Tolkningen och tillämpningen av rekvisitet avseende inverkan på handeln mellan medlemsstaterna ska grunda sig på syftet med detta rekvisit, vilket är att definiera gränsen mellan de områden som omfattas av unionens konkurrensrätt respektive konkurrenslagstiftningen i medlemsstaterna. Unionsrätten omfattar således all konkurrensbegränsande samverkan och alla förfaranden som kan utgöra ett hot mot den fria handeln mellan medlemsstaterna på ett sätt som kan skada förverkligandet av en inre marknad mellan medlemsstaterna, i synnerhet genom att avskärma de nationella marknaderna eller genom att påverka konkurrensstrukturen på den gemensamma marknaden.

Kommissionen är en flerspråkig institution som ska anses kapabel att arbeta på gemenskapens samtliga officiella språk. När ett sökandeföretag medger att det samtyckt till att delgivningen av handlingar skulle ske på ett visst officiellt språk, kan det inte hävda att det förhållandet att meddelandet om invändningar och det beslut genom vilket det administrativa förfarandet avslutades delgavs på detta språk – trots att företaget självt använde två andra språk under nämnda förfarande – inverkar menligt på dess rätt till försvar.

Under dessa omständigheter är det tillräckligt att kommissionen visar att moderbolaget innehar hela aktiekapitalet i ett dotterbolag för att det ska presumeras att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande på dotterbolagets affärspolicy. Kommissionen kan då hålla moderbolaget solidariskt ansvarigt för betalning av de böter som åläggs dotterbolaget, förutsatt att moderbolaget, på vilket det ankommer att motbevisa presumtionen, inte kan förete tillräcklig bevisning för att visa att dotterbolaget uppträder självständigt på marknaden.

Enligt principen att straff ska vara individuella, vilken gäller i varje administrativt förfarande som kan leda till sanktioner enligt unionens konkurrensbestämmelser, kan ett företag endast åläggas sanktioner för gärningar som är hänförliga till just detta företag. Denna princip måste emellertid tillämpas i överensstämmelse med begreppet företag. Det är nämligen varken fråga om ett förhållande där moderbolaget är anstiftare till dotterbolagets överträdelse eller, i ännu mindre grad, ett förhållande där moderbolaget varit delaktigt i överträdelsen, utan det är det faktum att moderbolaget och dotterbolaget utgör ett enda företag i den mening som avses i artikel 81 EG som ger kommissionen befogenhet att rikta ett beslut om åläggande av böter till moderbolaget i en koncern. Kommissionens tidigare beslutspraxis kan inte överföras på ett bestämt ärende. Beslut i andra ärenden kan nämligen endast vara vägledande, eftersom omständigheterna i ärendena inte är identiska.

Möjligheten att ålägga det yttersta moderbolaget sanktioner för ett dotterbolags överträdelse hindrar nämligen inte att ett mellanliggande holdingbolag eller dotterbolaget självt åläggs sanktioner, såvida kommissionen har kunnat fastställa att dessa bolag utgjorde ett enda företag. I ett sådant fall kan kommissionen, om villkoren för ansvar är uppfyllda, välja att ålägga det dotterbolag som har deltagit i överträdelsen, det mellanliggande moderbolag som har kontrollerat dotterbolaget under den aktuella perioden och det yttersta moderbolaget inom koncernen sanktioner. Inom en koncern är ett holdingbolag ett bolag vars uppdrag är att samla aktieinnehaven i olika bolag och att säkerställa en enhetlig förvaltning.

Kommissionen är visserligen inte skyldig att i motiveringen till ett beslut som den fattar för att säkerställa tillämpningen av konkurrensreglerna gå in på alla de faktiska och rättsliga omständigheter samt överväganden som föranlett den att fatta ett sådant beslut. Kommissionen är emellertid enligt artikel 253 EG skyldig att åtminstone nämna de omständigheter och de överväganden som har väsentlig betydelse för beslutets systematik, för att sålunda göra det möjligt för unionsdomstolen och berörda parter att få kännedom om under vilka villkor kommissionen har tillämpat fördraget. Vidare ska ett beslut, utom i undantagsfall, innehålla en motivering som ska finnas i själva beslutet, och motiveringen kan inte för första gången och i efterhand formuleras i domstol. Den som berörs av ett beslut som går denne emot ska således i princip underrättas om skälen för beslutet samtidigt som vederbörande mottar beslutet.

Principen ne bis in idem, vilken även finns inskriven i artikel 4 i protokoll nr 7 till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, utgör en grundläggande unionsrättslig princip vars efterlevnad säkerställs av unionsdomstolen. Inom unionens konkurrensrätt innebär denna princip ett förbud mot att ett företag på nytt hålls ansvarigt eller att kommissionen på nytt inleder ett förfarande enligt konkurrensreglerna mot företaget avseende ett konkurrensbegränsande beteende som företaget redan har ålagts sanktioner för eller som företaget har frikänts från ansvar för genom ett tidigare beslut av kommissionen, som inte längre kan överklagas. För att principen ne bis in idem ska kunna tillämpas krävs följaktligen att det har fastslagits att överträdelsen faktiskt har begåtts eller att lagenligheten av bedömningen härav har kontrollerats. Principen ne bis in idem utgör således enbart hinder för att överträdelsen på nytt prövas i sak, vilket skulle medföra att en ny sanktion åläggs utöver den som redan ålagts, för det fall företaget på nytt hålls ansvarigt, eller att en första sanktion åläggs för det fall företaget inte hölls ansvarigt i det första beslutet, men hålls ansvarigt i det andra beslutet.

Vad beträffar frågan huruvida ett beslut av en nationell konkurrensmyndighet kan hindra kommissionen från att på nytt hålla samma företag ansvarigt eller på nytt inleda ett förfarande mot samma företag, ska det erinras om att tillämpningen av principen ne bis in idem är underkastad ett tredubbelt krav på identitet mellan de faktiska omständigheterna, att det är fråga om en och samma regelöverträdare och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas. Denna princip innebär alltså ett förbud mot att samma person åläggs sanktioner mer än en gång för samma rättsstridiga beteende i syfte att skydda samma rättsliga intresse.

I detta avseende gäller att ett interimistiskt beslut om förmånlig behandling fattat av en nationell konkurrensmyndighet, som inte har medfört att åtal slutgiltigt inte längre kan väckas för en överträdelse av konkurrensrätten, inte utgör hinder för kommissionen att fastställa överträdelsen och ålägga sanktioner.

Även om det antas att artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet kan åberopas inom unionens konkurrensrätt, eftersom den ger uttryck för en allmän unionsrättslig princip, nämligen principen ne bis in idem, ska det konstateras att ett interimistiskt beslut om förmånlig behandling som har fattats av en nationell konkurrensmyndighet under alla omständigheter inte kan anses omfattas av denna bestämmelse. Beviljandet av interimistisk immunitet har nämligen inte den slutgiltiga karaktär som krävs enligt bestämmelsen för att åtal inte längre ska kunna väckas.

(se punkterna 158–161, 166, 167 och 174–176)