Förslag till avgörande av generaladvokat Cosmas föredraget den 23 september 1997. - Stichting Greenpeace Council (Greenpeace International) e.a. mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Fysiska och juridiska personer - Rättsakter som berör dem direkt och personligen. - Mål C-321/95 P.



Rättsfallssamling 1998 s. I-01651



Generaladvokatens förslag till avgörande

<"WP_L1", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO>I - Inledning<EndSub>1 I detta mål ombeds domstolen avgöra det mål som genom överklagande av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 9 augusti 1995 förts vidare till domstolen med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen.(1) Genom det överklagade beslutet avvisades den talan som vissa miljöskyddsorganisationer och enskilda hade väckt med stöd av artikel 173 fjärde stycket i EG-fördraget. De hade därvid yrkat att rätten skulle ogiltigförklara kommissionens beslut att till den spanska regeringen, utöver de belopp som inledningsvis beviljats, utbetala 12 000 000 ecu för att täcka kostnaderna för att uppföra två kraftstationer på Kanarieöarna. Det beslutet fattades, enligt sökandena, mellan den 7 mars 1991, då kommissionen fattade beslut C(91)440 om att tilldela ekonomiskt bistånd för de ifrågavarande arbetena, och den 29 oktober 1993, då kommissionen bekräftade att de ovannämnda beloppen redan hade utbetalats till den spanska regeringen.

2 Det skall inledningsvis noteras att det i detta fall fordras av domstolen att den tar ställning till sättet och villkoren för tillämpningen av artikel 173 fjärde stycket i EG-fördraget i fall då sökandena grundar sin talerätt på den miljöpåverkan som påstås följa av den aktuella rättsakt som gemenskapsinstitutionen antagit.

<"WP_L1", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO>II - Bakgrund och förfarande<EndSub>

3 Sakomständigheterna i det aktuella målet, såsom de framgår av den överklagade domen, är som följer:

Genom beslut C(91)440 av den 7 mars 1991, som fattades med stöd av rådets förordning (EEG) nr 1787/84 av den 19 juni 1984 om Europeiska regionala utvecklingsfonden,(2) i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 3641/85 av den 20 december 1985,(3) beviljade kommissionen Konungariket Spanien ekonomiskt bistånd från Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) om maximalt 108 578 419 ecu för att Unión Eléctrica de Canarias SA (nedan kallad Unelco) skulle uppföra två kraftstationer på Kanarieöarna (Gran Canaria och Teneriffa). Finansieringen skulle fördelas på fyra år, och den första utbetalningen skulle göras vid den tidpunkt då det ovannämnda beslutet, C(91)440, fattades. De följande utbetalningarna av bidrag kunde minskas eller dras in om arbetet inte förflöt i enlighet med planerna och, särskilt, om någon väsentlig ändring gjordes som påverkade genomförandet av beslutet och som kommissionen inte godkänt. Detta villkor uppställdes i artikel 5 i kommissionens ovannämnda beslut samt i punkterna A.20, A.21 och C.2 i bilaga III till beslutet.

4 Redan den 23 december 1991 upplyste två av sökandena i en skrivelse kommissionen om att Unelco i fråga om de arbeten som påbörjats på Gran Canaria hade underlåtit att göra en miljökonsekvensbedömning i enlighet med tillämpliga gemenskapsbestämmelser.(4) Vidare upplyste en annan av sökandena genom en skrivelse av den 23 november 1992 kommissionen om att Unelco hade påbörjat byggnationer på Gran Canaria och Teneriffa utan att Comisión de urbanismo y medio ambiente de Canarias (Kanarieöarnas kommission för planering och miljö, nedan kallad CUMAC) hade uttalat sig angående miljökonsekvenserna i enlighet med tillämplig nationell lagstiftning.

5 Den 3 december 1992 gjorde CUMAC två uttalanden om miljökonsekvenserna av byggandet av två kraftstationer på Gran Canaria och Teneriffa. Den 26 mars 1993 respektive den 2 april 1993 ingav lokala organisationer för miljöskydd, som ingår bland sökandena i detta mål, två administrativa överklaganden mot uttalandena.(5) där följande föreskrivs: "de projekt som finansieras genom strukturfonderna ... skall uppfylla de villkor som uppställs i fördragens bestämmelser och i rättsakter som antagits i kraft av dessa, liksom den politik som gemenskapen för, häri inbegripet ... miljöskydd". I skrivelse daterad den 23 juni 1993 svarade generaldirektören för GD XVI Greenpeace att kommissionen inte kunde bistå med de begärda uppgifterna, eftersom de rörde kommissionens interna beslutsförfarande, men försäkrade att dess beslut fattats "först efter det att långtgående diskussioner förts mellan kommissionens olika avdelningar". Den 29 oktober 1993 ägde ett möte rum i Bryssel mellan Greenpeace och de behöriga tjänstemännen vid kommissionens generaldirektorat XVI, vilket särskilt rörde finansiering av kraftstationerna på Gran Canaria och Teneriffa med medel ur ERUF.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>7 Den 21 december 1993 väckte sökandena talan vid förstainstansrätten och yrkade att kommissionens ovannämnda beslut om fortsatt finansiering av arbetena skulle ogiltigförklaras. Konungariket Spanien intervenerade i förfarandet vid förstainstansrätten. I det ovannämnda beslutet av den 9 augusti 1995 biföll förstainstansrätten kommissionens yrkande om avvisning.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>8 Den tappande parten i målet i förstainstansrätten har överklagat beslutet och yrkat att domstolen skall upphäva förstainstansrättens beslut, fastställa att talan i förstainstansrätten kan tas upp till sakprövning och förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna. Kommissionen har yrkat att domstolen skall avvisa överklagandet eller, i andra hand, att talan skall ogillas på någon av de grunder som kommissionen anfört i första instans och, avslutningsvis, att klagandena skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Konungariket Spanien har för sin del yrkat att överklagandet skall avvisas, att domstolen skall förklara att förstainstansrättens beslut är riktigt och att klagandena skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.<"C_IT", Font = F11, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L1", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO>III - Det överklagade beslutet<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>9 I det överklagade beslutet prövade förstainstansrätten huruvida sökandena hade talerätt. Den skilde därvid mellan de enskilda sökandena och de miljöskyddsorganisationer som också var sökande.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>10 i) Vad beträffar de förstnämnda stödde den sig på både domstolens och förstainstansrättens praxis enligt vilken "[a]ndra personer än dem som ett beslut är riktat till kan göra anspråk på att vara personligen berörda endast om beslutet angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem i förhållande till alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till".(7) Genom att göra så godtog den inte den tolkning som sökandena åberopat i fråga om artikel 173 fjärde stycket och fastslog att hittillsvarande restriktiva rättspraxis inte är tillämplig på situationer där de rättsliga intressen som påverkas av beslutet inte är av ekonomisk natur utan har sin grund i den negativa miljöpåverkan som följer av gemenskapsinstitutionernas handlande. Förstainstansrätten fastslog i det sammanhanget att det huvudsakliga kriterium som domstolen tillämpade i sin rättspraxis, nämligen "huruvida tillräckliga omständigheter föreligger för att tredje man skall kunna påstå sig vara berörd av ett beslut på ett sådant sätt att han särskiljer sig från alla andra, ändå är tillämpligt och detta oavsett vilken typ av sökandenas intressen - ekonomiska eller andra - som har påverkats".(8) För att någon skall ha talerätt är det inte tillräckligt att stödja sig på den skada som ett antal individer, som inte i förväg går att urskilja, på ett generellt eller abstrakt sätt sannolikt kommer att lida, "... såsom särställda på ett liknande sätt som dem till vilka ett beslut riktar sig".(9) Förstainstansrätten anser vidare att denna rättspraxis utgör den enda riktiga tolkningen av artikel 173 fjärde stycket i fördraget. I sitt beslut angav den uttryckligen att sökanden måste vara direkt och personligen berörd av det omtvistade beslutet. Detta synsätt påverkas inte av att det under senare år har funnits en tendens bland nationella domstolar att ge personer talerätt enbart på grundval av att sökandena har ett "tillräckligt" intresse av utgången i målet.(10) Av ovan angivna skäl fastslog förstainstansrätten att det i det mål den hade att avgöra var nödvändigt att pröva huruvida det omtvistade beslutet berörde sökandena direkt och personligen. Förstainstansrätten fastslog att så inte var fallet mot bakgrund av två kriterier som enligt dess mening var relevanta och som den behandlade närmare i punkt 54-56 i det överklagade beslutet, vilka har följande lydelse.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>11 "Med avseende härpå konstaterar förstainstansrätten till en början att de sökande utgörs av en grupp om sexton enskilda som åberopar antingen sin enda egenskap av 'boende i trakten', 'fiskare' eller 'jordbrukare', eller att de oroar sig för vilka konsekvenser byggandet av två kraftstationer skulle kunna få för den lokala turismen, Kanarieöarnas invånares hälsotillstånd och på miljön. Sökandena åberopar således inte någon egenskap som i praktiken särskiljer dem från alla de människor som bor eller utövar någon form av verksamhet i de aktuella områdena. Således framstår det aktuella beslutet, i det att det beviljar ekonomiskt stöd till byggandet av två kraftstationer på Gran Canaria och Teneriffa, avseende sökandena som en åtgärd vars konsekvenser kan anses beröra olika grupper av rättssubjekt på ett objektivt, generellt och abstrakt sätt - praktiskt taget alla som bor eller vistas inom de aktuella områdena.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>12 Sökandena skall alltså inte anses berörda av beslutet på något annat sätt än alla andra fiskare, jordbrukare eller turister som är bosatta i trakten och som nu befinner sig i eller kan komma att befinna sig i samma situation som sökandena (domen i det ovannämnda målet Spijker mot kommissionen, punkt 9, och förstainstansrättens beslut av den 21 februari 1995, Associazione agricoltori della provincia di Rovigo m.fl. mot kommissionen, T-117/94, REG 1995, s. II-455, punkt 25).<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>13 Inte heller det faktum att den andra, den femte och den sjätte sökanden ingivit ett klagomål till kommissionen kan utgöra en sådan omständighet som gör att de skall särskiljas i förhållande till alla andra och därigenom tillerkännas locus standi enligt artikel 173 i fördraget. I fråga om ekonomiskt bistånd som utges av ERUF anges inga speciella tillvägagångssätt för att involvera enskilda i antagandet, verkställigheten och uppföljningen av beslut som tagits. Under dessa förhållanden är det inte tillräckligt att inge ett klagomål och därefter eventuellt ha viss skriftväxling med kommissionen för att få talerätt enligt artikel 173. Enligt domstolens praxis befinner sig inte en person som begär, inte att en institution skall fatta ett beslut å hans egna vägar men att en institution skall inleda ett undersökningsförfarande å tredje mans vägnar, även om personen kan betraktas som direkt berörd, i samma ställning som den som är eller kan komma att bli föremål för ett sådant beslut som kan vara föremål för ogiltigförklaring enligt artikel 173 i fördraget (domstolens dom av den 10 juni 1982 i mål 246/81, Lord Bethell mot kommissionen, REG 1982, s. 2277)."<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>14 ii) Vad beträffar de sökande organisationernas talerätt följde förstainstansrätten fast rättspraxis, enligt vilken en sammanslutning som bildats i syfte att främja en grupp rättssubjekts kollektiva intressen inte kan väcka talan mot en rättsakt som antagits av en gemenskapsinstitution och som påverkar denna grupps allmänna intressen, då dess medlemmar inte var för sig har talerätt,(11) om inte sammanslutningen har deltagit aktivt i det förfarande som lett till antagandet av rättsakten i den mening som avses i artikel 173 i fördraget, med undantag för det fall att det aktiva deltagandet gjorde den talan som väckts av sammanslutningen befogad, även om dess medlemmar inte är direkt och personligen berörda av den ifrågavarande rättsakten.(12)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>15 I detta sammanhang anges i det överklagade beslutet att de sökande organisationerna inte åberopade några särskilda omständigheter för att visa att deras medlemmar hade ett personligt intresse som särskiljer dem från alla andra personer som är bosatta på Gran Canaria och Teneriffa. "Under dessa omständigheter anser förstainstansrätten att de sökande föreningarnas medlemmars eventuella rättsliga status inte skiljer sig från den som de enskilda sökandena för sin del anfört i det aktuella målet."(13) Eftersom sökandena i förevarande mål inte kunde anses vara direkt och personligen berörda av det omtvistade beslutet, kunde följaktligen detta inte heller gälla medlemmarna i dessa organisationer.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>16 Förstainstansrätten företog därefter en prövning av huruvida förekomsten av kontakter mellan en av dessa organisationer, nämligen Greenpeace, och kommissionen var tillräckligt för att ge Greenpeace talerätt. Denna fråga besvarades nekande, eftersom förstainstansrätten ansåg att "kommissionen i förevarande fall inte före antagandet av det aktuella beslutet hade inlett något förfarande som Greenpeace kunnat delta i, och att Greenpeace inte heller har varit samarbetspartner till kommissionen i fråga om antagandet av det bakomliggande beslutet C(91)440 eller det överklagade beslutet".(14) Vidare ansåg förstainstansrätten att "skriftväxlingen mellan Greenpeace och kommissionen och mötet dem emellan inte varit av annat än informationskaraktär, eftersom kommissionen inte var tvungen att vare sig rådfråga eller höra sökandena inom ramen för verkställigheten av beslut C(91)440".(15)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>17 Förstainstansrätten avvisade genom det överklagade beslutet talan i dess helhet på den grunden att sökandena inte var "direkt och personligen berörda" av det omtvistade beslutet, utan att företa någon prövning av kommissionens återstående invändningar mot att målet prövades i sak.<"C_IT", Font = F11, Top Margin = 0.000 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L1", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO>IV - Tillämpliga bestämmelser<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>18 Som nämnts ovan står tolkningen av artikel 173 fjärde stycket i EG-fördraget i centrum för den rättsliga diskussionen. Stycket har följande lydelse. "Varje fysisk eller juridisk person får på samma villkor väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom."<"C_IT", Font = F11, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L1", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO>V - Parternas argument<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L2", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>A - Klagandenas argument<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>19 i) Klagandena har inlett sitt yttrande med att ange den relevanta rättsliga ramen för avgörandet av detta mål vilken förstainstansrätten, enligt deras mening, bedömde på ett felaktigt sätt. De anser således att förstainstansrätten vid tillämpningen av artikel 173 fjärde stycket borde ha beaktat följande omständigheter. Enligt beslut C(91)440, vars ingress innehåller en uttrycklig hänvisning till nödvändigheten av att utföra de arbeten som är föremål för ekonomiskt bistånd i enlighet med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om miljöskydd och särskilt i enlighet med direktiv 85/337/EEG med anledning av arbetenas inverkan på miljön, var kommissionen skyldig att tills vidare innehålla medlen ur gemenskapsfonderna om den upptäckte att "gemenskapens politik"(16) inte iakttogs under byggnadsarbetet, samt att underrätta de behöriga nationella myndigheterna och avgöra vilka åtgärder som skulle vidtas. Vidare anges det uttryckligen i rådets förordning (EEG) nr 2052/88, på grundval av vilken beslut C(91)440 fattades, att arbeten som är föremål för bidrag skall utföras i enlighet med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om miljöskydd.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>20 Av det ovan anförda har klagandena dragit slutsatsen att kommissionen då den verkställde beslut C(91)440 systematiskt borde ha kontrollerat om de byggnationer som var föremål för bidrag utfördes i enlighet med gemenskapsrätten, särskilt direktiv 85/337/EEG. Den borde också ha vägrat att utbetala medel om den upptäckt att de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om miljöskydd inte efterlevdes. Klagandena anser vidare att kommissionens beslut att betala ut ett ytterligare belopp om 12 000 000 ecu till Spanien är en klar överträdelse av de ovannämnda skyldigheterna.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>21 Enligt klagandena är det lämpligt att erinra om att direktiv 85/337/EEG enligt deras tolkning i fråga om offentliga och privata projekt som sannolikt har avsevärd inverkan på miljön tillförsäkrar "den berörda allmänheten ... tillfälle att yttra sig innan projektet påbörjas", inklusive en rätt till tillgång till uppgifter om projektet.(17) Det finns, enligt klagandena, vissa rättigheter för enskilda i fråga om miljöskydd som dessa kan åberopa direkt, i den mån domstolen har fastslagit(18) att de relevanta bestämmelserna i direktiv 85/337/EEG är klara och ovillkorliga och således får direkt effekt i nationell rätt.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>22 Klagandena har till stöd för överklagandet sammanfattningsvis anfört följande.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>- Kommissionen hade en särskild skyldighet att inte göra utbetalningar och att tills vidare innehålla utbetalningarna för de aktuella arbetena om den fann att de utfördes i strid med gemenskapsrätten.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>- Arbetena påbörjades i praktiken utan en föregående miljökonsekvensbedömning, vilket strider mot bestämmelserna i direktiv 85/337/EEG, som i sin tur tillförsäkrar en viss kategori medborgare i gemenskapen rättigheter.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>- Genom att inte tills vidare innehålla utbetalningarna, trots att den i skälig tid har upplysts om den ovannämnda överträdelsen, har kommissionen följaktligen åsidosatt sina gemenskapsrättsliga skyldigheter. Dessa består, åtminstone delvis, i att säkerställa klagandenas rätt till miljöskydd, enligt gemenskapsrätten i allmänhet och de ovannämnda bestämmelserna i direktiv 85/337/EEG i synnerhet.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>23 ii) Klagandena har gjort gällande att förstainstansrätten tolkade och tillämpade artikel 173 i EG-fördraget på ett felaktigt sätt, eftersom den inte tillämpade rätt kriterier för bedömningen av huruvida sökandena var personligen berörda av kommissionens omtvistade beslut. Närmare bestämt följde förstainstansrätten den rättspraxis som domstolen utvecklat för situationer som rör ekonomiska frågor, med påföljd att en enskild måste tillhöra en "sluten krets" för att anses vara personligen berörd av en gemenskapsrättsakt. Av detta skäl anser sökandena att förstainstansrätten inte beaktade det "miljörättsliga intressets" särskilda beskaffenhet, eftersom domstolen hittills inte har tagit ställning till frågan om enskildas talerätt i fall då dessa hävdar att det av deras legitima intressen som åsidosatts är miljöskyddsintresset.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>24 Klagandena anser att förstainstansrättens tolkning skapar en lucka i rättsskyddet i gemenskapens rättsordning så snart en fråga uppkommer om kontroll av huruvida gemenskapsinstitutionerna har följt gemenskapens miljölagstiftning. Eftersom intresset av miljöskydd är gemensamt för och delas av alla gemenskapsmedborgare, kan det, för det fall miljön hotas, inte anses finnas endast en "sluten krets" av personer som drabbas av detta, åtminstone inte i den mening som förstainstansrätten ger begreppet "sluten krets". Klagandena har anfört att det framgår klart av det överklagade beslutet att om traditionell rättspraxis tillämpas i fall som rör miljön, i så måtto att en sökande måste vara direkt och personligen berörd av en rättsakt, kommer detta i praktiken att leda till att enskilda aldrig kommer att kunna föra talan mot gemenskapsåtgärder som påverkar deras miljöintressen. Den rättsliga luckan blir än mer tydlig då det framgår att de privilegierade sökandena enligt artikel 173 (det vill säga medlemsstaterna, rådet och kommissionen) i fall som detta inte avser att utnyttja den möjlighet de ges genom artikel 173 andra stycket.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>25 Enligt klagandena kan det inte heller anses att luckan kan åtgärdas genom att enskilda som inte har rätt att föra talan vid nationell domstol för att göra gällande sina rättigheter ges möjlighet att överklaga enligt nationell rätt. I förevarande fall kan målet vid den spanska domstolen endast röra lagenligheten av nationella rättsakter och spanska myndigheters åsidosättande av sina skyldigheter enligt rådets direktiv 85/337/EEG. I likhet härmed kan lagenligheten av kommissionens beslut, vilken bestritts i målet vid förstainstansrätten, inte ifrågasättas i samband med ett förfarande vid nationell domstol, eftersom spanska domstolar inte har behörighet att pröva om kommissionens utbetalningar av vissa fondmedel för finansiering av vissa arbeten är lagenliga mot bakgrund av gemenskapsrätten.(19)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>26 Klagandena har vidare betonat att den inställning som förstainstansrätten ger uttryck för i det överklagade beslutet står i rak motsats till den inställning som domstolarna i medlemsstaterna har givit uttryck för, samt till den senaste utvecklingen av internationell rätt. I samband med detta har klagandena hänvisat till ett antal komparativa studier av vilka det är möjligt att dra slutsatsen att medlemsstaternas rättssystem alla har utvecklats mot en utvidgning av medborgarnas processuella rätt att erhålla rättsligt skydd i fall där deras miljöskyddsintresse har åsidosatts. Klagandena har påpekat att om de hade varit skyldiga att väcka talan vid en domstol i en medlemsstat hade den talan som väckts av flera av dem eller samtliga tagits upp till prövning.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>27 Klagandena har vidare påstått att förstainstansrättens restriktiva tolkning av det överklagade beslutet strider mot utvecklingen av gemenskapsrätten och internationell rätt inom området för miljöskydd. De har hänvisat till domstolens rättspraxis, där miljöskydd har utsetts till "ett av gemenskapens huvudsakliga ändamål"(20) och där den EG-rättsliga miljölagstiftningen har förklarats kunna skapa rättigheter och skyldigheter för enskilda.(21) Klagandena har också hänvisat till det femte handlingsprogrammet för miljöskydd som antogs av rådet och företrädare för medlemsstaterna,(22) till den tionde principen i Rio-deklarationen, till Agenda 21, till Europarådets konvention om skadeståndsansvar vid miljöfarlig verksamhet, till senare domar från domstolen för mänskliga rättigheter i Strasbourg och till förfarandet för administrativ kontroll som infördes genom Världsbanken från och med år 1993 i fall då viss verksamhet hotar miljön.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>28 Mot den bakgrunden har klagandena föreslagit en annorlunda tolkning av artikel 173 fjärde stycket i fördraget. För att säkerställa huruvida en enskild är personligen berörd av en gemenskapsakt då den personen påstår att miljön har skadats med anledning av att gemenskapsinstitutionerna har åsidosatt sina gemenskapsrättsliga skyldigheter, skall gemenskapsdomstolarna enligt klagandenas mening fordra att sökanden visar följande.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>29 a) Att han/hon personligen har lidit (eller sannolikt kommer att lida) en aktuell eller potentiell skada till följd av att den berörda gemenskapsinstitutionen har handlat på ett påstått rättsstridigt sätt, exempelvis genom att hans eller hennes legitima miljöskyddsintresse har åsidosatts,<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, Left Margin = 0.721 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>b) att skadan kan hänföras till den omtvistade rättsakten, och<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, Left Margin = 0.721 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>c) att skadan kan ersättas genom att sökandens yrkanden bifalls i dom.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>30 Klagandena har anfört att de uppfyller dessa tre kriterier. Vad beträffar det första kriteriet, har de återgivit den bevisning de åberopat vid förstainstansrätten, i vilken de beskrev arten och omfattningen av den skada de utsatts för till följd av kommissionens handlande. Vad beträffar det andra kriteriet har de påpekat att den ovannämnda skadan har samband med kommissionens handlande, eftersom de nationella (spanska) myndigheterna inte har något utrymme för skönsmässig bedömning vad beträffar användningen av de fondmedel som skall utbetalas till följd av beslut C(91)440. Med andra ord bidrog kommissionen direkt till den skada som klagandena har lidit till följd av den negativa inverkan på miljön, genom att kommissionen utbetalade de medel till Spanien som var nödvändiga för genomförandet av de projekt som utfördes i strid med bestämmelserna i gemenskapens miljölagstiftning och särskilt med direktiv 85/337/EEG. Vad beträffar det tredje kriteriet har det anförts att den ovannämnda skadan skulle kunna gottgöras om kommissionens beslut att fortsätta bidra till arbetena ogiltigförklarades. Om de medel som är nödvändiga för att arbetet skall kunna fortsätta inte skulle vara tillgängliga, anser klagandena att det kan förväntas att arbetet med kraftstationerna upphör.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>31 Det anges i ansökan att denna typ av organisationer, särskilt vad beträffar de sökande miljöskyddsorganisationerna, skall anses ha talerätt, eftersom en eller flera av deras medlemmar tillhör den kategori personer som enligt artikel 173 fjärde stycket har rätt att väcka talan vid förstainstansrätten. Vidare skall de anses ha talerätt även på grund av att de oberoende härav kan åberopa att deras främsta syfte är miljöskydd och att skyddet för miljön inom det geografiska område där de ifrågavarande arbetena utförs ingår bland deras syften. Vad särskilt gäller de företrädande organisationernas roll och behovet av att erkänna deras processuella rättigheter vid gemenskapsdomstolarna, då en gemenskapsrättsakt påverkar de intressen och syften som dessa bildats för att skydda och främja, har de klagande organisationerna och föreningarna hänvisat till förstainstansrättens dom i målet Associazione Italiana Tecnico Economica del Cemento m.fl. mot kommissionen(23) och till generaladvokaten Lenz förslag till avgörande i målet CIDA mot rådet.(24)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>32 Sammanfattningsvis anser klagandena att deras inställning är den lämpligaste och har hänvisat till domstolens dom i målet Plaumann(25), av vilken de har dragit slutsatsen att de processrättsliga kriterierna i artikel 173 inte skall tolkas snävt.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L2", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>B - Kommissionens argument<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>33 Kommissionen har inledningsvis påpekat att även om den av klagandena föreslagna tolkningen av artikel 173 godtogs skulle klagandena inte uppfylla de kriterier de stödjer sig på. Under alla omständigheter anser kommissionen emellertid att det synsätt som sökandena gjort gällande inte kan godtas, eftersom det skulle innebära ett frångående av det i artikel 173 fjärde stycket uttryckligen angivna kravet att sökanden måste vara personligen berörd av den omtvistade rättsakten.(26) Kommissionen har vidare påpekat att domstolen aldrig har frångått sin fasta rättspraxis enligt vilken andra personer än dem som ett beslut är riktat till kan göra anspråk på att vara personligen berörda endast om beslutet angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem i förhållande till alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till. Denna definition återfinns också i domskälen i målen 11/82, C-358/89 och T-483/93 och har anförts av klagandena till stöd för en tolkning contra legem. Kommissionen anser att klagandena därigenom har ersatt lagens bokstav med sin egen konstruktion, enligt vilken det är tillräckligt att visa att en gemenskapsakt berör "sökandens intressen" och inte nödvändigtvis sökanden "personligen" för att denne skall ha talerätt vid gemenskapsdomstolarna. Kommissionen har särskilt påpekat att om man helt skulle överge den tolkning som innebär att en person enligt artikel 173 fjärde stycket skall "ha en särställning" i fråga om den omtvistade rättsakten skulle det inte längre fordras att rättsakten berör sökanden "personligen". Det skulle då vara tillräckligt att hans "intressen" berördes. Denna tolkning contra legem skulle enligt kommissionen få till följd att varje invånare på öarna Teneriffa och Gran Canaria skulle anses ha ett legitimt intresse av att väcka tala mot den rättsakt som kommissionen antagit i förevarande fall.(27)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>34 Kommissionen har vidare påpekat att den inte anser att klagandena med rätta kan hävda att vad förstainstansrätten fastslagit i det överklagade beslutet skapar en lucka i rättsskyddet och i kontrollen av om gemenskapsinstitutionerna handlar i enlighet med gemenskapens miljölagstiftning. Den har särskilt framhållit att klagandena, vad beträffar miljöaspekterna på de arbeten som är föremål för bidrag, har rätt att väcka talan vid spanska domstolar och att vissa av dem har avstått från denna rättighet. Inte desto mindre berörs klagandena varken av finansieringen som sådan av arbetena eller av kommissionens roll vid övervakningen av om Spanien iakttar de relevanta gemenskapsrättsliga bestämmelserna. De har följaktligen inte något legitimt intresse av att få en rättslig bestämning till stånd avseende dessa frågor. Avsaknaden av ett legitimt intresse kan inte ersättas av de omständigheter som grundar sig på komparativ rätt och som klagandena stött sig på vid den muntliga förhandlingen.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>35 Vad beträffar de rättigheter som klagandena påstått kan åsidosättas genom direktiv 85/337/EEG har kommissionen gjort följande påpekanden. Även om hela direktivet eller åtminstone vissa av dess bestämmelser kan ha direkt effekt, kan det inte gagna klagandena att stödja sig på det i förevarande mål. Även om det anses att klagandena, eller vissa av dem, härleder vissa individuella rättigheter i nationell rätt från direktivet, är de rättigheterna inte så långtgående att de ger dem möjlighet att bestrida lagenligheten av en rättsakt, såsom beslut C(91)440, vid förstainstansrätten eller att göra skillnad mellan dem då det är fråga om artikel 173 fjärde stycket i förhållande till den omtvistade rättsakten.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>36 Kommissionen har också avvisat det i överklagandet framförda påståendet att de klagande miljöskyddsorganisationerna har talerätt eftersom en eller flera av deras medlemmar är personligen berörda av den omtvistade rättsakten och eftersom de som företrädande organisationer med syfte att skydda miljön på Kanarieöarna automatiskt har ett legitimt intresse av frågor som rör miljöskydd.(28)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>37 Kommissionen har vidare påpekat att överklagandet inte innehåller det i förstainstansrätten framförda påståendet att åtminstone två av sökandena hade talerätt med anledning av att de hade ingivit klagomål till kommissionen rörande villkoren för utförandet av de aktuella byggnadsarbetena. Av detta har kommissionen dragit slutsatsen att klagandena implicit har frånfallit den ståndpunkten. Avslutningsvis har kommissionen hemställt att domstolen, om den beslutar att undanröja förstainstansrättens beslut, skall uttala sig beträffande de två övriga invändningar om rättegångshinder som framställts vid förstainstansrätten. Kommissionen har nämligen dragit slutsatsen att den talan som sökandena väckt vid förstainstansrätten endast kan bifallas för det fall artikel 173 fjärde stycket i fördraget ändras.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>38 Vid den muntliga förhandlingen påpekade kommissionen vidare att byggandet av en av de två kraftstationerna hade påbörjats redan år 1990, det vill säga innan frågan om bidrag från gemenskapen uppkom. Sökandena borde därför ha vidtagit åtgärder redan då, för att motsätta sig att arbetena utfördes eller åtminstone att bidrag utbetalades, genom att väcka talan mot kommissionens ursprungliga beslut C(91)440. De underlät emellertid att göra skäliga ansträngningar i detta hänseende och väckte i stället talan först vid en senare tidpunkt, nämligen mot beslutet att fortsätta utge bidrag till projektet. Kommissionens ombud uppgav också att beslutet att fortsätta utge bidrag till arbetena fattades efter det att det konstaterats att någon överträdelse av bestämmelserna i direktiv 85/337/EEG inte förelåg. Kommissionen utförde således den granskning som den i det ursprungliga beslutet C(91)440 åtagit sig att göra.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>39 Kommissionen påpekade vid sammanträdet dessutom att gemenskapsrätten också ger personer ett rättsskydd som går utöver de snäva gränser som anges i artikel 173 fjärde stycket i fördraget. Den erinrade i detta sammanhang om den senaste utvecklingen inom lagstiftningsarbetet, rörande medborgarnas tillträde till gemenskapsinstitutionernas arkiv, rätten att göra framställningar till Europaparlamentet och möjligheten att vända sig till ombudsmannen. I enlighet härmed kan någon uppluckring av de processrättsliga kraven i artikel 173 fjärde stycket inte förväntas. Inte heller har det framförts något förslag på den punkten i samband med regeringskonferensen.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L2", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>C - Den spanska regeringens argument<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>40 Konungariket Spanien har för sin del yrkat att överklagandet skall ogillas på grundval av de argument som återges nedan. Det har inlett med att återge domstolens rättspraxis beträffande enskildas talerätt och drar därav slutsatsen att enskilda, för att kunna föra talan vid gemenskapsdomstolarna, måste vara personligen berörda av den rättsakt som de väcker talan emot, på så sätt att denna påverkar dessa personer på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem i förhållande till alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till. Följaktligen anser Spanien att de enda gemenskapsrättsakter mot vilka talan kan väckas är dem som rör en begränsad krets personer som är fastställd eller kan fastställas vid den tidpunkt då rättsakten antas och vars rättigheter lagstiftaren har sökt fastställa. Det är för detta ändamål inte tillräckligt att det är möjligt att med en större eller mindre grad av säkerhet fastställa det antal, eller till och med vilka, personer som en rättsakt är tillämplig på, om den första av dessa omständigheter inte också föreligger, det vill säga om det inte föreligger en faktisk situation som utmärker och särskiljer dem på samma sätt och försätter dem i samma ställning som den som beslutet är riktat till.(29) Således menar Spanien att det enligt domstolen endast är den som ett beslut är riktat till och personer som kan jämställas med denne som har talerätt.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>41 Helt följdriktigt hade enligt den spanska regeringen klagandena - till vilka rättsakten inte var riktad och som inte kan jämställas med den till vilken beslutet var riktat, nämligen Spanien - inte talerätt, varför förstainstansrätten rätteligen avvisade deras talan. Av samma skäl har de sökande miljöskyddsorganisationerna inte talerätt i föreliggande fall. Det skulle även strida mot legalitetsprincipen om miljöskyddsorganisationer gavs talerätt medan enskilda personers talan avvisades, det vill säga att företrädande organisationer tillskrevs ett mer omfattande legitimt intresse än enskilda. Vad beträffar enskilda har Konungariket Spanien anfört att dessa också saknar talerätt i fråga om kommissionens beslut att fortsätta utge bidrag. De har för övrigt inte ens åberopat omständigheter eller egenskaper som försätter dem i en särställning på samma sätt som den som det omtvistade beslutet är riktat till.(30)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>42 Klagandena tillhör enligt Konungariket Spanien följaktligen inte någon begränsad krets av personer som är fastställd eller kan fastställas vid den tidpunkt då rättsakten antogs. Inte heller befinner de sig i en situation som kan jämställas med den som den som beslutet är riktat till befinner sig i. Vad återigen avser de sökande som har inkommit med klagomål till kommissionen, är denna omständighet inte tillräcklig för att försätta dem i en särställning, eftersom kommissionen inte har någon skyldighet att inleda ett förfarande enligt artikel 169 i fördraget så snart den tar emot ett sådant klagomål.(31) Av nyssnämnda skäl har Konungariket Spanien anslutit sig till förstainstansrättens bedömning i det överklagade beslutet.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>43 Spanien har vidare underkänt klagandenas argument att det skapas en lucka i rättsskyddet på grund av att kommissionens rättsstridiga handlingar på området för miljöskydd inte är föremål för tillräcklig kontroll. Spanien har betonat att mot bakgrund av fördragens systematik åtnjuter enskilda alltjämt det rättsskydd som de nationella domstolarna tillförsäkrar dem, vilka är de domstolar vid vilka talan i första hand skall väckas enligt gemenskapens rättsordning. I enlighet härmed har enbart medlemsstaterna och gemenskapsinstitutionerna ett legitimt intresse av att väcka talan om ogiltigförklaring av bestämmelser av allmän räckvidd, som klart framgår av artikel 173 och av domstolens rättspraxis på området. Vad beträffar detta måls särskilda beskaffenhet, anser Spanien att sökandena har väckt talan vid gemenskapsdomstolarna till synes i syfte att bestrida en gemenskapsakts lagenlighet, men egentligen i syfte att föranleda gemenskapsdomstolarna att uttala sig om lagenligheten av en rättsakt som utfärdats av en nationell myndighet och att indirekt ogiltigförklara denna. Sökandena har till exempel inte gjort gällande något ekonomiskt intresse som har ett direkt samband med ERUF:s funktionssätt utan ett intresse som på ett allmänt och vagt sätt följer av skyddet för miljön och vilket endast kan påverkas av en akt som utfärdats av en nationell myndighet.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>44 Detta innebär enligt Spanien att om det skall anses att de behöriga spanska myndigheterna har överträtt gemenskapsbestämmelserna om miljöskydd vilka, eftersom de har införlivats med den interna rättsordningen, har blivit nationella bestämmelser, har således en nationell offentlig myndighet åsidosatt nationell rätt, och således omfattas den rättstvist som följer av detta av de nationella domstolarnas exklusiva behörighet, vilka har möjlighet att hänskjuta en tolkningsfråga till EG-domstolen om tolkningen av de ifrågavarande gemenskapsbestämmelserna.(32) Spanien har dragit slutsatsen att kommissionens omtvistade beslut utgör en enkel verkställighetsåtgärd avseende beslut C(91)440 som inte påverkar eller kan påverka miljön eller, i varje fall, de rättigheter som klagandena kan härleda ur skyddet för miljön. Av detta skäl är enligt Spanien frågan som rör medborgarnas rättigheter till följd av skyddet för miljön inte relevant.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>45 Spanien har vidare understrukit att utöver att klagandena saknar ett personligt intresse av att väcka talan mot kommissionens beslut om att fortsätta utge bidrag har de heller inte något direkt intresse av att väcka talan. Spanien erinrar här om att beslut C(91)440 och de beslut som fattats på grundval av detta är av ekonomisk karaktär och att de endast har ett indirekt samband med miljön, som är gemensam för alla områden för mänsklig verksamhet.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>46 Avslutningsvis har Spaniens företrädare vid det muntliga sammanträdet vid domstolen bekräftat att han inte kunde se fördelen med den ändring av rättspraxis som sökandena har föreslagit - en ändring som skulle leda till att det utvecklades en allmän talerätt i miljöfrågor. Han anförde vidare att skyddet för miljön är ett legitimt värde bland flera andra i en rättsordning och att han inte alls ansåg det motiverat att tillämpa ett särskilt förfarande på just detta.<"C_IT", Font = F11, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L1", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO>VI - Min bedömning av överklagandet<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>47 Inledningsvis anser jag det viktigt att betona detta måls speciella karaktär. Domstolen har för första gången ombetts uttala sig om ett antal avgörande rättsfrågor vilka inte behandlades i målen An Taisce och WWF UK mot kommissionen samt Associazione Agricoltori della provincia di Rovigo,(33) som delvis rörde miljöskydd. Den fråga som därefter aktualiseras rör tolkningen av artikel 173 fjärde stycket i fördraget. Den rättsliga meningsskiljaktigheten rör villkoret i denna bestämmelse att en fysisk eller juridisk person kan väcka talan mot en gemenskapsinstitutions beslut som är riktat till en annan person endast om beslutet "berör denne direkt och personligen". Dessa ord har inneburit en väsentlig processrättslig inskränkning av rätten att föra talan vid gemenskapsdomstolarna, vilka ex officio prövar om talan kan upptas till sakprövning.(34) Jag anser att domstolen, för att kunna pröva detta mål på ett så fullständigt sätt som möjligt, bör besvara följande frågor.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>48 Kan för det första de aktuella klagandena vara "berörda" av kommissionens omtvistade beslut, i den meningen att de kan härleda en rättsligt skyddad rättighet eller ett legitimt intresse ur värdet av miljöskydd, vilket omfattas av gemenskapsrätten?<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.000 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>Har förstainstansrätten för det andra, om den första frågan besvaras jakande, med rätta ansett att de personer som väckt talan mot beslutet inte är "personligen" berörda av det? Förekom det för det tredje, om den andra frågan besvaras nekande, något annat hinder för att uppta den ursprungliga talan till sakprövning?<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L2", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>A - Möjligheten för en medborgare i gemenskapen att härleda en rättsligt skyddad rättighet eller ett legitimt intresse ur värdet av miljöskydd, vilket omfattas av gemenskapsrätten<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>49 Artikel 173 fjärde stycket i fördraget förutsätter att den fysiska eller juridiska person som väcker talan mot en gemenskapsinstitutions beslut har en rättighet eller ett legitimt intresse som påverkas av den omtvistade rättsakten. Detta villkor - som inte avser de privilegierade sökande som anges i andra stycket i samma artikel - anses vanligtvis framgå av att det uttryckligen anges att sökanden skall vara direkt och personligen berörd av den aktuella rättsakten. Då rättsakten uppvisar dessa kännetecken är det ovanligt att villkoret avseende ett legitimt intresse inte är uppfyllt.(35) Under alla omständigheter är förekomsten av ett legitimt intresse en av de omständigheter som motiverar att talan tas upp till sakprövning och som domstolen kontrollerar förekomsten av.(36)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>50 Jag anser att denna fråga inledningsvis skall granskas med anledning av de särskilda omständigheterna i förevarande mål. Vidare har gemenskapsdomstolarna hittills inte uttalat sig om förekomsten av ett "legitimt miljöintresse". Av detta skäl är det lämpligt att studera vilken plats frågan om miljöskydd intar i gemenskapens rättsordning och att studera domstolens rättspraxis på området.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L3", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>a. Allmänintresset av miljöskydd<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>51 Det är inledningsvis obestridligt att säkerställandet av en god miljö har ett direkt samband med vad som kan kallas "det gemenskapsrättsliga allmänintresset". Gemenskapsdomstolarna har i sina domar fastslagit att miljöskyddet var "ett av gemenskapens grundläggande syften"(37). Denna ståndpunkt vinner för övrigt stöd av fördragets lydelse. Efter den omarbetning som skedde den 7 februari 1992, anges i artikel 2 att "[g]emenskapen skall ha till uppgift att ... som tar hänsyn till miljön ...". I detta syfte skall gemenskapens verksamhet enligt artikel 3 k innefatta "en miljöpolitik". De allmänna riktlinjerna för denna politik anges i avdelning XVI i fördraget. I enlighet med artikel 130r skall gemenskapens miljöpolitik bidra bland annat till att "bevara, skydda och förbättra miljön", till att "skydda människors hälsa" och till att "utnyttja naturresurserna varsamt och rationellt". I artikel 130r.2 föreskrivs också att "[m]iljöskyddskraven skall integreras i utformningen och genomförandet av gemenskapens övriga politik".(38) För att konkretisera syftena i artikel 130r har särskilda bestämmelser införts i gemenskapens sekundärrätt, bestämmelser som gemenskapsdomstolarna är skyldiga att tillämpa på ett korrekt sätt.(39)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.000 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>52 Av det ovan anförda framgår att miljön har en offentlig dimension, vilken utgörs av gemenskapens allmänna intresse, som med stöd av den jämvikt som föreskrivs i fördraget lämnas åt medlemsstaterna och gemenskapsinstitutionerna att säkerställa.(40) Detta innebär att miljöskyddet, såsom det säkerställs genom gemenskapens primärrätt och domstolens väsentliga rättspraxis, i princip är en grundläggande skyldighet för "offentliga"(41) institutioner - om detta begrepp anses omfatta både gemenskapsinstitutioner och nationella myndigheter - vilket innebär att verkställigheten av det kan ge upphov till mer eller mindre precisa skyldigheter för enskilda.(42)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>53 Under alla omständigheter tillförsäkras en fysisk eller juridisk person inte automatiskt en rätt eller ett legitimt intresse med stöd av vilket denne kan väcka talan enligt artikel 173 fjärde stycket i fördraget genom att gemenskapen skall iaktta principen om lagenlighet i vilken skyldigheten att skydda miljön ingår som en del. Någon allmän talerätt(43) är inte erkänd i gemenskapsrätten, inte ens på miljöområdet. Det är således inte möjligt att som enda skäl för talerätt åberopa den lucka som kan medföra att det inte är säkert att vissa av kommissionens överträdelser kan komma att avhjälpas om det överlåts på medlemsstaterna och gemenskapsinstitutionerna att tillse att de omfattas av rättslig kontroll, vilka i praktiken inte har något intresse av att göra detta.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L3", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>b. Rättigheter som enskilda tillförsäkras genom gemenskapens sekundärrätt<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>54 Frågan om miljöskydd i gemenskapsrätten är emellertid inte begränsad till förekomsten av en allmän skyldighet för gemenskapens institutioner och de nationella institutionerna. Gemenskapens sekundärrätt, där gemenskapens mål på miljöområdet direkt eller indirekt konkretiseras, har till förmån för enskilda skapat vissa särskilda rättigheter med bestämt innehåll, som det ankommer på de nationella domstolarna och gemenskapsdomstolarna att säkerställa.(44) Dessa rättigheter följer vanligtvis av att de direktiv som syftar till miljöskydd har direkt effekt. Domstolen fastställde exempelvis i mål C-131/88, kommissionen mot Tyskland(45), att rådets direktiv 80/68/EEG om skydd för grundvatten mot förorening genom vissa farliga ämnen(46) "syftar till att säkerställa ett effektivt skydd för gemenskapens grundvatten genom att, i precisa och detaljerade bestämmelser, ålägga medlemsstaterna att föreskriva ett antal förbud, system för tillståndsgivning och kontrollförfaranden för att förhindra eller begränsa utsläpp av ett antal ämnen. Dessa bestämmelser i direktivet syftar således till att skapa rättigheter och skyldigheter för enskilda". Generaladvokaten Van Gerven påpekade i samma mål att "ett klart och precist införlivande av bestämmelserna i direktivet kan därtill visa sig vara av viss betydelse för en berörd, enskild tredje man (som ekologiska sammanslutningar eller närboende) som önskar att offentliga institutioner och enskilda skall iaktta de förbud och begränsningar som föreskrivs i direktivet, eller säkerställa att dessa efterlevs".(47)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>55 Tendensen i rättspraxis att tillerkänna enskilda rättigheter i fråga om miljöskydd eller, åtminstone, en möjlighet att i domstol åberopa de skyldigheter som åvilar nationella myndigheter enligt gemenskapens sekundärrätt bekräftas genom den dom som domstolen nyligen meddelade i målet Associazione Italiana per il WWF m.fl.(48). Det var där fråga om en begäran om förhandsavgörande som uppkommit i en tvist vid italiensk domstol där vissa miljöskyddsorganisationer väckt talan mot ett nationellt beslut att fastställa allmänna jakttider. Dessa organisationer anförde bland annat att principerna i rådets direktiv 79/409/EEG om bevarande av vilda fåglar hade åsidosatts.(49) Frågan som uppstod rörde under vilka omständigheter artikel 9 i direktivet medger att medlemsstaterna gör undantag från det allmänna förbudet mot jakt på skyddade arter. Domstolen fastslog slutligen att denna artikel har direkt effekt och hänvisade till fast rättspraxis enligt följande: "i de fall då gemenskapens institutioner genom att utfärda direktiv har ålagt medlemsstaterna att uppträda på ett visst sätt, skulle det försvara en sådan rättsakts ändamålsenliga verkan om rättssubjekten vore förhindrade att åberopa den och de nationella domstolarna inte kunde ta den i beaktande såsom en del av gemenskapsrätten".(50)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>56 Jag anser att denna dom utgör ett typexempel på det sätt som ett allmänt syfte, såsom miljöskyddet, konkretiseras, nämligen genom att ett antal bestämmelser i gemenskapens sekundärrätt resulterar i att enskilda ges möjligheten att på rättslig väg fordra att miljön skyddas, även i fall då gemenskapslagstiftaren inte direkt och uttryckligen tillförsäkrar enskilda en liknande rättighet.(51)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>57 Klagandena har också resonerat på detta sätt då de har hävdat att de har tilldelats vissa rättigheter genom direktiv 85/337, vilka åsidosatts genom det omtvistade beslutet. Det skall påpekas att detta direktiv utgör en av gemenskapslagstiftarens mest betydande landvinningar inom miljöskyddsområdet. Som framgår av sjätte övervägandet i direktivet är dess syfte att införa en miljökonsekvensbedömning som föregår vissa projekt som kan antas leda till miljöpåverkan. Enligt artikel 3 i direktivet skall medlemsstaterna bedöma de direkta och indirekta effekterna av ett projekt beträffande människor, fauna och flora, mark, vatten, luft, klimat och landskap, materiella tillgångar och kulturarv. Sökandena anser att artiklarna 2, 3, 6 och 8 i direktivet tillförsäkrar en grupp enskilda vissa rättigheter. Denna grupp anges i artikel 6 som "den berörda allmänheten".<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>58 I praktiken har domstolen medgivit att artiklarna 2, 3 och 8 i direktivet ges direkt effekt.(52) Vad beträffar den tvingande karaktären av artikel 6.2 i direktivet anmärkte generaladvokaten Elmer i sitt förslag till avgörande i mål C-72/95(53) följande: "Enligt artikel 6.2 i direktivet skall medlemsstaterna säkerställa att såväl varje tillståndsansökan som de uppgifter som inhämtas görs tillgängliga för allmänheten och att den berörda allmänheten ges tillfälle att yttra sig innan projektet påbörjas. Direktivet innebär således att medlemsstaterna skall inrätta ett samrådsförfarande som ger enskilda rätt att uttala sig. Om en medlemsstat då den genomför direktivet medverkar till att projekt som kan komma att ha en betydande inverkan på miljön inte blir föremål för en miljökonsekvensbedömning, hindras den enskilde från att utöva rätten att bli hörd. Det förhållandet att medlemsstaten inte har införlivat direktivet hindrar därigenom den enskilde att utöva en rättighet som denne tilldelas genom direktivet ... Mot bakgrund av detta hyser jag den uppfattningen att enskilda tilldelas rättigheter genom artiklarna 2.1 och 4.2 i direktivet jämförda med artikel 6.2."(54)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>59 Jag menar att om man anser att klagandena tillhör denna "allmänhet", som kan beröras av projektet att uppföra två kraftstationer på Kanarieöarna,(55) åtnjuter klagandena rättigheter som de tillförsäkrats genom direktiv 85/337. Dessa rättigheter gör det möjligt för dem att för det första fordra att projekt som kan komma att påverka miljön innan tillstånd ges skall vara föremål för en miljökonsekvensbedömning, för det andra säkerställa att de projektarbeten som främst kan ha påverkan på miljön, det vill säga de som anges i bilaga I till direktivet, eller under vissa omständigheter, de som anges i bilaga II, genomförs i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 5-10 i direktivet. Av detta förfarande följer särskilt rätten att säkerställa för det första att uppgifter som inhämtats enligt artikel 5 görs tillgängliga för allmänheten, för det andra att allmänheten ges tillfälle att yttra sig innan projektet påbörjas och för det tredje att allmänhetens åsikt beaktas vid tillståndsgivningen. Om således kommissionens omtvistade beslut, genom vilket kommissionen har beslutat att fortsätta att utge bidrag till de omtvistade arbetena i Spanien, innebär att dessa rättigheter åsidosätts, är sökandena verkligen "berörda" i den mening som avses i artikel 173 fjärde stycket i fördraget, och har i princip rätt att väcka talan mot beslutet.(56)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>60 Det följer av det ovan anförda att gemenskapens sekundärrätt tillförsäkrar enskilda särskilda följdrättigheter i fråga om miljöskydd, rättigheter som de självfallet kan hävda skall säkerställas på rättslig väg. Om de rättigheter eller legitima intressen som medborgaren kan hävda skall säkerställas på rättslig väg i fråga om miljöskydd är begränsade till dem som jag nämnt ovan, är det skydd som gemenskapsrätten erbjuder således ofullständigt och fragmentariskt. För det första förekommer rättigheter eller legitima intressen som kan skyddas på rättslig väg endast i de fall då det i sekundärrätten antagits bestämmelser som har direkt effekt i de interna rättsordningarna(57), och följaktligen kan de inte uppstå då dessa bestämmelser medför en skyldighet för enskilda.(58) För det andra kan de ovannämnda rättigheterna inte åberopas gentemot gemenskapsinstitutionerna till stöd för ett yrkande om att förstainstansrätten skall ogiltigförklara rättsakter som institutionerna utfärdat utan att det i praktiken uppkommer processrättsliga hinder av betydande omfattning.(59)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L3", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>c. Förekomsten av en särskild skyldighet för kommissionen att kontrollera om de arbeten för vilka bidrag har givits överensstämmer med gemenskapsrätten på miljöskyddsområdet<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.280 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>61 Förutom de befogenheter som enskilda ges genom gemenskapsrätten (i princip) på bekostnad av nationella myndigheter, anser jag att de gemenskapsrättsliga miljöskyddsbestämmelserna i vissa särskilda fall direkt ålägger gemenskapsinstitutionerna konkreta och precisa skyldigheter som enskilda kan hävda skall säkerställas på rättslig väg. Gemenskapens primär- och sekundärrätt ålägger kommissionen en liknande skyldighet varje gång den erbjuder sig att bidra till arbeten som eventuellt kan påverka miljön, såsom i förevarande fall. Vad i övrigt beträffar de ifrågavarande arbetena har kommissionen, som sökandena med rätta har påpekat, i beslut C(91)440 medgivit att den har en sådan skyldighet och har dessutom förbundit sig att iaktta den. Låt oss emellertid studera frågan mer ingående.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>62 Jag vill inledningsvis påpeka att bestämmelserna om miljö i fördraget inte är begränsade till att uttrycka principer. Särskilt hänvisar artikel 130r.1 på ett allmänt sätt till mål som gemenskapens miljöpolitik skall bidra till att uppnå, och i artikel 130r.2 definieras de allmänna principerna för denna politik. Dock förefaller artikel 130r.2 första stycket sista meningen ålägga gemenskapsinstitutionerna en konkret och precis skyldighet som kan anses ha direkt effekt i gemenskapens rättsordning. Det anges uttryckligen att "[m]iljöskyddskraven skall integreras i utformningen och genomförandet av gemenskapens övriga politik".<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.000 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>63 Jag vill därtill påpeka att denna skyldighet inte har förblivit "tomma ord" utan har införlivats med gemenskapens sekundärrätt, bland annat inom området för gemenskapens bidrag till vissa projekt som påverkar miljön. Som redan har sagts föreskrivs i artikel 7 i förordning nr 2052/88 att "de projekt som finansieras genom strukturfonderna ... skall uppfylla de villkor som uppställs i ... bestämmelser och i ... den politik som gemenskapen för, häri inbegripet ... miljöskydd". Vad således beträffar finansieringen av två kraftstationer på Kanarieöarna var kommissionen tvungen att beakta miljöskyddsaspekten, och det var med rätta som den åtog sig att göra så i beslut C(91)440.(60)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>64 Jag anser att de ovannämnda skyldigheterna för kommissionen följer av ett regelverk som eventuellt ger upphov till en rätt för en bestämd grupp enskilda att hävda att skyldigheterna skall uppfyllas på rättslig väg. Därtill saknar det inte betydelse att gemenskapsdomstolarna redan har fastslagit nödvändigheten av att upprätta ett samband mellan de skyldigheter som åvilar nationella myndigheter enligt tydliga bestämmelser i gemenskapens sekundärrätt inom området för miljöskydd och möjligheten för enskilda att hävda att dessa skyldigheter skall iakttas på rättslig väg. Detta är den slutsats som följer av domstolens ovannämnda rättspraxis beträffande direkt effekt av direktiven 80/68, 79/404 och 80/779. Denna rättspraxis speglar närmare bestämt gemenskapsdomstolarnas vilja att inte överlämna åt endast de privilegierade sökandena i artikel 173 andra stycket att övervaka att gemenskapens sekundärrätt efterlevs, eftersom gemenskapsdomstolarna har noterat att den ifrågavarande lagstiftningen har samband med skyddet av en bestämd grupp enskilda. Jag anser att domstolen borde inspireras av samma tankegångar i fall då, som här, den gemenskapsrättsliga bestämmelsen inte endast ålägger medlemsstaterna skyldigheter utan direkt berör gemenskapsinstitutionernas verksamhet. Därtill innebär den omständigheten att kommissionen inte själv genomför projekt på miljöområdet utan endast lämnar bidrag till sådana projekt inte nödvändigtvis att vissa enskilda inte kan vara direkt och personligen berörda av dess rättsakter.(61)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>65 Jag anser att det i förevarande fall skall fastställas att frågan huruvida kommissionen iakttar den särskilda och tydliga skyldigheten att beakta skyddet för den tillgång som miljön utgör, genom att iaktta gemenskapsrätten på området, då den beslutar om att utge bidrag till de omtvistade arbetena på Kanarieöarna, inte bara berör kommissionen själv utan också vissa enskilda. Dessa enskilda kan eventuellt söka rättsskydd för det fall skyldigheten åsidosätts och de uppfyller de processrättsliga kraven.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>66 Sammanfattningsvis anser jag att sökandena i målet vid förstainstansrätten kunde åberopa dels den omständigheten att kommissionen, enligt dem, har åsidosatt de rättigheter som sökandena givits genom direktiv 85/377, dels den skada som de påstår sig ha lidit till följd av att kommissionen, som de påstått, har underlåtit att innan den fortsatte att utbetala bidrag kontrollera om de omtvistade arbetena utfördes i enlighet med gemenskapsrätten på miljöområdet. Det följer naturligtvis inte nödvändigtvis av det ovan anförda att sökandenas talan vid förstainstansrätten kunde prövas i sak. Möjligheten att sakpröva deras talan beror på huruvida de uppfyller de villkor som uppställs i artikel 173 fjärde stycket i fördraget och särskilt på villkoret att de är personligen berörda av den aktuella rättsakten. Jag skall nu studera den frågan.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L2", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>B - Huruvida sökandena är personligen berörda av den omtvistade rättsakten<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>67 Som jag redan anfört kom förstainstansrätten i det överklagade beslutet till slutsatsen att sökandena inte var personligen berörda av det omtvistade beslutet och avvisade talan på denna grund. Det är denna ståndpunkt som klagandena har vänt sig mot i sitt överklagande.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>68 Förstainstansrätten stödde sig dessutom på en fast rättspraxis enligt vilken andra än den till vilken ett beslut är riktat inte kan vara personligen berörda av ett beslut av en gemenskapsinstitution utom om beslutet angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem i förhållande till alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till. Detta är kärnan i förstainstansrättens rättsliga resonemang.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>69 Klagandena har vid domstolen också gjort gällande att gemenskapsdomstolarna, särskilt i deras fall, borde frångå de strikta processrättsliga begränsningar som införts genom ovannämnda rättspraxis. De har för detta ändamål anfört den särskilda betydelsen av det legitima intresset i miljöfrågor, den utveckling som kan iakttas på nationell och internationell nivå i riktning mot ett mer effektivt rättsskydd av det legitima värde som miljön utgör och risken för att det överklagade beslutet skapar en lucka i lagen vad beträffar skyddet. Sökandena har anfört en rad kriterier som gemenskapsdomstolarna enligt dem borde tillämpa då de skall uttala sig om möjligheterna att sakpröva en talan som avser miljöpåverkan.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>70 Jag skall därefter pröva omförstainstansrättens slutsats i det överklagade beslutet är riktig, genom att göra åtskillnad mellan det synsätt rätten tillämpade på enskilda fysiska personer (b) och det synsätt rätten tillämpade på miljöskyddsorganisationer (c). Innan jag behandlar dessa frågor anser jag det emellertid oundgängligt att resonera kring en problematik som utvecklats av parterna - vilka naturligtvis har framfört motsatta åsikter - som avser frågan om huruvida det rättsskydd som erbjuds av de nationella (spanska) domstolarna är av god kvalitet och allomfattande (a).<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L3", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>a. Huruvida det rättsskydd som erbjuds av de nationella domstolarna kan läggas till grund för att neka sökandena talerätt<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>71 Frågan om i vilken mån en fysisk person kan väcka talan vid nationell domstol studeras vanligen då det är fråga om hur artikel 173 fjärde stycket i fördraget skall tolkas och tillämpas. Även om jag, i teoretiskt hänseende, motsätter mig att denna omständighet beaktas - eftersom möjligheten att väcka talan vid nationell domstol inte utesluter möjligheten att direkt vid gemenskapsdomstolarna bestrida lagenligheten av ett beslut som fattats av en gemenskapsinstitution, då villkoren i artikel 173 fjärde stycket i fördraget är uppfyllda(62) - anser jag att det finns skäl att behandla följande punkter:<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>72 (i) Jag ansluter mig inledningsvis inte till den spanska regeringens resonemang om att sökandena har begärt att gemenskapsdomstolarna skall uttala sig om lagenligheten av en rättsakt som utfärdats av en nationell myndighet och av detta skäl har väckt talan mot kommissionens beslut som de i praktiken inte är berörda av. Jag anser att sökandena har vänt sig uteslutande mot en rättsakt som utfärdats av en gemenskapsinstitution och påstått att denna har åsidosatt en gemenskapsrättslig bestämmelse som, enligt sökandena, påverkar deras rättigheter och intressen, vilka kan skyddas på rättslig väg.(63) Den omständigheten att kommissionens omtvistade beslut avser utförandet av infrastrukturarbeten i Spanien innebär inte nödvändigtvis att de som önskar invända mot denna rättsakt skall väcka talan vid spansk domstol. Det innebär inte heller att rättsakten, åtminstone teoretiskt, inte i och av sig själv kan påverka vissa rättssubjekts rättigheter och legitima intressen, oavsett om det föreligger nationella administrativa rättsakter rörande genomförandet av arbetena, vilka de berörda kan invända mot endast genom att anlita rättsmedlen i nationell rätt.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>73 (ii) Såväl kommissionen som den spanska regeringen har därtill framhållit att sökandena hade kunnat få ett tillfredsställande rättsskydd om de endast hade anlitat nationella rättsmedel och därvid hade ifrågasatt lagenligheten av kommissionens beslut om att fortsätta utge bidrag. Den nationella domstolen hade då, om det förelåg tvivel, kunnat begära att domstolen skulle meddela ett förhandsavgörande i frågan. De har understrukit att denna lösning är den mest lämpliga om det beaktas att den nationella domstolen är den domstol som normalt har behörighet att tillämpa gemenskapsrätten.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>74 Jag anser att det finns skäl att påpeka att vissa av sökandena, såsom det framgår av handlingarna i målet och de uppgifter som parterna lämnat under det muntliga förfarandet vid domstolen, har försökt hindra genomförandet av arbetena i fråga genom att anlita lämpliga rättsmedel vid de behöriga nationella domstolarna. Dessa förfaranden är ännu inte avslutade. Däremot har inte någon spansk domstol hänskjutit en tolkningsfråga till domstolen i fråga om problemet med lagenligheten av kommissionens omtvistade beslut om att fortsätta utge bidrag till de arbeten som påbörjats på Kanarieöarna. Jag kan för övrigt inte se på vilket sätt frågan om lagenligheten av denna rättsakt skulle kunna uppkomma i ett sådant nationellt förfarande. Det förfarandet kan endast avse lagenligheten av de administrativa tillstånd som meddelats för byggandet av kraftstationerna eller av miljökonsekvensbeskrivningen. Även om en sådan sidofråga i undantagsfall skulle kunna uppkomma(64), är det skydd som den nationella domstolen eventuellt skulle kunna erbjuda emellertid inte så omfattande och fullständigt som det som sökandena hade fått om deras talan vid förstainstansrätten hade vunnit bifall. Den nationella domstolens behörighet kan inte utsträckas till att omfatta frågan om lagenligheten av själva bidraget och än mindre föranleda att kommissionens beslut om att fortsätta utge bidrag ogiltigförklaras.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>75 Om sökandena sammanfattningsvis uppfyller villkoren i artikel 173 fjärde stycket i fördraget för att väcka talan mot det omtvistade kommissionsbeslutet, hindrar de möjligheter till rättsskydd som de erbjuds i nationell rätt inte på något sätt att de har talerätt vid förstainstansrätten.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L3", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>b. Huruvida klagandena har talerätt<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>76 Inledningsvis anser jag att klagandena inte har grund för att bestrida kärnan i förstainstansrättens juridiska resonemang, då de anför att rätten i deras fall inte borde tillämpa den tolkning av artikel 173 fjärde stycket i fördraget som domstolen upprepade gånger gjort. Det stränga och verkligt strikta villkoret för sakprövning, som utgörs av kravet att sökandena skall vara personligen berörda av den ifrågavarande rättsakten, har uttryckligen uppställts i gemenskapens primärrätt. Förstainstansrätten gjorde en korrekt tolkning av bestämmelsen och fordrade att de rättssubjekt till vilka en rättsakt som utfärdats av en gemenskapsinstitution inte är riktad skall åberopa och visa att de har vissa egenskaper eller att en faktisk situation föreligger som försätter dem i en särställning i förhållande till alla andra rättssubjekt.(65) Denna inställning rubbas varken av den särskilda karaktären av det legitima intresse som miljöskyddet utgör eller av alla de överväganden som sökandena har åberopat med anledning av den aktuella utvecklingen inom de nationella rättsordningarna och internationell rätt i fråga om miljöskydd.(66)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>77 Klagandena har emellertid dessutom gjort gällande att förstainstansrätten har gjort en felaktig rättslig bedömning genom att tolka den processrättsliga bestämmelsen i artikel 173 fjärde stycket i fördraget felaktigt och därav dra felaktiga slutsatser om domstolens rättspraxis på området. Då denna grund för överklagande formellt kan prövas i sak skall jag pröva den nedan.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L4", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>i) Befintlig rättspraxis<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>78 aa) Jag anser att det är oundgängligt att hänvisa till den rättspraxis i vilken domstolen har tolkat och förtydligat det ovannämnda processrättsliga kravet. Det skall inledningsvis understrykas att domstolen, trots att dess avgöranden förefaller enhetliga, åtminstone vad beträffar det sätt på vilket de är formulerade, inte har intagit en absolut orubblig position i rättspraxis.(67) Domstolen är i själva verket benägen att undanröja processrättsliga hinder då ett måls särskilda karaktär fordrar det, i syfte att kunna erbjuda ett mer fullständigt rättsskydd.(68)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>79 För det första utgör talerätten för enskilda inte något särskilt problem i fall där dessa har deltagit i arbetet med den omtvistade rättsakten(69) eller då det i gemenskapsrätten, innan den omtvistade rättsakten antogs, har föreskrivits ett särskilt förfarande som de kan delta i och uttrycka sin ståndpunkt. Av detta skäl ansågs ett bolag som hade underrättat kommissionen om ett avtal som stred mot artikel 85 i fördraget och som ingåtts mellan dess konkurrenter kunna väcka talan mot kommissionens beslut att undanta avtalet från de förbud som föreskrivs i artikel 85.1 i fördraget genom tillämpning av artikel 85.3.(70) Förstainstansrätten har också ansett att de personer hade rätt att väcka talan vid densamma, vilka hade anmält ett rättsstridigt statligt stöd till kommissionen och ingivit yttrande i förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget.(71)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.000 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>80 Domstolens skäl för att sakpröva talan i de ovannämnda målen framgår avslutningsvis tydligt av domen i målet Cofaz(72), där följande anförs: "Av domstolens fasta rättspraxis framgår att andra personer än dem som ett beslut är riktat till kan göra anspråk på att vara berörda i den mening som avses i artikel 173 andra stycket, endast om beslutet angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som kännetecknar dem i förhållande till alla andra personer och därigenom försätter dem i en särställning på samma sätt som den som beslutet är riktat till ... Vad särskilt gäller den nämnda faktiska situationen har domstolen upprepade gånger funnit att om en förordning föreskriver skyddsregler för förfarandet för klagande företag som ger dessa rätt att begära att kommissionen konstaterar en överträdelse av gemenskapsrätten, skall dessa företag ha en möjlighet att föra talan till skydd för sina berättigade intressen ... (min kursivering)."(73)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>81 I gengäld är det, i fall då något sådant förfarande inte föreskrivs i gemenskapsrätten, svårt för enskilda i en situation som liknar den som beskrivits ovan att försäkra sig om gemenskapsdomstolarnas skydd.(74)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>82 bb) I andra fall strider ofta enskildas talan mot domstolens fasta praxis genom att en åtgärd inte kan beröra sökanden personligen då den är tillämplig på objektivt definierade situationer och har rättsverkningar för kategorier av personer som definieras på ett allmänt och abstrakt sätt. Det skall också påpekas att huruvida en ifrågasatt åtgärd är objektiv till sin karaktär inte får sammanblandas med vilket antal personer som påverkas av den. En enda person kan påverkas av ett beslut, men det innebär inte att en sådan person är "personligen" berörd av det i den mening som avses i artikel 173 fjärde stycket i fördraget.(75) Dessutom "[innebär] möjligheten att med mer eller mindre precision urskilja ett antal rättssubjekt på vilka en bestämmelse ... eller till och med vilka dessa rättssubjekt är, inte i något avseende ... att det måste anses att bestämmelsen berör dem personligen, om det framgår att den verkligen tillämpas på en objektiv rättslig eller faktisk situation, som definieras i ifrågavarande rättsakt".(76)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>83 cc) Domstolen förefaller vidare godta att en rättsakt berör sökanden personligen enbart då denna tillhör en "sluten krets" av personer. Jag anser inte desto mindre att domstolen i det hänseendet ger prov på betydande utvecklingstendenser och skiftningar.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>1) Domstolen ansåg till en början, exempelvis i målen Toepfer(77) och Bock(78), det vara av avgörande betydelse för möjligheten att uppta talan till sakprövning, att "antalet och identiteten av de berörda importörerna på detta sätt redan var fast- och säkerställt" innan beslutet fattades. Domstolen ansåg också att kommissionen kunde veta att dess beslut skulle påverka intressena hos och situationen för "enbart" dessa importörer. Den drog därefter slutsatsen att "den faktiska situation som på detta sätt skapades skiljer de senare från alla andra personer och särskiljer dem på samma sätt som den till vilken ett beslut är riktat".(79)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>2) Domstolen förefaller därefter ha bestämt den slutna kretsen av potentiella sökande som är personligen berörda av ett omtvistat beslut på ett sätt som är mer gynnsamt för enskilda än som ursprungligen var fallet. I målet Piraiki-Patraiki(80), ett mål i vilket en grupp grekiska exportörer väckte talan om ogiltigförklaring av ett kommissionsbeslut genom vilket Frankrike tilläts vidta skyddsåtgärder mot import av bomullsgarn från Grekland, fastslog domstolen följande: "... det skall fastslås att den omständigheten att de, innan det ifrågavarande beslutet fattades, hade ingått avtal som skulle fullgöras under de månader som avtalet gällde utgör en omständighet som skiljer dem från varje annan person som berörs av beslutet, genom att fullgörandet av deras avtal helt eller delvis förhindrades genom beslutet".(81) Det är värt att notera att i det målet ifrågasatte kommissionen att talan kunde prövas i sak och stödde sig därvid på den omständigheten att den då den fattat sitt beslut var omedveten om det antal avtal som hade ingåtts rörande den period som omfattades av beslutet. Domstolen fastslog att "i det hänseendet måste det påpekas att svaret på frågan huruvida och i vilken utsträckning kommissionen var medveten om vilka grekiska exportörer som hade ingått avtal rörande den tidsperiod som omfattades av det omtvistade beslutet beror på hur artikel 130 i anslutningsakten tolkas, och särskilt på frågan huruvida kommissionen, innan den godkänner en skyddsåtgärd enligt den bestämmelsen, r skyldig att göra lämpliga utredningar av de ekonomiska verkningarna av det beslut som skall fattas och de företag som skulle påverkas av det ...".(82) Jag vill påpeka att i det målet frångick domstolen det villkor som ursprungligen uppställts rörande definitionen av "den slutna kretsen", nämligen att de personer som ingick i den slutna kretsen av nödvändighet vid tiden för antagandet av den omtvistade rättsakten skulle vara kända för den myndighet som antog akten. För att komma fram till detta beaktade domstolen den särskilda beskaffenheten av kommissionens skyldigheter då den antog det omtvistade beslutet och det inbördes förhållandet mellan dessa skyldigheter och skyddet för sökandens intressen i rättsligt hänseende.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>84 Denna utveckling i rättspraxis bekräftades i målet Sofrimport.(83) I det målet hade en importör av äpplen från Chile väckt talan mot en kommissionsförordning, genom vilken utfärdandet av importlicenser för denna frukt tills vidare upphörde samt importkvantiteter fastställdes. Trots att generaladvokaten föreslog motsatsen(84), fastslog domstolen att importörerna av chilenska äpplen, vars varor befann sig under transport då den omtvistade förordningen antogs "således utgör en sluten krets som är tillräckligt väl definierad i förhållande till varje annan importör av chilenska äpplen och som inte kan utvidgas efter det att de ifrågavarande bestämmelserna om ett upphörande tills vidare har trätt i kraft".(85) Det kan noteras att domstolen hädanefter inte längre hänvisar till enskilda vars antal och identitet är bestämda utan till "en sluten krets som är tillräckligt väl definierad".<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>85 För att komma till denna slutsats beaktade domstolen, liksom i det ovannämnda målet Piraiki-Patraiki, de särskilda skyldigheter som kommissionen enligt de i detta fall tillämpliga gemenskapsrättsliga föreskrifterna har att iaktta vid antagandet av rättsakten. Kommissionen har särskilt genom en rådsförordning ålagts att då den vidtar skyddsåtgärder beakta den särskilda situationen för de produkter som är under transport mot gemenskapen. Det är även relevant att påpeka att domen i målet Sofrimport uttryckligen anger att om en gemenskapsrättslig bestämmelse ger en bestämd kategori importörer ett särskilt skydd "skall dessa följaktligen kunna kräva att detta skydd iakttas och skall kunna väcka talan i detta syfte".(86)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>86 Målet Sofrimport är av intresse även ur en annan synvinkel. I den domen fastslog domstolen att det kunde föreligga en "sluten krets" av rättssubjekt - som har talerätt i mål enligt artikel 173 i fördraget - inom en "öppen krets" av rättssubjekt, vilka inte har denna processrättsliga möjlighet. Det är således inte nödvändigt att en gemenskapsrättsakt uteslutande berör medlemmarna i denna slutna krets (i målet Sofrimport rörde det sig om en särskild grupp importörer), utan den kan också, på ett uppenbart objektivt sätt, påverka rättssubjekt som utgör en öppen krets av aktuella eller potentiella importörer.(87) Det är under alla omständigheter nödvändigt att denna slutna krets är "tillräckligt väl definierad".(88) Vid bedömningen av denna definition stödde sig domstolen särskilt på beskaffenheten och omfattningen av de skyldigheter som enligt tillämpliga bestämmelser åvilar kommissionen.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>3) Jag vill därefter fästa uppmärksamheten på två av domstolens domar där det framgår vilken vikt gemenskapsdomstolarna fäster vid vilka följder den omtvistade rättsakten kan få för sökanden. Dessa följder kan skapa en faktisk situation som i tillräcklig mån "försätter sökanden i en särställning".<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>87 I målet Extramet Industrie mot rådet(89) hade en importör yrkat ogiltigförklaring av en förordning som föreskrev en slutlig antidumpningstull på import till gemenskapen av vissa produkter från Folkrepubliken Kina och Sovjetunionen. I dittillsvarande rättspraxis gjordes en distinktion mellan producenter, exportörer och sökandena å ena sidan och självständiga importörer å andra sidan. Beträffande de sistnämnda avgjorde domstolen frågan om talerätt med stöd av en särskilt restriktiv tolkning.(90) Följaktligen kunde Extramet, som var en självständig importör av kalciummetall inte anses vara berörd av förordningen i denna egenskap, som inte särskiljde Extramet från varje annan näringsidkare som redan bedrev samma verksamhet eller skulle kunna göra det i framtiden.(91)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>88 Generaladvokaten Jacobs föreslog domstolen att undanröja detta hinder och uttryckte sig på följande sätt: "[J]ag anser att domstolen borde fastslå att en rättsakt om införande av en antidumpningstull berör varje företag direkt och personligen som kan visa ... att det uttryckligen eller underförstått utpekas i den ifrågavarande rättsakten ... Enligt min mening borde domstolen förtydliga rättspraxis genom att uttryckligen fastslå att en sökande, åtminstone inom antidumpningsområdet, inte är skyldig att för att ha talerätt besvara även frågan huruvida den omtvistade rättsakten faktiskt utgör en förordning eller ett beslut. Denna ståndpunkt är förenlig med ändamålet med artikel 173, vilken syftar till att göra det möjligt för personer att väcka talan mot rättsakter som har en särskild verkan för dem, alltmedan rätten att väcka talan mot förordningar begränsas för att undvika att de yrkas ogiltigförklarade av en obegränsad kategori sökande ...".(92)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>89 Domstolen har å sin sida, efter att ha erinrat om att en antidumpningsförordning kan beröra näringsidkare med anledning av att de har vissa särskilda egenskaper som särskiljer dem i förhållande till varje annan person, fastslagit att "sökanden har visat förekomsten av ett antal omständigheter som utgör en sådan särskild situation som, i fråga om den aktuella rättsakten, särskiljer honom i förhållande till varje annan näringsidkare. Sökanden är i själva verket den största importören av den produkt som beläggs med antidumpningstull och är samtidigt slutanvändare av produkten. Därtill är sökandens verksamhet i mycket stor utsträckning beroende av denna import och påverkas allvarligt av den omtvistade förordningen, med hänsyn till det begränsade antalet tillverkare av den aktuella produkten och till omständigheten att de har svårigheter att få leveranser från den enda producenten i gemenskapen som därtill är deras främsta konkurrent i fråga om den bearbetade produkten".(93)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>90 I målet Codorniu mot rådet(94) hade domstolen att uttala sig med anledning av att ett spanskt bolag med namnet Codorniu som producerade mousserande vin väckte talan mot en bestämmelse i en förordning, vilken fastställde villkoren för användningen av beteckningen "crémant" för mousserande viner. Rådet hade gjort en invändning om rättegångshinder och anfört att bestämmelsen hade en karaktär av ren förordning och berörde sökanden endast i dennes egenskap av producent som använder begreppet "crémant", det vill säga på samma sätt som varje annan producent som befinner sig i samma situation. I sitt förslag till avgörande i det målet(95) fastslog generaladvokaten Lenz inledningsvis att det inte rådde något tvivel om att den omtvistade bestämmelsen var av förordningskaraktär. Trots detta ansåg han inte att talan kort och gott borde avvisas men inte heller att det i detalj skulle prövas om den ifrågavarande bestämmelsen var att betrakta som ett beslut i förhållande till sökanden. Däremot prövade han, avslutningsvis, om bestämmelsen berörde sökanden "personligen". För att besvara denna fråga prövade generaladvokaten först om det var möjligt att, bland de näringsidkare som förbudet att använda begreppet "crémant" riktade sig till, särskilja en kategori personer som inte kunde utökas efter det att den omtvistade bestämmelsen antagits. Det sökande företaget tillhörde denna klart definierade kategori.(96) Denna omständighet är emellertid inte tillräcklig, eftersom det enligt rättspraxis dessutom skall finnas ett särskilt samband mellan sökandens situation och den omtvistade rättsakten. Ett sådant särskilt samband, som också gör det möjligt att avgränsa den "krets" av personer som får väcka talan med stöd av artikel 173 fjärde stycket i fördraget, kan utgöras av det samband som framgår av målet Extramet Industrie mot rådet. Ett avgörande kriterium utgörs av de följder en åtgärd har för en viss näringsidkare, följder som kan särskiljas från dem som samma åtgärd har för andra personer.(97) Avslutningsvis fastslog generaladvokaten, efter att ha utvärderat samtliga omständigheter som sökanden anfört beträffande följderna av åtgärden för sökanden själv, att "sökanden också särskiljer sig, inom kretsen av berörda näringsidkare, genom de negativa konsekvenser som den omtvistade åtgärden har för sökandens företag och att sökanden därmed är personligen berörd".(98) Domstolen kom till samma slutsats med stöd av en avsevärt mindre detaljerad motivering.(99)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>91 Betydelsen och konsekvensen av denna utvidgning av rättspraxis som domstolen gjort skall inte överskattas. Åtminstone är det min slutsats av domen i målet Buralux.(100) I det målet fastställde domstolen förstainstansrättens överklagade beslut, genom vilket förstainstansrätten hade avvisat en talan om ogiltigförklaring av bestämmelser i en förordning om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom gemenskapen. Sökandena var företag som specialiserade sig på insamling, transport och slutligt omhändertagande av hushållsavfall. Generaladvokaten föreslog att domstolen skulle fastslå att den talan som väckts av ett av företagen kunde prövas i sak och stödde sig på kriterierna i målet Extramet Industrie mot rådet.(101) Domstolen följde inte förslaget utan ansåg det vara av avgörande betydelse att den omtvistade förordningens eventuella rättsverkningar berörde de kategorier av personer som var åsyftade på ett allmänt och abstrakt sätt.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>92 Jag anser under alla omständigheter inte att den domen är ett avsteg från domen i målet Extramet Industrie mot rådet. Domstolen ville utesluta de fall då en extensiv tolkning och tillämpning av de processrättsliga bestämmelserna i artikel 173 fjärde stycket i fördraget skulle leda till att enskilda gavs möjlighet att väcka talan mot gemenskapsbestämmelser och inte enskilda rättsakter. Med andra ord ville domstolen i målet Buralux säkerställa förordningens karaktär av förordning, som den också gjorde i målet Deutz och Geldermann mot rådet.(102)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column><"WP_L4", Subcmpn = Yes, Font = @iF@iH@iE@iI@iL@iS@iU@iR@iT@iB@iP@iK@iC@iZ@iO, First Indent = 0.000 inches>ii) Processrättsliga begränsningar av artikel 173 fjärde stycket i fördraget och särdragen i denna tvist<EndSub><"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inc

hes, NewPage = No, Tab Origin = Column>93 aa) I ett första skede skall jag pröva om det, mot bakgrund av slutsatserna från ovannämnda rättspraxis, är möjligt att fastslå att kommissionens omtvistade beslut om att fortsätta finansieringen av byggandet av två kraftstationer på Kanarieöarna berör sökandena personligen.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>94 Som jag redan har anfört har sökandena till stöd för sin talan åberopat såväl de särskilda skyldigheter som åvilade kommissionen då den antog den omtvistade rättsakten och ålade den att kontrollera om arbetena fortskred i enlighet med gemenskapsrätten på miljöområdet och i enlighet med de rättigheter de anser sig ha med stöd av direktiv 85/337 i samband med utarbetandet av en miljökonsekvensbeskrivning beträffande arbeten som de aktuella. De har i varje fall inte bestritt att förstainstansrättens motivering är riktig, enligt vilken den omständigheten att vissa av de enskilda sökandena hade ingivit klagomål till eller haft skriftväxling med kommissionen i sig inte är tillräcklig för att den omtvistade rättsakten skall anses beröra dem personligen.(103) Följaktligen behandlar jag inte denna fråga närmare.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>95 Det kan, i varje fall, hävdas att det inte direkt föreskrivs(104) att de berörda enskilda skall delta i antagandet av den omtvistade rättsakten. Det skall emellertid anses vara ett sådant förfarande för deltagande i antagandet av det omtvistade beslutet som föreskrivs i artikel 6.2 i direktiv 85/337.(105) Detta innebär att gemenskapsrätten inte kan ha föreskrivit att enskilda skulle delta i förfarandet för förberedelse av kommissionens beslut om finansiering av arbeten med miljöpåverkan men att kommissionen enligt gemenskapsrätten är skyldig att, innan den fortsätter finansieringen, kontrollera om de ifrågavarande arbetena utförts i enlighet med gemenskapsbestämmelserna, bland annat direktiv 85/337, som föreskriver att den "berörda allmänheten" skall delta i utarbetandet av miljökonsekvensbeskrivningen. Det är ur kommissionens skyldigheter, jämförda med de rättigheter som tillmäts den "berörda allmänheten" enligt direktiv 85/337, möjligt att härleda argumentet att de som utgör den "berörda allmänheten" har en tillräcklig särställning i fråga om den omtvistade rättsakten, det vill säga de särskiljer sig från varje annat rättssubjekt, eftersom direktiv 85/337 har tillskrivit dem konkreta processrättsliga garantier som motsvarar dem i de ovannämnda målen Cofaz, Metro och Matra.(106) Det vore med andra ord möjligt att, genom att följa ett likartat resonemang, av kommissionens särskilda skyldighet att kontrollera om de finansierade arbetena fortskrider på grundval av gemenskapsrätten på miljöområdet - och således i enlighet med direktiv 85/337 - dra slutsatsen att de personer som direktiv 85/337 tillmäter rättigheter utgör en "sluten krets" och av denna anledning har talerätt, på samma sätt som i de ovannämnda målen Sofrimport och Piraiki-Patraiki.(107)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>96 Jag kan inte ansluta mig till denna ståndpunkt eller åtminstone anse att den har stöd i befintlig rättspraxis. De processrättsliga garantier som sökandena åberopar återfinns i ett direktiv och inte i en förordning, till skillnad från de situationer som domstolen har haft att bedöma i målen Cofaz och Metro. Denna skillnad saknar inte betydelse. Förordningar och direktiv har inte samma tvingande verkan i fråga om sitt innehåll. Likaså var det i de fall då domstolen stödde sig på förekomsten av processrättsliga garantier för att godkänna sökandenas talerätt fråga om ett rent gemenskapsrättsligt förfarande som tillämpades uteslutande inom gemenskapsinstitutionerna. Däremot har förfarandet för utarbetandet av miljökonsekvensbeskrivningen nationell prägel och regleras av såväl gemenskapsrättsliga som nationella bestämmelser samt tillämpas av nationella myndigheter. Oavsett dessa skillnader(108) kan man svårligen sätta det förfarande som föreskrivs i direktiv 85/337 i samband med det som kommissionen har tillämpat vid antagandet av det omtvistade beslutet, som inte föreskriver något direkt deltagande av berörda enskilda. Det följer avslutningsvis inte av beskaffenheten av kommissionens skyldighet i samband med antagandet av den omtvistade rättsakten att en grupp enskilda har rätt att väcka talan mot eventuella åsidosättanden av denna skyldighet. Skyldigheten består i att kontrollera hur de nationella myndigheter som genomför de finansierade byggnadsprojekten tillämpar gemenskapslagstiftningen och syftar inte uttryckligen till att skydda vissa rättssubjekt. Även om man emellertid anser att kontrollskyldigheten, eftersom den omfattar en korrekt tillämpning av direktiv 85/337, även omfattar de bestämmelser i detta som föreskriver att den "berörda allmänheten" får delta i utarbetandet av miljökonsekvensbeskrivningen, innebär detta inte automatiskt att samtliga rättssubjekt som utgör den "berörda allmänheten" skall anses vara personligen berörda av kommissionens omtvistade rättsakt. Den "berörda allmänheten" i direktiv 85/337 kan inte anses utgöra en "sluten krets" i den mening som avses i domstolens praxis. Därtill är begreppet "berörd allmänhet" inte tillräckligt avgränsat i direktiv 85/337. Direktivet överlämnar åt den nationella lagstiftaren att definiera begreppet, gemenskapsrätten ger med andra ord genom direktiv 85/337 skydd för en viss grupp rättssubjekt som emellertid inte definieras på ett tydligt sätt.(109)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.000 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>97 Det följer således inte direkt av vare sig de skyldigheter som åvilar kommissionen vid antagandet av den omtvistade rättsakten eller bestämmelserna i direktiv 85/337 att de enskilda sökandena är personligen berörda av kommissionens omtvistade rättsakt i enlighet med bestämmelserna i artikel 173 fjärde stycket i fördraget, så som dessa tolkats i domstolens praxis.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>98 bb) Med anledning av det ovan anförda har förstainstansrätten troget följt befintlig rättspraxis. Om det enda kriteriet för en korrekt tolkning av artikel 173 fjärde stycket i fördraget är att befintlig rättspraxis skall följas är det omtvistade beslutet riktigt.<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>99 Jag anser emellertid att domstolen borde pröva möjligheten att utveckla vissa av de ståndpunkter den hittills intagit. Den punkt på vilken jag anser att det vore lämpligt att göra en särskild analys av förstainstansrättens beslut och av vilken nödvändigheten av att gå utöver aktuell rättspraxis framgår avser förstainstansrättens resonemang om att sökandena inte är personligen berörda av kommissionens omtvistade beslut, eftersom det påverkar dem på samma sätt som varje annan person som är bosatt, vistas eller utövar en verksamhet på Gran Canaria eller Teneriffa. Enligt förstainstansrätten "framstår det aktuella beslutet ... avseende sökandena som en åtgärd vars konsekvenser kan anses beröra olika grupper av rättssubjekt på ett objektivt, generellt och abstrakt sätt ...".(110)<"C_IT", Font = F3, Top Margin = 0.140 inches, NewPage = No, Tab Origin = Column>100 Inledningsvis anser jag att det är relevant att framhålla att den allmänna och abstrakta karaktären av det ingrepp som de enskilda sökandena fått tåla, och som ligger till grund för förstainstansrättens beslut om avvisning, inte följer av det omtvistade kommissionsbeslutets karaktär av rättsakt. Det är självklart möjli