidsanställning.

57. Man skulle kunna hävda att om EU-domstolen hade tillämpat den metod som tillämpades i domen i de förenade målen Helmig, som i detta specifika sammanhang innebär ”samma lön för samma antal arbetstimmar”, så skulle det ha lett till att den ifrågavarande nationella bestämmelsen inte kunde tillämpas på deltidsanställda. Om samma antal arbetstimmar alltid måste ge samma lön, skulle nämligen deltidsarbetande inte kunna åläggas att arbeta flera timmar per månad utan extra lön över huvud taget, eller åtminstone inte förrän de nådde upp till antalet arbetstimmar på heltid. Detta beror på att alla sådana ålägganden upp till heltidsnivån med nödvändighet kommer att leda till en lägre lön för deltidsarbetande vad gäller de ”mellanliggande” timmarna (det vill säga timmar som arbetas utöver deltid och upp till heltid).

58. Hursomhelst är den metod som följde av domen i målet Elsner-Lakeberg, vad gäller det konkreta utfallet, oförenlig med den metod som tillämpades i domen i de förenade målen Helmig. När EU-domstolen avgjorde målet Voß hade den således ett val mellan dessa två synsätt och valde synsättet i domen i de förenade målen Helmig.( ) Jag anser att detta val bäst kan förklaras på följande sätt.

59. För det första noterar jag att ”större belastning”-metoden verkar ganska svår att tillämpa utanför det specifika faktiska sammanhanget i målet Elsner-Lakeberg. I det målet uttrycktes nämligen den identifierade ”belastningen” i form av ett fastställt antal arbetstimmar (som måste fullgöras innan övertidsersättningen kunde börja utgå). Jag vågar påstå att man ganska enkelt kan fastställa den procentuella andel som denna ”fastställda belastning” utgör i förhållande till det givna deltids- respektive heltidsarrangemanget. Denna övning skulle emellertid bli mycket mer komplicerad om samma logik applicerades på ett fall såsom målet Voß. I det fallet skulle den motsvarande ”belastningen” vara den lägre lönen för de ”mellanliggande” timmarna. Med hänsyn till att övertidsarbetet kan antas variera från månad till månad, skulle arbetsgivaren därför behöva hantera ständiga förändringar och för varje månad beräkna det antal ”mellanliggande” arbetstimmar som fullgjorts av en deltidsarbetande arbetstagare som kunde ges lägre lön än en heltidsarbetande arbetstagare.

60. För det andra anser jag, vilket är mer väsentligt, att EU-domstolen valde att tillämpa domen i de förenade målen Helmig för att bekräfta att det helt enkelt är uteslutet att en deltidsarbetande får mindre betalt än en heltidsarbetande för samma antal arbetstimmar. Att sänka lönen proportionellt är inte ett alternativ även om man skulle lyckas hitta en fungerande matematisk formel för detta ändamål. Det framgår således av resonemanget och det faktiska utfallet i domen i målet Voß att EU-domstolen beslöt att välja ett synsätt på diskrimineringsförbudet som gav deltidsanställda ett mer omfattande skydd än det skydd som erbjöds i domen i målet Elsner-Lakeberg.

61. På dessa grunder anser jag att prövningen av om det föreligger en brist på jämlikhet i behandlingen av deltidsarbetande vad gäller lön bör bestå i en kontroll av om den deltidsarbetande för (samma) arbete får samma lön som en heltidsarbetande för samma antal arbetstimmar. Denna bedömning måste naturligtvis inbegripa en granskning av lönens olika delar där sådana förekommer (såsom grundlönen och övertidsersättningen, såvida inte lönestrukturen är för komplicerad för att kunna prövas rättsligt), varvid det är underförstått att granskningen av lönens enskilda delar syftar till att kontrollera om lönen är densamma för samma antal arbetade timmar.

62. Efter dessa klargöranden ska jag nu övergå till förevarande mål.

C. Tillämpningen av metoden i förevarande mål

63. Jag kommer att inleda detta avsnitt med några iakttagelser beträffande den omtvistade deltidsanställningens särskilda karaktär (1). Med utgångspunkt i diskussionen i den föregående delen av förevarande förslag till avgörande kommer jag sedan att dra slutsatsen att de omtvistade enhetliga brytpunkterna inte leder till en brist i jämlikheten i behandlingen av deltidsarbetande som MK (2).

1. Den aktuella deltidsanställningens särskilda karaktär

64. Det framgår av handlingarna i målet att MK:s yrke som ”pilot” är ganska speciellt på så sätt att det inte omfattas av några fasta arbetstider.

65. Lufthansa CityLine har, utan att bli motsagd av MK, förklarat att man i princip vet med säkerhet när arbetsdagen börjar, men att det är svårt att förutsäga när den slutar. Detta beror till stor del på flygtrafikens speciella karaktär som gör att varje resa blir något oförutsägbar eftersom förseningar kan uppstå av meteorologiska, operativa eller tekniska skäl. Även om varje resa är planerad måste denna planering för det mesta modifieras. Arbetsdagens slut registreras därför elektroniskt för varje dag. Det innebär att det enda sättet för en pilot som MK att arbeta deltid är att beviljas extra årliga semesterdagar, vilket medför att hans månadslön sänks proportionellt. När det kommer till hans faktiska arbetsdagar arbetar en deltidsarbetande pilot dock på samma villkor som en heltidsarbetande pilot vad gäller flygtjänsttimmar. Till skillnad från andra yrkesutövare har en pilot sällan möjlighet att lämna sin arbetsplats vid en viss tidpunkt på dagen för att regelbundet ägna sig åt något annat än arbete.

66. Mer specifikt har Lufthansa CityLine förklarat att det inte finns något minimiantal flygtjänsttimmar som en heltidsarbetande eller deltidsarbetande pilot måste uppnå, men att det finns vissa maximivärden som måste respekteras. Lufthansa CityLine har också förklarat att den för varje pilot beräknar vederbörandes individuella månatliga gränsvärde i form av antal flygtjänsttimmar, vilket beaktar eventuella deltidskontrakt och återspeglar pilotens tillgänglighet vid schemaläggningen av flygningarna. Med detta sagt får en deltidsarbetande pilot som uppnått sitt individuella gränsvärde vad gäller antalet fullgjorda flygtjänsttimmar fortsatt en lön som baseras på den ordinarie lönesatsen. Det är först när vederbörande uppnår de ifrågavarande brytpunkterna [för heltidsanställda] som han eller hon får ersättning för de timmar som överstiger dessa gränsvärden på grundval av respektive förhöjd taxa.

67. Såsom jag tolkar det som angetts ovan är det därför föga meningsfullt att i detta sammanhang skilja mellan deltidsarbetstid, heltidsarbetstid och övertid på samma sätt som man skulle kunna göra när det gäller en anställd med fasta arbetstider i den vanliga betydelsen av dessa ord. Det finns helt enkelt flygtjänsttimmar som, när de överskrider de omtvistade brytpunkterna, ersätts efter tre progressiva förhöjda taxor.

2. Leder de enhetliga brytpunkterna till att deltidsarbetande piloter behandlas annorlunda?

68. Den centrala frågan i detta mål är huruvida ersättningen för fullgjorda ”flygtjänsttimmar”( ) utöver de omtvistade brytpunkterna är diskriminerande gentemot deltidsarbetande piloter jämfört med heltidsarbetande piloter( ) på grund av att dessa gränsvärden är enhetliga. Såsom framgår ovan har den hänskjutande domstolen kopplat denna fråga till frågan huruvida prövningen av den ifrågavarande situationen ska grundas på en bedömning av den ”totala lönen” eller på en bedömning av lönens enskilda delar.

69. De ståndpunkter som kommit till uttryck i förevarande mål går isär.

70. Enligt MK bör varje enskild del av ersättningen bedömas för sig. Det faktum att brytpunkterna inte sänks i proportion till hans deltidsarbete strider mot förbudet mot diskriminering av deltidsarbetande. Den tyska regeringen och kommissionen är av en liknande uppfattning.( )

71. Lufthansa CityLine hävdar motsatsen och anser att bedömningen kan grundas på en kontroll av den totala lönen, vilket i förevarande fall leder till slutsatsen att de omtvistade enhetliga brytpunkterna inte medför någon skillnad i behandling. En liknande ståndpunkt har även intagits av den danska, den polska och den norska regeringen. Dessa regeringar har understrukit att deltidsarbetande och heltidsarbetande piloter erhåller samma lön för samma antal fullgjorda flygtjänsttimmar, såsom krävs enligt den metod som fastställdes i domen i de förenade målen Helmig och bekräftades i domen i målet Voß. Dessutom har den danska regeringen uttryckt oro över konsekvenserna, för hela arbetsmarknaden, av ett eventuellt avgörande i motsatt riktning.

72. Jag håller med Lufthansa CityLine samt den danska, den polska och den norska regeringen om att den omtvistade situationen inte medför någon skillnad i behandlingen av deltidsanställda.

73. När det för det första gäller den metod som ska användas, erinrar jag om att bedömningen av den påstådda diskrimineringen av en deltidsarbetande arbetstagare, i enlighet med den analys av rättspraxis som redovisats ovan, ska bestå i en kontroll av om de deltidsarbetande för samma antal timmar (med samma arbete) erhåller samma lön som heltidsarbetande arbetstagare. Som jag också har erinrat om måste denna prövning innefatta en bedömning av de enskilda delarna av lönen.

74. I detta avseende delar jag den ståndpunkt som framförts av MK, den tyska regeringen och kommissionen såtillvida som dessa parter alla har gjort samma allmänna iakttagelser när det gäller behovet av att beakta dessa enskilda delar. Det framgår emellertid av deras inlagor att de i princip förknippar detta tillvägagångssätt med ”större belastning”-metoden, eftersom de synes dra slutsatsen att det faktum att inte görs en proportionell sänkning av de omtvistade brytpunkterna leder till en skillnad i behandling.

75. Omvänt framgår det av den danska, den polska och den norska regeringens inlagor, att även om de föredrar ”totala lönen”-metoden så accepterar de tanken att enskilda delar av lönen bör beaktas, om detta beaktande sker inom ramen för den allmänna regeln att samma antal arbetstimmar ska ersättas på samma sätt utan att det föreligger en skyldighet att sänka de omtvistade gränsvärdena i proportion till deltidsfaktorn.

76. Med dessa förtydliganden i åtanke framgår det av handlingarna i målet att ersättningen för flygtjänsttimmar är densamma för båda kategorierna av anställda när det gäller arbetstimmar som understiger de enhetligt fastställda brytpunkterna. Ersättningen höjs också på samma sätt för arbetstid som överskrider dessa gränsvärden. Av detta följer att såvitt avser dessa två delar av ersättningen ersätts samma antal flygtjänsttimmar med samma lön. Mot bakgrund av denna ganska enkla matematiska övning kan jag inte se att deltidsarbetande piloter som MK diskrimineras.

77. Såsom Lufthansa CityLine har påpekat leder de omtvistade bestämmelserna, i motsats till vad som var fallet i målet Voß, inte till att deltidsarbetande arbetstagare får mindre betalt än heltidsarbetande arbetstagare för vissa av sina flygtjänsttimmar. Som den danska regeringen erinrade om vid förhandlingen påminner den förevarande situationen om de faktiska omständigheterna i de förenade målen Helmig, där EU-domstolen vägrade att betrakta det som en skillnad i behandling att de deltidsanställda inte fick ersättning beräknad på grundval av en förhöjd taxa från och med den första arbetstimmen som överskred deras deltidskontrakt, när denna förhöjda taxa gällde för både deltidsanställda och heltidsanställda arbetstagare, men endast för arbetstimmar som överskred vad som motsvarade arbetstiden på heltid.

78. Både MK och kommissionen har hävdat att det faktum att de omtvistade gränsvärdena inte sänks proportionellt har en negativ inverkan på deltidsarbetande arbetstagare såvitt avser förhållandet mellan prestationen och det erhållna vederlaget.

79. Jag måste erkänna att jag har svårt att se exakt hur denna negativa inverkan ska förstås med tanke på att båda kategorierna av piloter förefaller få samma lön, vad gäller ersättningen för flygtjänsttimmar, för faktisk arbetstid. Deras faktiska prestationer ersätts nämligen med samma lön.

80. MK har anfört att det inte finns något objektivt skäl till varför brytpunkterna inte skulle sänkas i proportion till den ifrågavarande deltidsfaktorn, eftersom de bestämmelser i kollektivavtalen som föreskriver dessa gränsvärden enligt hans mening inte egentligen syftar till att kompensera för en särskild arbetsbelastning och att de värden som valts för dessa gränser inte grundar sig på några objektiva faktorer. Den tyska regeringen har tillagt att MK faktiskt erhåller en lägre lön än en heltidsarbetande pilot, eftersom det är mindre sannolikt att han når upp till brytpunkterna på grund av att han arbetar deltid.

81. Som svar på dessa argument konstaterar jag för det första att värdena på de omtvistade brytpunkterna är resultatet av en överenskommelse mellan arbetsmarknadens parter. Med förbehåll för att tillämpliga lagstadgade gränser ska respekteras är det inte EU-domstolens sak att ifrågasätta ett sådant avtal eller de medicinska bevis som det kan tänkas vila på.

82. För det andra håller jag med den tyska regeringen om att MK förefaller arbeta färre timmar än en heltidsarbetande pilot under loppet av ett år. Den sannolika konsekvensen av detta är att det kommer att vara färre månader som han når upp till brytpunkterna och därmed den förhöjda ersättningen för de berörda arbetstimmarna.

83. Enligt vad jag förstår beror det till stor del på hur MK:s årliga semester organiseras om så verkligen är fallet. Som han bekräftade vid förhandlingen har det faktiskt funnits månader då han lyckats nå upp till de ifrågavarande gränsvärdena. Även om så inte skulle vara fallet, förblir emellertid den relevanta frågan i förevarande mål huruvida MK erhåller samma ersättning som en heltidsarbetande pilot eller om han erhåller mindre ersättning för de flygtjänsttimmar han faktiskt fullgjort. Svaret på denna fråga förefaller, med förbehåll för den hänskjutande domstolens kontroll, vara att han får samma ersättning för samma antal arbetstimmar.

84. Såsom Lufthansa CityLine och den danska, den polska och den norska regeringen har anfört skulle MK:s ståndpunkt, om den godtogs, leda till att deltidsarbetande piloter behandlas bättre än heltidsarbetande piloter vad avser flygtjänsttimmar som fullgörs utöver deras individuella gränsvärden och upp till det antal arbetstimmar som utlöser den förhöjda taxan för heltidsarbetande piloter. När det gäller deltidsanställningar på 90 procent av arbetstiden på heltid bör denna skillnad vara ganska liten. När det gäller deltidsanställningar på 50 procent av arbetstiden på heltid är skillnaden inte lika liten, men samma logik skulle ändå behöva gälla. Även om skillnaden skulle gälla ersättning för en enda timmes flygtjänst, är den korrekta frågan i förevarande sammanhang hursomhelst inte huruvida det finns någon anledning till varför deltidsanställda piloter inte ska ges en sådan behandling som en följd av an proportionerlig sänkning av de aktuella brytpunkterna, utan huruvida förbudet mot diskriminering av deltidsarbetande som stadfästs i klausul 4 i ramavtalet kräver en sådan sänkning och en sådan behandling.

85. Som redan nämnts fastställs ett minimiskydd genom ramavtalet. Detta minimiskydd kräver, som jag förklarat ovan, att lönen för deltidsarbetande och heltidsarbetande är densamma, och inte lägre eller högre, för samma antal arbetstimmar.

86. Det framgår av handlingarna i målet att MK erhåller samma lön som en heltidsarbetande pilot för samma antal flygtjänsttimmar. Jag anser därför att han inte behandlas mindre förmånligt än en heltidsarbetande pilot.

V. Förslag till avgörande

87. Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att EU-domstolen besvarar tolkningsfrågan från Bundesarbeitsgericht (Federala arbetsdomstolen, Tyskland) på följande sätt:

Klausul 4 punkt 1 i ramavtalet om deltidsarbete, som återfinns i bilagan till rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS

ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en bestämmelse i ett kollektivavtal enligt vilken förhöjd ersättning för deltids- och heltidsarbetande arbetstagare är enhetligt kopplad till att samma antal arbetstimmar överskrids, när deltids- och heltidsarbetande arbetstagare för samma arbete erhåller samma lön för samma antal arbetstimmar.