Förslag till avgörande av generaladvokat Léger föredraget den 9 juli 1998. - Haydar Akman mot Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen-Kreises. - Begäran om förhandsavgörande: Verwaltungsgericht Köln - Tyskland. - Associeringsavtalet EEG-Turkiet - Fri rörlighet för arbetstagare - Artikel 7 andra stycket i associeringsrådets beslut nr 1/80 - Rätt för barnet till en turkisk arbetstagare att anta erbjudanden om anställning i den värdmedlemsstat där han genomgått en yrkesutbildning - Situationen för ett barn som avslutat sin utbildning vid en tidpunkt då barnets far, efter mer än tre års reguljär anställning i värdmedlemsstaten, återvänt till Turkiet. - Mål C-210/97.



Rättsfallssamling 1998 s. I-07519



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Genom förevarande fråga vill Verwaltungsgericht Köln i huvudsak få veta huruvida den rätt till vistelse som ett barn till en turkisk arbetstagare efter avslutad yrkesutbildning kan ha i en medlemsstat, i enlighet med artikel 7 andra stycket i associeringsrådets (EEG-Turkiet) beslut nr 1/80(1) (nedan kallat beslut nr 1/80), är avhängig av att föräldern vistas i denna stat eller till och med är anställd där vid den tidpunkt då barnet har för avsikt att inträda på arbetsmarknaden.

Tillämpliga bestämmelser

2 Beslut nr 1/80 antogs med stöd av artikel 36 i tilläggsprotokollet(2) till avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet(3) (nedan kallat avtalet). I denna artikel föreskrivs att fri rörlighet för arbetstagare mellan medlemsstaterna i gemenskapen och Turkiet successivt skall genomföras i enlighet med principerna i artikel 12 i avtalet, i vilken de avtalsslutande parterna kommit överens om att söka ledning i artiklarna 48, 49 och 50 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen.

3 Kapitel II i beslut nr 1/80 bär rubriken Sociala bestämmelser. I avsnitt 1 behandlas olika Frågor angående arbete och arbetstagares fria rörlighet, däribland frågor om turkiska medborgares tillträde till arbetsmarknaden i en medlemsstat. Särskilt två bestämmelser kan ge dem sådana rättigheter, antingen i egenskap av arbetstagare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden eller i egenskap av familjemedlemmar till en sådan turkisk arbetstagare.

4 En turkisk medborgare som anses som arbetstagare i beslutets mening erhåller stegvis olika rättigheter, beroende på hur länge han varit reguljärt anställd i den berörda medlemsstaten. Artikel 6.1 har följande lydelse:

"1. Med undantag för bestämmelserna i artikel 7 om familjemedlemmars rätt till anställning har en turkisk arbetstagare på den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat

- rätt att efter ett års reguljär anställning i denna medlemsstat få sitt arbetstillstånd förnyat hos samma arbetsgivare om han har anställning,

- rätt att efter tre års reguljär anställning, med undantag för det företräde som skall ges arbetstagare från gemenskapens medlemsstater, i denna medlemsstat inom samma yrke anta ett erbjudande om anställning från valfri arbetsgivare som görs under normala förhållanden och som registrerats hos arbetsförmedlingen i denna medlemsstat,

- rätt att efter fyra års reguljär anställning i denna medlemsstat utöva valfri avlönad verksamhet."

5 Enligt artikel 7 kan en turkisk medborgare vidare i egenskap av familjemedlem till en turkisk arbetstagare få rätt att ta anställning, antingen på grund av att han har fått tillstånd att förena sig med en förälder (första stycket), eller på grund av att han är barn till en turkisk arbetstagare och har genomgått en yrkesutbildning i värdmedlemsstaten (andra stycket).

"När turkiska arbetstagare tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat har deras familjemedlemmar, under förutsättning att de har fått tillstånd att förena sig med denne,

- rätt att efter minst tre års laglig bosättning i den medlemsstaten, och med förbehåll för den företrädesrätt som tillkommer arbetstagare från gemenskapens medlemsstater, anta erbjudanden om anställning,

- fritt tillträde till avlönad verksamhet, efter minst fem års laglig bosättning i den medlemsstaten.

Barn till turkiska arbetstagare som har genomgått en yrkesutbildning i värdstaten kan, oavsett hur länge de har varit bosatta i den medlemsstaten, anta erbjudanden om anställning i den medlemsstaten, på villkor att en av föräldrarna har varit lagligen anställd i åtminstone tre år i sagda medlemsstat."

6 Innan turkiska barn söker arbete har de enligt artikel 9 i beslut nr 1/80 rätt att under vissa villkor få tillträde till utbildningar i värdmedlemsstaten. Denna artikel har följande lydelse:

"Turkiska barn som lagligen är bosatta i en av gemenskapens medlemsstater tillsammans med sina föräldrar, vilka där är eller har varit reguljärt anställda, har rätt att i denna medlemsstat delta i undervisning, lärlingsutbildning och yrkesutbildning på samma inträdesvillkor som, vad avser den aktuella utbildningen, gäller för barn till medborgare i denna medlemsstat. De kan i denna medlemsstat tillerkännas de förmåner som föreskrivs på detta område i nationell lagstiftning."

Bakgrund och förfarande

7 Den nationella domstolen har vänt sig till domstolen med anledning av en tvist mellan den turkiske medborgaren Haydar Akman (nedan även kallad sökanden i målet vid den nationella domstolen), född år 1960, och den behöriga myndigheten vad avser uppehållstillstånd (Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen-Kreises), med anledning av myndigheternas vägran att bevilja ett uppehållstillstånd i Tyskland.

8 Kort efter det att sökanden i målet vid den nationella domstolen på reguljärt sätt anlänt till Förbundsrepubliken Tyskland erhöll han i januari 1980 ett tidsbegränsat uppehållstillstånd för att kunna genomgå en yrkesutbildning, vilken han senare avslutade i april 1993. När han kom till Tyskland bodde han först hos sin far, vilken hade arbetat i landet sedan år 1971, men flyttade sedan år 1981 för att kunna bosätta sig på studieorten. Hans far lämnade Tyskland år 1986 för att återvända till Turkiet.

9 Haydar Akmans uppehållstillstånd förlängdes först till och med år 1982 och förnyades sedan för begränsade perioder, varje gång för att han skulle kunna fortsätta sina ingenjörsstudier. Hans senaste uppehållstillstånd från och med år 1990 innehöll ett villkor om att han inte fick ägna sig åt yrkesverksamhet annat än på deltid samt under skollov.

10 Haydar Akman erhöll ett ovillkorat arbetstillstånd utan tidsbegränsning den 16 januari 1991 och arbetade därefter deltid hos två olika arbetsgivare, först från den 1 maj 1991 till den 31 augusti 1993, sedan från och med den 5 april 1994. Vid tidpunkten för förhandlingen i målet vid den nationella domstolen (den 8 november 1995) ägnade han sig inte åt avlönad verksamhet men hade fått olika erbjudanden om anställning.(4)

11 Efter att ha tagit examen begärde Haydar Akman den 24 juni 1993 förlängt uppehållstillstånd, i första hand i form av permanent uppehållstillstånd och i andra hand i form av villkorat uppehållstillstånd för att avsluta sina studier.

12 De behöriga tyska myndigheterna biföll hans i andra hand framställda begäran genom att bevilja honom ett villkorat uppehållstillstånd, som gällde till och med den 25 augusti 1994, för att han skulle kunna avsluta en vidareutbildning vid universitetet i Essen.

13 Efter att utan framgång ha överklagat detta beslut, i den del hans i andra hand framställda begäran inte bifölls, upprepade Haydar Akman sin begäran om förlängt uppehållstillstånd den 19 augusti 1994. Den svarande förvaltningmyndigheten har ännu inte fattat beslut i ärendet.

14 Eftersom den behöriga myndigheten aldrig fattade något beslut vände sig Haydar Akman till Verwaltungsgericht Köln. Med åberopande av artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80 hävdade han att, eftersom han var barn till en turkisk arbetstagare samt avslutat en yrkesutbildning i Tyskland, där hans far varit lagligen anställd i mer än tre år, han hade rätt att anta erbjudanden om anställning och därmed rätt till vistelse, med stöd av domen av den 5 oktober 1994 i målet Eroglu.(5)

15 Den svarande myndigheten har å sin sida gjort gällande att Haydar Akman inte uppfyller villkoren för tillämpning av artikel 7 andra stycket, eftersom hans far inte var bosatt och anställd i Tyskland vid den tidpunkt då Haydar Akman önskade inträda på arbetsmarknaden.

16 Den nationella domstolen var osäker på hur den åberopade gemenskapsbestämmelsen skulle tolkas och har därför ställt följande fråga till domstolen:

"Förutsätter den rätt till förlängt uppehållstillstånd som ett barn till en turkisk arbetstagare enligt domstolens dom av den 5 oktober 1994 i mål C-355/93, Eroglu, har enligt artikel 7 andra stycket i associeringsrådets (EEG-Turkiet) beslut nr 1/80 om utveckling av associeringen, att den anställde föräldern, vid den tidpunkt då barnet har avslutat sin yrkesutbildning och önskar anta ett erbjudande om anställning, fortfarande uppehåller sig inom Förbundsrepubliken eller till och med alltjämt är anställd, eller räcker det att den turkiske föräldern tidigare har varit lagligen anställd i minst tre år för att villkoren i nämnda bestämmelse skall anses uppfyllda?"

Bedömning

17 Jag vill inledningsvis anmärka att det inte råder någon tvekan huruvida tolkningsfrågan kan upptas till sakprövning. Enligt fast rättspraxis utgör associeringsrådets beslut om genomförande av avtalet, i lika hög grad som själva avtalet, en integrerad del av gemenskapens rättsordning och kan bli föremål för tolkning vid domstolen med stöd av artikel 177 i EG-fördraget.(6)

18 Jag vill vidare erinra om att detta beslut, och särskilt artiklarna 6 och 7, "inte inkräktar på medlemsstaternas befogenhet att reglera såväl turkiska medborgares inresa till medlemsstaternas territorier som villkoren för deras första anställning utan endast ... reglerar ställningen för turkiska arbetstagare som redan lagligt integrerats med medlemsstaternas arbetsmarknad".(7) De avtalsslutande parterna hade nämligen inte för avsikt att reglera tillträde till medlemsstaternas territorier utan att sinsemellan stegvis införa fri rörlighet för arbetstagare,(8) inför en senare anslutning.(9)

19 När en turkisk medborgare väl har fått tillstånd att inresa i en medlemsstat, kan denne däremot under vissa villkor där beviljas uppehållstillstånd, denna gång med stöd av beslut nr 1/80. Domstolen har nämligen fastslagit att förhållandet att bestämmelserna om rätt till anställning har direkt effekt(10) medför en därtill svarande rätt till vistelse, eftersom "dessa två aspekter av en turkisk arbetstagares personliga situation har ett nära samband".(11)

20 Detta samband mellan rätt till anställning och rätt till vistelse har först fastslagits vad avser artikel 6.1 tredje strecksatsen angående vilken domstolen fastslog att "genom att tillerkänna [den turkiske arbetstagaren] en rätt att efter viss tids [reguljär] anställning i medlemsstaten ta anställning efter eget val, förutsätter [denna bestämmelse] med nödvändighet att det åtminstone vid den tidpunkten föreligger [rätt till vistelse] för den berörde arbetstagaren, vid äventyr av att den rättighet som [denna bestämmelse] tillerkänner den turkiske arbetstagaren annars skulle berövas all verkan".(12)

Domstolen har resonerat på samma sätt vad avser artikel 6.1 första strecksatsen och fastslagit att "det utan en [rätt till vistelse] skulle vara lika verkningslöst att efter ett års [reguljär] anställning bevilja en turkisk arbetstagare en rätt till förlängning av hans arbetstillstånd avseende samma arbetsgivare".(13)

Domstolen har slutligen i domen i det ovannämnda målet Eroglu, vilken den nationella domstolen särskilt nämner, ansett att "på samma sätt förutsätter rätten att anta erbjudanden om anställning enligt artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80 med nödvändighet att samma person har en motsvarande rätt till vistelse".(14) Av detta följer att "en turkisk medborgare som uppfyller villkoren i artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80 och därmed har rätt att anta erbjudanden om anställning i den berörda medlemsstaten av denna anledning även [kan] åberopa denna bestämmelse för att erhålla förlängt uppehållstillstånd".(15)

21 Verwaltungsgericht Köln har således med rätta hänvisat till domen i målet Eroglu när den frågat sig om den rätt att ta anställning som sökanden i målet vid den nationella domstolen har enligt beslut nr 1/80 gör att denne även har en därtill svarande rätt till vistelse.

22 Även om den nationella domstolen särskilt nämner artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80 i sin fråga, utesluter den inte att andra bestämmelser i beslutet i fråga kan vara tillämpliga, eftersom den ställer sig den mycket generella frågan "om en rätt till vistelse kan följa av gemenskapsrätten".(16)

23 I likhet med den nationella domstolen anser jag att endast artikel 7 andra stycket kan vara tillämplig. Varken artikel 6.1 eller artikel 7 första stycket är relevant i förevarande situation.

24 Vad avser artikel 6.1 kan endast den tredje strecksatsen vara av intresse för sökanden i målet vid den nationella domstolen. Han vill nämligen få möjlighet att anta erbjudanden om anställning och har på intet sätt gjort gällande att han vill fortsätta en anställning hos en arbetsgivare som han varit anställd hos i ett år (den situation som regleras av den första strecksatsen) eller ta ny anställning inom samma yrke efter tre års reguljär anställning (andra strecksatsen i artikel 6.1).(17)

Artikel 6.1 tredje strecksatsen uppställer två kumulativa villkor för att en turkisk medborgare skall få rätt att utöva valfri avlönad verksamhet. Han måste vara reguljärt anställd i en medlemsstat och han måste var det sedan fyra år tillbaka. Det finns ingen anledning att ta ställning till huruvida Haydar Akmans anställningar har varit "reguljära",(18) utan det räcker att anmärka att denne inte har arbetat fyra år i Tyskland.

25 Artikel 7 första stycket i beslut nr 1/80 är enligt min mening inte relevant i förevarande fall.

26 Av domstolens dom i det ovannämnda målet Kadiman framgår nämligen klart att denna bestämmelse - vars syfte är "att en turkisk arbetstagare, som tillhör en medlemsstats [reguljära] arbetsmarknad, skall gynnas i sin anställning och sin vistelse genom att upprätthållandet av familjeband säkerställs" -(19) eller närmare bestämt att skapa gynnsamma villkor för familjeåterförening.(20)

Den turkiske medborgarens rättigheter enligt denna bestämmelse beror således på under vilka förhållanden denne har beviljats rätt till inresa och vistelse. Det "klargörs uttryckligen i artikel 7 första stycket att familjemedlemmen skall ha haft den berörda medlemsstatens tillstånd att 'förena sig med' den turkiske arbetstagare som tillhör den statens [reguljära] arbetsmarknad".(21) Dessutom förutsätter denna rätt enligt denna bestämmelse "faktisk samlevnad i hushållsgemenskap med arbetstagaren"(22) under den aktuella tiden, utom i fall då "objektiva skäl [motiverar] att den migrerande arbetstagaren och dennes familjemedlem inte längre [lever] på samma adress i värdmedlemsstaten".(23)

Det är helt klart att Haydar Akmans situation inte passar in i detta typfall. Han har för det första inte "fått tillstånd att förena sig med" sin far i den mening som avses i domen i målet Kadiman, eftersom han på reguljärt sätt rest till Tyskland för att där bedriva studier och beviljats uppehållstillstånd "för att studera vid tekniskt gymnasium".(24) Jag ställer mig för det andra tveksam till att omständigheten att Haydar Akman flyttat från sin far för att, ett år efter sin ankomst till Tyskland, bosätta sig i en egen bostad skulle kunna utgöra "objektiva skäl" som motiverar att de inte lever på samma adress. Även om domstolen i domen i målet Kadiman har ansett att omständigheten att "avståndet mellan arbetstagarens bostad och ... en yrkesutbildningsanstalt som [familjemedlemmen] utbildar sig vid tvingar den berörda att hyra en annan bostad"(25) utgör sådana objektiva skäl, måste sådana avbrott i samlevnaden göras "utan avsikt att ifrågasätta den gemensamma bosättningen i värdmedlemsstaten".(26) Det framgår nämligen tvärtom av uppgifterna från den nationella domstolen att Haydar Akman har flyttat utan avsikt att senare flytta hem till fadern igen.

27 Det är således med utgångspunkt från artikel 7 andra stycket som det skall prövas huruvida sökanden i målet vid den nationella domstolen kan göra gällande rätt till vistelse på grund av att han har rätt att ta anställning.

28 Den grekiska regeringen(27) har anfört att det framgår av bestämmelsens ordalydelse att tre kumulativa villkor måste vara uppfyllda för att någon skall kunna åberopa denna bestämmelse.

29 Den berörda personen måste 1) vara barn till en turkisk arbetstagare, 2) ha genomgått en yrkesutbildning i värdmedlemsstaten, och 3) kunna styrka att en av denna persons föräldrar "har varit lagligen anställd i åtminstone tre år i sagda medlemsstat".

30 Även om tolkningsfrågan främst rör det tredje villkoret, finns det ändå anledning att först försäkra sig om att sökanden i målet vid den nationella domstolen uppfyller det första villkoret, vilket den grekiska regeringen ifrågasätter.(28) Parterna har inte diskuterat det andra villkoret. Jag kommer därför inte heller att behandla det ytterligare.

31 Frågan är således huruvida Haydar Akman kan fortsätta att göra gällande ett familjeband till en "turkisk arbetstagare", trots att hans far definitivt har lämnat värdmedlemsstatens territorium och, a fortiori, denna stats reguljära arbetsmarknad, vid den tidpunkt då Akman önskar åberopa detta familjeband.

32 I detta sammanhang ger enligt min mening domstolens rättspraxis avseende fri rörlighet för arbetstagare från gemenskapen stor ledning.

33 Redan av domstolens tolkning av artikel 12 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68(29) i domen i målet Brown(30) - nämligen att denna bestämmelse bara ger upphov till rätt till tillträde till utbildning för barn som har levt med den ena eller båda föräldrarna i en medlemsstat när minst en av föräldrarna var bosatt där i egenskap av arbetstagare, men att denna bestämmelse inte är tillämplig på en arbetstagares barn som är fött efter det att arbetstagaren hade slutat att arbeta och bo i värdlandet - kan det sägas framgå att bedömningen av huruvida en person är barn till en arbetstagare (från gemenskapen) inte påverkas av huruvida föräldern fortfarande vistas i värdmedlemsstaten.

I domen i de förenade målen Echternach och Moritz(31) fann domstolen ett tillfälle att denna gång mycket tydligt - utan att en e contrario-tolkning är nödvändig - fastställa att "barnet till en arbetstagare från en medlemsstat som varit anställd i en annan medlemsstat fortsätter att anses som familjemedlem till en arbetstagare i den mening som avses i förordning nr 1612/68, även om barnets familj återvänder till den medlemsstaten den kommer ifrån, medan barnet bor kvar i värdlandet för att där fortsätta sina studier som barnet inte kunde bedriva i hemlandet, och detta även efter ett visst avbrott".(32)

34 Eftersom Turkiet inte ingår i gemenskapen, omfattas turkiska medborgare och deras familjer inte direkt av bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare inom gemenskapen. Det framgår emellertid tydligt att gemenskapsrättens tanke är att nämnda personer i görligaste mån skall jämställas med gemenskapsmedborgare.

35 Jag vill erinra om att det syfte som associeringsrådet eftersträvade när det antog de sociala bestämmelserna i beslut nr 1/80 var att med tillämpning av artikel 12 i avtalet ta ytterligare ett steg mot genomförande av fri rörlighet för arbetstagare, med intryck av artiklarna 48, 49 och 50 i fördraget, och med hänsyn till att avtalet utgör ett förberedande skede inför en anslutning. För att detta mål skall kunna uppnås anser domstolen det "oundgängligt att i möjligaste mån tillämpa de principer som uttrycks i dessa artiklar i fördraget på de turkiska arbetstagare som tillerkänns rättigheter i beslut nr 1/80".(33)

36 Det är således i analogi med begreppet "arbetstagares barn", enligt domstolens tolkning vad avser bestämmelser om fri rörlighet för arbetstagare inom gemenskapen, och särskilt mot bakgrund av domarna i de ovannämnda målen Brown samt Echternach och Moritz, som jag anser att man skall förstå begreppet "barn till en turkisk arbetstagare".

37 Min slutsats blir därför att en turkisk medborgare som inrest till en medlemsstat för att där genomgå en yrkesutbildning inte förlorar egenskapen att vara "barn till en turkisk arbetstagare", i den mening som avses i artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80, endast av den anledningen att hans förälder inte längre vistas eller arbetar i denna stat vid den tidpunkt då barnet vill åberopa nämnda egenskap.

38 I förevarande fall är det ostridigt i målet att under de sex första åren som Haydar Akman var bosatt i Tyskland var hans far reguljärt anställd i samma stat. Man kan således inte med rätta påstå att Haydar Akman inte längre kan anses som barn till en turkisk arbetstagare endast av den anledningen att hans far inte längre är bosatt i Tyskland.

39 När det väl har fastställts att sökanden i målet vid den nationella domstolen fortfarande kan åberopa sitt familjeband till en turkisk arbetstagare skall det prövas huruvida han även uppfyller villkoret att en av hans föräldrar "har varit lagligen anställd i åtminstone tre år i sagda medlemsstat", vilket i så fall ger honom rätt till vistelse på grund av hans rätt till anställning enligt artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80.

40 Två olika tolkningar av detta villkor har föreslagits under förfarandet vid domstolen, och dessa två tolkningar ger resultat som radikalt skiljer sig från varandra.

41 Enligt den tyska regeringen, den grekiska regeringen och den österrikiska regeringen förutsätter den rätt som ett barn till en turkisk arbetstagare har, att med stöd av artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80 få förlängt uppehållstillstånd, inte bara att en av hans föräldrar har varit lagligen anställd i värdmedlemsstaten i minst tre år, utan även att föräldern i fråga fortfarande är anställd vid den tidpunkt då barnet begär uppehållstillstånd.

42 Kommissionen och sökanden i målet vid den nationella domstolen har å andra sidan hävdat att artikel 7 andra stycket endast förutsätter att den berörde har genomgått en yrkesutbildning i värdmedlemsstaten och att hans förälder har varit reguljärt anställd där i minst tre år. Däremot krävs det inte att den berörde migrerande arbetstagaren fortfarande är bosatt och/eller anställd vid den tidpunkt då hans barn önskar anta ett erbjudande om anställning.

43 Jag är helt övertygad om att den sistnämnda tolkningen är den riktiga.

44 För det första synes en bokstavstolkning av regeln i fråga ge stöd för min tolkning.

45 I den franska versionen används perfekt - närmare bestämt subjonctif passé - ("à condition qu'un des parents ait légalement exercé") förenat med en preposition ("depuis") vilken "anger den tidpunkt när en handling (eller ett tillstånd), som fortfarande är för handen när man talar om den eller tänker på den, har inletts",(34) vilket enligt min mening helt klart inte tyder på att situationen fortfarande måste vara för handen. Enligt min mening tyder denna avfattning snarare på att två möjligheter avses: antingen är situationen inte längre för handen eller så har den inletts tidigare men är fortfarande för handen.

Om lagstiftaren - såsom de regeringar som yttrat sig under förfarandet har hävdat - hade velat uppställa ett krav på att situationen fortfarande måste vara för handen, hade det i vilket fall som helst varit lämpligare att använda presens (eller subjonctif présent). Lagstiftaren hade på detta sätt kunnat uppställa ett villkor om att en av föräldrarna r anställd sedan minst tre år. Lagstiftaren har av denna anledning valt att använda presens i artikel 7 första stycket, vilken bestämmelse således med nödvändighet avser en situation som alltjämt är för handen, och inte en situation som inte längre föreligger ("lorsqu'ils y résident régulièrement depuis trois ans (ou cinq ans) au moins"). Det synes således vara ett medvetet val från lagstiftarens sida när denne har använt perfekt i artikel 7 andra stycket.

46 Den tyska regeringen, och även kommissionen, har inte desto mindre anmärkt att de prepositioner som använts i olika språkversioner (exempelvis används i den franska, den engelska, den tyska och den nederländska versionen uttrycken "depuis", "for", "seit" och "gedurende") kan missförstås och leda till en annan slutsats, beroende på vilken språkversion av bestämmelsen som man läser.

47 Även om jag delar den tyska regeringens och kommissionens åsikt att en bokstavstolkning inte ensam stöder min ståndpunkt, anser jag emellertid att syftet med artikel 7 andra stycket talar emot den tolkning av denna bestämmelse som förespråkas av den tyska regeringen, den grekiska regeringen och den österrikiska regeringen.

48 Som jag nämnt ovan är den grupp av personer som tillerkänns rättigheter i artikel 7 alltid densamma: det är hela tiden familjemedlemmar till en turkisk arbetstagare som avses. Vid en läsning av de två styckena i denna bestämmelse framgår emellertid att de avtalsslutande parterna har velat förbehålla en delgrupp förmånligare behandling, nämligen barn till nämnda arbetstagare.

49 Artikel 7 första stycket syftar helt klart till familjeåterförening, vilket domstolen har erinrat om i domen i det ovannämnda målet Kadiman, och denna rätt förutsätter att familjemedlemmen bor tillsammans med den turkiske arbetstagaren, varvid domstolen särskilt stött sig på formuleringen "som har fått tillstånd att förena sig med denne".(35)

50 Syftet med artikel 7 andra stycket är däremot inte särskilt att skapa gynnsamma villkor för familjeåterförening. Jag tycker mig finna stöd för denna slutsats både i domstolens rättspraxis och i denna bestämmelses ändamålsenliga verkan.

Domstolen har nämligen inte - genom att i domen i det ovannämnda målet Eroglu anse att omständigheten att rätten till inresa eller vistelse inledningsvis inte har beviljats barnet till en turkisk arbetstagare "i syfte att möjliggöra en familjeåterförening utan exempelvis för studier ... inte är sådan att ett barn till en turkisk arbetstagare som uppfyller villkoren i artikel 7 andra stycket kan berövas de rättigheter som denne tillerkänns i denna bestämmelse"(36) - med nödvändighet gjort åtskillnad mellan de situationer som regleras av artikel 7 andra stycket och de situationer som behandlats i domen i det ovannämnda målet Kadiman, på vilka situationer artikel 7 första stycket är tillämplig.

Om man skulle tolka artikel 7 andra stycket, som särskilt avser "barn till en turkisk arbetstagare", på så sätt att även denna bestämmelse syftar till att skapa gynnsamma villkor för familjeåterförening, skulle denna bestämmelse dessutom helt förlora sin ändamålsenliga verkan. Om man tolkar denna bestämmelse på ett sådant sätt tillför den inget nytt i förhållande till det första stycket, vilket mer allmänt avser familjeåterförening för "familjemedlemmar", bland vilka barn givetvis ingår.

Slutligen vill jag påpeka att, om artikel 7 andra stycket även det skulle ha till syfte att gynna familjeåterförening, villkoret om att föräldern skall ha varit reguljärt anställd i tre år förefaller sakna relevans inom ramen för beslut nr 1/80. En jämförelse mellan artikel 7 första stycket och övriga relevanta bestämmelser ger stor ledning. Eftersom denna bestämmelse just avser familjeåterförening, innehåller den endast ett villkor om att föräldern skall vara reguljärt anställd, men inget villkor om anställningens längd, vilken ju saknar betydelse med hänsyn till bestämmelsens syfte.

51 Eftersom artikel 7 andra stycket inte särskilt har till syfte att underlätta familjeåterförening, kan det redan nu sägas att denna bestämmelse inte kan anses förutsätta att föräldern och barnet bor tillsammans vid den tidpunkt då barnet vill ta anställning efter avslutad yrkesutbildning.

52 Den omtvistade bestämmelsen har i själva verket ett helt annat bakomliggande syfte än familjeåterförening. I bestämmelsen ses barnet, såsom kommissionen har anmärkt, som en självständig person, vilken har genomgått en utbildning i en medlemsstat, just i syfte att förbättra sin chans att där själv finna ett arbete och därigenom inte längre vara beroende av sin förälder för sin försörjning. Bestämmelsens syfte är att gynna barn till turkiska arbetstagare som har genomgått en yrkesutbildning framför turkiska barn som inte genomgått en sådan yrkesutbildning.

Denna tolkning stämmer väl överens med domstolens syn på yrkesutbildning vad avser gemenskapsmedborgare i domen i målet Gravier:(37) "Tillträdet till yrkesutbildning kan särskilt främja den fria rörligheten för personer inom hela gemenskapen, genom att göra det möjligt för dem att förvärva kompetens i den medlemsstat där de avser att utöva sin yrkesverksamhet."

53 Barnet till en turkisk arbetstagare skaffar sig genom att genomgå en yrkesutbildning en självständig rätt att få arbeta, oavsett om dennes förälder tillhör arbetsmarknaden i medlemsstaten.

54 Förutom förhållandet att artikel 7 andra stycket har ett självständigt syfte, jämförd med artikel 7 första stycket, anser jag att det sammanhang i vilket denna bestämmelse ingår absolut måste beaktas.

55 "Koherensen i systemet" som införts genom beslut nr 1/80, vilket domstolen har lagt stor vikt vid,(38) skulle rubbas om man skulle anse att artikel 7 andra stycket förutsätter att den turkiska föräldern till det barn som har genomgått en utbildning fortfarande måste vara anställd vid den tidpunkt då hans barn önskar inträda på arbetsmarknaden.

56 I detta sammanhang får man inte glömma bort lydelsen av artikel 9 i beslut nr 1/80, vilken artikel reglerar turkiska barns tillträde till yrkesutbildning. Denna bestämmelse kommer med nödvändighet alltid att åberopas innan barnet söker ett arbete, i motsats till artikel 7 andra stycket, vilken reglerar situationen för barn till turkiska föräldrar som har avslutat sin yrkesutbildning.

Bland de krav som uppställs i artikel 9 för att turkiska barn skall ha rätt att delta i "allmän skolundervisning, lärlingsutbildning och yrkesutbildning" ingår, förutom ett krav på att barnen skall vara "lagligen bosatta" i värdmedlemsstaten tillsammans med sina föräldrar, ett krav på att föräldrarna "där är eller har varit reguljärt anställda".

Det uppställs således inget som helst krav på att föräldern till det barn som önskar få tillträde till en utbildning måste vara reguljärt anställd vid den tidpunkt då barnet åberopar artikel 9. Enligt min mening vore det något osammanhängande, för att inte säga absurt, att senare uppställa ett sådant krav när barnet har avslutat denna yrkesutbildning. Om artikel 9 tillåter att den turkiska föräldern inte längre är anställd när hans barn påbörjar en yrkesutbildning, hur kan man då rimligen förvänta sig eller kräva att föräldern skall vara det några år senare, när barnet avslutar sin yrkesutbildning?

57 Jag anser således att villkoret i artikel 7 andra stycket att föräldern skall ha varit anställd i minst tre år i värdmedlemsstaten omfattar såväl pågående som avslutad anställning.

58 Min ståndpunkt påverkas på intet sätt av den tyska regeringens påpekande att en annan tolkning än den som nämnda regering har förespråkat skulle ge barn till turkiska arbetstagare större förmåner än dem som gäller för barn till medborgare i gemenskapens medlemsstater, vilka i enlighet med artikel 5 i förordning (EEG) nr 1251/70(39) endast har rätt att stanna kvar i värdmedlemsstaten om de utnyttjar denna rätt inom två år efter det att den arbetstagare som har rätt till fri rörlighet har avslutat sin anställning.

Artikel 5 i den åberopade förordningen har nämligen inte samma materiella tillämpningsområde och omfattar inte samma personkrets som artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80. Förordning nr 1251/70 rör nämligen familjemedlemmars rätt att stanna kvar, och inte deras rätt att anta erbjudanden om anställning. Förordningen är dessutom endast tillämplig på minderåriga som är yngre än 21 år eller därmed jämställda personer.(40)

59 Enligt min mening är det däremot av vikt att, vid tillämpningen av artikel 7 andra stycket, säkerställa en viss parallellitet vad avser tillämpningen av bestämmelserna i artikel 6. Härvid bör inte turkiska arbetstagares barn, vilka har genomgått en yrkesutbildning som inte behöver vara lång, vad avser uppehållstillstånd behandlas mer gynnsamt än sina föräldrar, som kanske har arbetat i värdlandet i tiotals år.

60 Av domen i det ovannämnda målet Bozkurt framgår att en turkisk arbetstagare som slutgiltigt har lämnat arbetsmarknaden i en medlemsstat, exempelvis på grund av att han uppnått pensionsåldern eller lider av total och permanent arbetsoförmåga, inte med stöd av artikel 6.2 i beslut nr 1/80 har rätt att stanna kvar i denna stat. Av domen i det ovannämnda målet Tetik framgår däremot att en turkisk medborgare för det fall det kan anses att "han verkligen är arbetssökande och faktiskt söker en ny avlönad anställning genom att i förekommande fall rätta sig efter gällande föreskrifter och bestämmelser i den mottagande medlemsstaten" inte kan anses slutgiltigt ha lämnat arbetsmarknaden i en medlemsstat. Denne arbetstagare skall, i likhet med medborgare från gemenskapens medlemsstater som befinner sig i samma situation,(41) fortfarande anses tillhöra den reguljära arbetsmarknaden i denna stat "under den tidsperiod som är skälig för att han skall kunna finna ny anställning".(42)

61 Jag anser därför och i syfte att upprätthålla koherensen i systemet att även om barnet till en turkisk arbetstagare med stöd av artikel 7 andra stycket har rätt att anta erbjudanden om anställning efter avslutad yrkesutbildning och en därtill svarande rätt till vistelse, måste denne åberopa denna rätt inom en "skälig tidsperiod", vilken skall förstås som "en rimlig tidsfrist för att inom den medlemsstats område där han befinner sig skaffa sig kunskap om de erbjudanden om anställning som motsvarar hans yrkesmässiga kvalifikationer och för att i förekommande fall vidta nödvändiga åtgärder för att bli anställd", i enlighet med domstolens formulering i domen i det ovannämnda målet Tetik,(43) där domstolen låtit sig inspireras av sin dom i det ovannämnda målet Antonissen,(44) men avseende turkiska medborgare. I förevarande fall synes detta krav vara uppfyllt, eftersom sökanden i målet vid den nationella domstolen vid densamma har hävdat att han fått flera erbjudanden om anställning.

62 Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen skall avge följande svar på Verwaltungsgericht Kölns tolkningsfråga:

Ett barn till en turkisk arbetstagare kan inom rimlig tid efter att ha avslutat sin yrkesutbildning i värdmedlemsstaten göra gällande den rätt till vistelse som följer av rätten att ta anställning enligt artikel 7 andra stycket i beslut nr 1/80 av den 19 september 1980 om associeringens utveckling, vilket har antagits av det associeringsråd som har inrättats genom associeringsavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, under förutsättning att en av hans föräldrar är eller har varit reguljärt anställd i denna medlemsstat i minst tre år, utan att det är nödvändigt att denna förälder fortfarande arbetar eller ens är bosatt i denna medlemsstat vid den tidpunkt då barnet försöker komma in på arbetsmarknaden.

(1) - Beslutet av den 19 september 1980 om utveckling av associeringen trädde i kraft den 1 juli 1980. Det har inte offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, men finns tillgängligt i ett verk från Europeiska gemenskapernas publikationsbyrå: Accord d'association et protocoles EEC-Turquie et autres textes de base, Bryssel, 1992.

(2) - Vilket undertecknades den 23 november 1970 i Bryssel med syfte att fastställa villkor, tillämpningsföreskrifter och tidsplan för övergångsperioden och som ingicks, godkändes och bekräftades i gemenskapens namn genom rådets förordning (EEG) nr 2760/72 av den 19 december 1972 (EGT L 293, s. 1).

(3) - Vilket undertecknades den 12 september 1963 i Ankara av Republiken Turkiet å ena sidan och medlemsstaterna i EEG och gemenskapen å andra sidan och som ingicks, godkändes och bekräftades för gemenskapens räkning genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963 (EGT 217, 1964, s. 3685).

(4) - Enligt uppgifter i beslutet att begära förhandsavgörande.

(5) - C-355/93, REG 1994, s. I-5113.

(6) - Dom av den 14 november 1989 i mål 30/88, Grekland mot kommissionen (REG 1989, s. 3711), punkt 13, och av den 20 september 1990 i mål C-192/89, Sevince (REG 1990, s. I-3461, punkterna 9 och 12; svensk specialutgåva, volym 10).

(7) - Dom av den 16 december 1992 i mål C-237/91, Kus (REG 1992, s. I-6781; svensk specialutgåva, volym 13), punkt 25. Se även domen i det ovannämnda målet Eroglu, punkt 10, och dom av den 23 januari 1997 i mål C-171/95, Tetik (REG 1997, s. I-329), punkt 21.

(8) - Dom av den 6 juni 1995 i mål C-434/93, Bozkurt (REG 1995, s. I-1475), punkterna 14 och 19, och domen i det ovannämnda målet Tetik, punkt 20.

(9) - Artikel 28 i avtalet har följande lydelse: "När det genom avtalets tillämpning framgår att Turkiet helt kan åtaga sig de skyldigheter som följer av fördraget om upprättandet av gemenskapen, skall de avtalsslutande parterna undersöka möjligheten för Turkiet att ansluta sig till gemenskapen."

(10) - Vad avser artikel 6.1 och artikel 7 andra stycket, se exempelvis domen i det ovannämnda målet Eroglu, punkt 17. Vad avser artikel 7 första stycket kan man hänvisa till dom av den 17 april 1997 i mål C-351/95, Kadiman (REG 1997, s. I-2133), punkt 28.

(11) - Se särskilt domen i det ovannämnda målet Eroglu, punkt 18.

(12) - Domen i det ovannämnda målet Sevince, punkt 29.

(13) - Domen i det ovannämnda målet Kus, punkt 30.

(14) - Domen i det ovannämnda målet Eroglu, punkt 20.

(15) - Ibidem, punkt 23.

(16) - Se hänskjutandebeslutet.

(17) - Se domen i det ovannämnda målet Tetik, punkt 26.

(18) - Vad avser frågan huruvida en anställning är reguljär i den mening som avses i artikel 6.1 kan man hänvisa till domen i det ovannämnda målet Sevince, punkt 30: "[Att en turkisk arbetstagare har reguljär anställning i den mening som avses i artikel 6.1] förutsätter ... att dennes situation på arbetsmarknaden [i en medlemsstat] är permanent och inte endast övergående", vilket har bekräftats i domarna i de ovannämnda målen Kus, punkt 14, och Bozkurt, punkt 26. I den senare domen preciseras dessutom i punkt 27 att "... frågan om [en anställning ... är reguljär] skall bedömas med hänsyn till lagstiftningen i den mottagande staten ...".

(19) - Punkt 34.

(20) - Ibidem, särskilt punkterna 35, 36 och 38.

(21) - Ibidem, punkt 39.

(22) - Ibidem, punkt 40.

(23) - Ibidem, punkt 42.

(24) - Enligt hänskjutandebeslutet.

(25) - Punkt 42.

(26) - Ibidem, punkt 48.

(27) - Sida 8 i den franska översättningen av den grekiska regeringens yttrande.

(28) - Ibidem.

(29) - Rådets förordning av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 257, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1).

(30) - Domen i målet av den 21 juni 1988 (197/86, REG 1988, s. 3205, punkt 30: svensk specialutgåva, volym 9).

(31) - Dom av den 15 mars 1989 i de förenade målen 389/87 och 390/87 (REG 1989, s. 723).

(32) - Ibidem, punkt 23, min kursivering.

(33) - Domen i det ovannämnda målet Bozkurt, punkt 20. Se, mer nyligen, domen i det ovannämnda målet Tetik, punkterna 20 och 28.

(34) - Se Girodet, J., "Dictionnaire Bordas des pièges et difficultés de la langue française", Les référents Bordas.

(35) - Punkt 29, min kursivering.

(36) - Domen i det ovannämnda målet Eroglu, punkt 22.

(37) - Dom av den 13 februari 1985 i mål 293/83 (REG 1985, s. 593, punkt 24; svensk specialutgåva, volym 8).

(38) - Dom av den 29 maj 1997 i mål C-386/95, Eker (REG 1997, s. I-2697), punkt 23.

(39) - Kommissionens förordning av den 29 juni 1970 om arbetstagares rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda där (EGT L 142, s. 24; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 52).

(40) - De familjemedlemmar som förordningen är tillämplig på är, i enlighet med artikel 1 i densamma, de personer som avses i artikel 10 i ovannämnda förordning nr 1612/68, det vill säga, vad avser avkomlingar, enligt artikel 10.1 a: "... deras avkomlingar som är under 21 års ålder eller beroende av dem för sin försörjning".

(41) - Dom av den 26 februari 1991 i mål C-292/89, Antonissen (REG 1991, s. I-745, punkterna 13, 15 och 16; svensk specialutgåva, volym 11), till vilken det hänvisas i punkt 27 i domen i det ovannämnda målet Tetik.

(42) - Domen i målet Tetik, nämnd ovan, punkt 46.

(43) - Punkt 27-30.

(44) - Punkterna 13, 15 och 16.