Preliminär utgåva

DOMSTOLENS DOM (stora avdelningen)

den 21 december 2021 ( )

”Begäran om förhandsavgörande – Beslut 2006/928/EG – Mekanism för samarbete och kontroll av Rumäniens framsteg vid uppfyllandet av de särskilda riktmärkena för reformen av rättsväsendet och kampen mot korruption – Art och rättslig verkan – Bindande för Rumänien – Rättsstaten – Domstolars oavhängighet – Artikel 19.1 andra stycket FEU – Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Korruptionsbekämpning – Skydd för unionens ekonomiska intressen – Artikel 325.1 FEUF – PIF‑konventionen – Brottmålsförfaranden – Domar från Curtea Constituțională (Författningsdomstolen, Rumänien) om lagenligheten av viss bevisprövning och den dömande sammansättningen i mål om allvarlig korruption – Skyldighet för de nationella domstolarna att fullt ut iaktta avgörandena från Curtea Constituțională (Författningsdomstolen) – Disciplinansvar för domare om dessa avgöranden inte iakttas – Behörighet att inte tillämpa avgöranden från Curtea Constituțională (Författningsdomstolen) som inte är förenliga med unionsrätten – Principen om unionsrättens företräde”

I de förenade målen C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 och C‑840/19,

angående begäran om förhandsavgörande i fem fall enligt artikel 267 FEUF, framställda av Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Högsta domstolen, Rumänien) genom beslut av den 6 maj 2019 (C‑357/19), den 13 maj 2019 (C‑547/19), den 31 oktober 2019 (C‑811/19) och den 19 november 2019 (C‑840/19), som inkom till domstolen den 6 maj, den 15 juli, den 4 november respektive den 19 november 2019, och av Tribunalul Bihor (Domstolen för Bihor, Rumänien), genom beslut av den 14 maj 2019, som inkom till domstolen den 14 maj 2019 (C‑379/19),

i brottmål mot

PM (C‑357/19),

RO (C‑357/19),

SP (C‑357/19),

TQ (C‑357/19),

KI (C‑379/19),

LJ (C‑379/19),

JH (C‑379/19),

IG (C‑379/19),

FQ (C‑811/19),

GP (C‑811/19),

HO (C‑811/19),

IN (C‑811/19),

NC (C‑840/19),

ytterligare deltagare i rättegången:

Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie (C‑357/19, C‑811/19 och C‑840/19),

QN (C‑357/19),

UR (C‑357/19),

VS (C‑357/19),

WT (C‑357/19),

Autoritatea Nacionională pentru Turism (C‑357/19),

Agenția Națională de Administrare Fiscală (C‑357/19),

SC Euro Box Promotion SRL (C‑357/19),

Direcţia Naţională Anticorupţie – Serviciul Teritorial Oradea (C‑379/19),

JM (C‑811/19),

liksom i förfarandet

CY,

Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România”

mot

Inspecţia Judiciară,

Consiliul Superior al Magistraturii,

Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (C‑547/19),

meddelar

DOMSTOLEN (stora avdelningen)

sammansatt av ordföranden K. Lenaerts, vice ordföranden L. Bay Larsen, avdelningsordförandena A. Arabadjiev, A. Prechal, K. Jürimäe och S. Rodin samt domarna M. Ilešič, T. von Danwitz (referent), M. Safjan, F. Biltgen och N. Piçarra,

generaladvokat: M. Bobek,

justitiesekreterare: A. Calot Escobar,

efter det skriftliga förfarandet,

med beaktande av de yttranden som avgetts av:

– PM, genom V. Rădulescu och V. Tobă, avocați,

– RO, genom M.O. Ţopa och R. Chiriţă, avocați,

– TQ, genom M. Mareş, avocați,

– KI och LJ, genom R. Chiriță, F. Mircea och O. Chiriță, avocați,

– CY, genom P. Rusu, avocat, och C. Bogdan,

– Asociația ”Forumul Judecătorilor din România”, genom D. Călin och L. Zaharia,

– FQ, genom A. Georgescu, avocat,

– NC, genom D. Lupaşcu och G. Thuan Dit Dieudonné, avocats,

– Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie, genom C. Nistor och D. Ana, båda i egenskap av ombud,

– Direcția Națională Anticorupție – Serviciul Teritorial Oradea, genom D. Ana, i egenskap av ombud,

– Inspecția Judiciară, genom L. Netejoru, i egenskap av ombud,

– Consiliul Superior al Magistraturii, genom L. Savonea, i egenskap av ombud,

– Rumäniens regering, inledningsvis genom C.-R. Canţăr, S.-A. Purza, E. Gane, R.I. Haţieganu och L. Liţu, därefter genom S.-A. Purza, E. Gane, R.I. Haţieganu och L. Liţu, samtliga i egenskap av ombud,

– Polens regering, genom B. Majczyna, i egenskap av ombud,

– Europeiska kommissionen, inledningsvis genom J. Baquero Cruz, I. Rogalski, P. Van Nuffel, M. Wasmeier och H. Krämer, därefter genom J. Baquero Cruz, I. Rogalski, P. Van Nuffel och M. Wasmeier, samtliga i egenskap av ombud,

och efter att den 4 mars 2021 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

1 Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 2 FEU och 19.1 andra stycket FEU, artikel 325.1 FEUF, artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), artiklarna 1.1 och 2.1 i konventionen som utarbetats på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, undertecknad i Bryssel den 26 juli 1995 och bilagd rådets akt av den 26 juli 1995 (EGT C 316, 1995, s. 48) (nedan kallad PIF-konventionen), kommissionens beslut 2006/928/EG av den 13 december 2006 om inrättande av en mekanism för samarbete och kontroll av Rumäniens framsteg vid uppfyllandet av de särskilda riktmärkena för reformen av rättsväsendet och kampen mot korruption (EUT L 354, 2006, s. 56) och principen om unionsrättens företräde.

2 Respektive begäran har framställts inom ramen för

– brottmål mot PM, RO, TQ och SP (C‑357/19), KI, LJ, JH och IG (C‑379/19), FQ, GP, HO och IN (C‑811/19) samt NC (C‑840/19) avseende bland annat korruption och mervärdesskattebedrägerier, och

– en tvist mellan å ena sidan CY och Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” (nedan kallat Rumäniens domarforum) och å andra sidan Inspecţia Judiciară (Domstolsinspektionen, Rumänien), Consiliul Superior al Magistraturii (Högsta rättsrådet, Rumänien) och Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Högsta domstolen, Rumänien) angående en disciplinpåföljd mot CY (C‑547/19).

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätt

PIF-konventionen

3 Artikel 1.1 i PIF-konventionen har följande lydelse:

”I denna konvention förstås med bedrägeri som riktar sig mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen

a) i fråga om utgifter, varje uppsåtlig handling eller underlåtenhet som är att hänföra till

– användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullständiga uppgifter eller dokument, om detta leder till att medel från Europeiska gemenskapernas allmänna budget eller från de budgetar som förvaltas av Europeiska gemenskaperna eller för deras räkning otillbörligen uppbärs eller innehålls,

– undanhållande av information som skall lämnas i enlighet med särskilda föreskrifter, om gärningen har samma effekt,

– användning av sådana medel för andra syften än dem som medlen ursprungligen har beviljats för,

b) i fråga om inkomster, varje uppsåtlig handling eller uppsåtlig underlåtenhet som är att hänföra till

– användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullständiga uppgifter eller dokument, om detta leder till att medel från Europeiska gemenskapernas allmänna budget eller från de budgetar som förvaltas av Europeiska gemenskaperna eller för deras räkning minskas på ett olagligt sätt,

…”

4 Artikel 2.1 i denna konvention föreskriver följande:

”Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att sådana förfaranden som avses i artikel 1, liksom medhjälp, anstiftan eller försök till de gärningar som avses i artikel 1.1, beläggs med effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder, däribland, åtminstone i allvarliga fall, frihetsberövande påföljder som kan medföra utlämning, varvid det står klart att med allvarliga fel menas de bedrägerier som rör minst det minimibelopp som varje medlemsstat fastställt. Detta minimibelopp får inte överstiga 50 000 [euro].”

5 Genom akt av den 27 september 1996 upprättade rådet protokollet till konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (EGT C 313, 1996, s. 1). Enligt artiklarna 2 och 3 i det protokollet omfattar protokollet mutbrott (tagande av muta) och bestickning (givande av muta).

Anslutningsfördraget

6 I artikel 2.2 och 2.3 i fördraget mellan Europeiska unionens medlemsstater, Republiken Bulgarien och Rumänien om Republiken Bulgariens och Rumäniens anslutning till Europeiska unionen (EUT L 157, 2005, s. 11) (nedan kallat anslutningsfördraget), som trädde i kraft den 1 januari 2007, föreskrivs följande:

”2. De villkor för anslutning och de anpassningar i unionens grundläggande fördrag som anslutningen medför, vilka gäller från och med dagen för anslutningen till och med dagen för ikraftträdandet av fördraget om upprättande av en konstitution för Europa, anges i den akt som är fogad till detta fördrag. Bestämmelserna i akten skall utgöra en integrerad del av detta fördrag.

3. …

Akter som antagits före ikraftträdandet av det protokoll som avses i artikel 1.3 på grundval av detta fördrag eller den akt som avses i punkt 2 skall fortsätta att gälla och deras rättsverkningar skall bevaras till dess att dessa akter ändras eller upphävs.”

Anslutningsakten

7 I artikel 2 i akten om villkoren för Republiken Bulgariens och Rumäniens anslutning [till Europeiska unionen] och om anpassning av de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen (EUT L 157, 2005, s. 203) (nedan kallad anslutningsakten), som trädde i kraft den 1 januari 2007, föreskrivs följande:

”Från och med dagen för anslutningen skall bestämmelserna i de grundläggande fördragen och i rättsakter som har antagits av institutionerna och Europeiska centralbanken före anslutningen vara bindande för Bulgarien och Rumänien och skall tillämpas i dessa stater på de villkor som anges i de fördragen och i denna akt.”

8 Artikel 37 i denna akt har följande lydelse:

”Om Bulgarien eller Rumänien inte har lyckats genomföra åtaganden som gjorts inom ramen för anslutningsförhandlingarna och därigenom orsakar en allvarlig störning i den inre marknadens funktion, inbegripet åtaganden inom all sektorspolitik som avser ekonomisk verksamhet med gränsöverskridande verkan, eller om det föreligger en överhängande risk för en sådan störning, kan kommissionen, inom tre år efter anslutningen, på grundval av en motiverad begäran från en medlemsstat eller på eget initiativ vidta lämpliga åtgärder.

Åtgärderna skall vara proportionella och i första hand väljas så att de stör den inre marknadens funktion så litet som möjligt, i förekommande fall med tillämpning av befintliga sektoriella skyddsmekanismer. Sådana skyddsåtgärder får inte åberopas som ett medel för godtycklig diskriminering eller dolda restriktioner av handeln mellan medlemsstater. Skyddsklausulen kan åberopas redan före anslutningen på grundval av övervakningens resultat och de åtgärder som antas skall träda i kraft från och med dagen för anslutningen om inte något senare datum föreskrivs. Åtgärderna skall inte kvarstå längre än vad som är absolut nödvändigt och skall i vart fall upphävas när det relevanta åtagandet har genomförts. De får dock tillämpas utöver den period som anges i första stycket så länge som de relevanta åtagandena inte har uppfyllts. Med hänsyn till den berörda nya medlemsstatens framsteg med att uppfylla sina åtaganden kan kommissionen anpassa åtgärderna på lämpligt sätt. Kommissionen skall i god tid underrätta rådet innan den återkallar skyddsåtgärder och skall vederbörligen beakta alla synpunkter från rådet i detta avseende.”

9 I artikel 38 i anslutningsakten anges följande:

”Om det i Bulgarien eller Rumänien finns allvarliga brister eller överhängande risk för sådana brister i införlivandet, genomförandet eller tillämpningen av rambeslut eller andra relevanta åtaganden, samarbetsinstrument och beslut som avser ömsesidigt erkännande på det straffrättsliga området enligt avdelning VI i EU-fördraget eller av direktiv och förordningar som avser ömsesidigt erkännande på det civilrättsliga området enligt avdelning IV i EG‑fördraget, får kommissionen, inom tre år efter anslutningen, på grundval av en motiverad begäran från en medlemsstat eller på eget initiativ och efter samråd med medlemsstaterna, vidta lämpliga åtgärder och ange under vilka förutsättningar och hur dessa åtgärder skall genomföras.

Dessa åtgärder får bestå i ett tillfälligt upphävande av tillämpningen av relevanta bestämmelser och beslut i förbindelserna mellan Bulgarien eller Rumänien och en eller flera andra medlemsstater, utan att det påverkar ett fortsatt nära rättsligt samarbete. Skyddsklausulen kan åberopas redan före anslutningen på grundval av övervakningens resultat och de åtgärder som antas skall träda i kraft från och med dagen för anslutningen om inte något senare datum föreskrivs. Åtgärderna skall inte kvarstå längre än vad som är absolut nödvändigt och skall i vart fall upphävas när bristerna har avhjälpts. De får dock tillämpas utöver den period som anges i första stycket så länge dessa brister kvarstår. Med hänsyn till den berörda nya medlemsstatens framsteg med att avhjälpa de brister som fastställts kan kommissionen anpassa åtgärderna på lämpligt sätt efter samråd med medlemsstaterna. Kommissionen skall i god tid underrätta rådet innan den återkallar skyddsåtgärder och skall vederbörligen beakta alla synpunkter från rådet i detta avseende.”

10 I artikel 39.1–39.3 i anslutningsakten föreskrivs följande:

”1. Om det på grundval av kommissionens kontinuerliga övervakning av Bulgariens och Rumäniens åtaganden i samband med anslutningsförhandlingarna och i synnerhet kommissionens övervakningsrapporter finns klara bevis för att läget i förberedelserna för antagande och genomförande av regelverket i Bulgarien eller Rumänien är sådant att det finns en allvarlig risk för att någon av dessa stater är uppenbarligen oförberedd att uppfylla kraven för medlemskap vid tidpunkten för anslutning den 1 januari 2007 på ett antal viktiga områden, får rådet, på grundval av en rekommendation från kommissionen, enhälligt besluta att den planerade tidpunkten för den statens anslutning senareläggs med ett år till den 1 januari 2008.

2. Trots vad som föreskrivs i punkt 1 får rådet med kvalificerad majoritet på grundval av en rekommendation från kommissionen fatta beslut enligt punkt 1 med avseende på Rumänien, om allvarliga brister har konstaterats när det gäller Rumäniens uppfyllande av något eller några av de åtaganden och krav som är förtecknade i avsnitt I i bilaga IX.

3. Trots vad som föreskrivs i punkt 1 och utan att det påverkar tillämpningen av artikel 37 får rådet med kvalificerad majoritet på grundval av en rekommendation från kommissionen och efter en utförlig bedömning hösten 2005 av de framsteg som Rumänien har gjort på området konkurrenspolitik fatta beslut enligt punkt 1 med avseende på Rumänien om allvarliga brister har konstaterats när det gäller Rumäniens uppfyllande av sina åtaganden enligt Europaavtalet eller av något eller några av de åtaganden och krav som är förtecknade i avsnitt II i bilaga IX.”

11 Bilaga IX till anslutningsakten har rubriken ”Särskilda åtaganden som gjorts och krav som godtagits av Rumänien vid avslutandet av anslutningsförhandlingarna den 14 december 2004 (enligt artikel 39 i anslutningsakten)”. I avsnitt I i denna bilaga återfinns följande passage:

”I samband med artikel 39.2

…

4. Att avsevärt påskynda kampen mot korruption, särskilt korruption på hög nivå, genom att säkerställa en strikt tillämpning av den befintliga lagstiftningen mot korruption och faktiskt oberoende för den nationella åklagarmyndigheten för korruptionsfrågor (NAPO) samt att från och med november 2005 årligen lägga fram övertygande resultat av NAPO:s åtgärder mot korruption på hög nivå. NAPO måste utrustas med personal, finansiella medel, utbildningsresurser och utrustning i sådan utsträckning att den kan fullgöra sin ytterst viktiga uppgift.

5. … [Den nationella antikorruptionsstrategin] måste inbegripa ett åtagande att före slutet av 2005 se över det utdragna straffrättsliga förfarandet för att säkerställa att korruptionsfall behandlas på ett snabbt och öppet sätt för att garantera lämpliga påföljder med avskräckande effekt. …

…”

Beslut 2006/928

12 Beslut 2006/928 antogs, i samband med Rumäniens anslutning till Europeiska unionen, som var planerad till den 1 januari 2007, med stöd av bland annat artiklarna 37 och 38 i anslutningsakten. Skälen 1–6 och 9 i detta beslut har följande lydelse:

”(1) Europeiska unionen bygger på rätts[s]tatsprincipen, som är en princip som alla medlemsstater har gemensam.

(2) Området för frihet, säkerhet och rättvisa och den inre marknaden, som inrättades genom fördraget om Europeiska unionen och fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, bygger på ett ömsesidigt förtroende för att rättsstatsprincipen i alla hänseenden efterlevs vid förvaltnings- och domstolsbesluten och förvaltnings- och domstolspraxis i samtliga medlemsstater.

(3) Detta förutsätter att det i alla medlemsstater finns opartiska, oberoende och effektiva rätt[s]system och förvaltningssystem som är lämpligt rustade att bland annat bekämpa korruption.

(4) Den 1 januari 2007 blir Rumänien medlem i Europeiska unionen. Kommissionen har noterat att Rumänien har gjort betydande ansträngningar för att fullborda förberedelserna för medlemskap, men påpekade i sin rapport av den 26 september 2006 att vissa problem återstår, särskilt rörande rättsväsendets och de rättsvårdande organens ansvarighet och effektivitet, där ytterligare förbättringar krävs för att säkerställa att de har kapacitet att genomföra och tillämpa de bestämmelser som antagits för att förverkliga den inre marknaden och området av frihet, säkerhet och rättvisa.

(5) Genom artikel 37 i anslutningsakten bemyndigas kommissionen att vidta lämpliga åtgärder om det finns överhängande risk för att Rumänien förorsakar en allvarlig störning i den inre marknadens funktion om det inte lyckas genomföra sina åtaganden. Genom artikel 38 i anslutningsakten bemyndigas kommissionen att vidta lämpliga åtgärder om det i Rumänien finns överhängande risk för allvarliga brister i införlivandet, genomförandet eller tillämpningen av rättsakter som antagits på grundval av avdelning VI i EU-fördraget eller avdelning IV i EG‑fördraget.

(6) Mot bakgrund av de återstående problemen rörande rättsväsendets och de rättsvårdande organens ansvarighet och effektivitet är det befogat att inrätta en mekanism för samarbete och kontroll av Rumäniens framsteg vid uppfyllandet av de särskilda riktmärkena för reformen av rättsväsendet och kampen mot korruption.

…

(9) Detta beslut bör ändras om det enligt kommissionens bedömning råder behov av att anpassa riktmärkena. Detta beslut bör upphävas när alla riktmärken har uppfyllts på ett tillfredsställande sätt.”

13 I artikel 1 i beslut 2006/928 föreskrivs följande:

”Rumänien skall senast den 31 mars varje år, och för första gången den 31 mars 2007, rapportera till kommissionen om de framsteg som har gjorts med att uppfylla vart och ett av de riktmärken som anges i bilagan.

Kommissionen får när som helst lämna tekniskt bistånd genom olika åtgärder och samla in och utbyta information om riktmärkena. Kommissionen får när som helst anordna expertgruppbesök till Rumänien för detta ändamål. De rumänska myndigheterna skall lämna nödvändigt bistånd i samband med detta.”

14 I artikel 2 i beslutet föreskrivs följande:

”Kommissionen skall till Europaparlamentet och rådet överlämna sina kommentarer och slutsatser beträffande Rumäniens rapport för första gången i juni 2007.

Därefter skall kommissionen avge rapport vid behov och åtminstone var sjätte månad.”

15 I artikel 4 i nämnda beslut föreskrivs följande:

”Detta beslut riktar sig till medlemsstaterna.”

16 Bilagan till beslutet har följande lydelse:

”De riktmärken som enligt artikel 1 skall uppfyllas av Rumänien:

1. Sörja för ett öppnare och effektivare rättsligt förfarande bland annat genom att öka kapaciteten och ansvarigheten hos det högsta rättsrådet. Rapportera om och övervaka verkningarna av de nya civil- och straffprocesslagarna.

2. Inrätta en byrå för integritet med ansvar för att kontrollera tillgångar, oförenligheter och eventuella intressekonflikter och för att utfärda de obligatoriska beslut på grundval av vilka avskräckande sanktioner kan vidtas.

3. Bygga vidare på de framsteg som redan gjorts och fortsätta att genomföra professionella, oberoende undersökningar rörande fall av påstådd korruption på hög nivå.

4. Vidta ytterligare åtgärder för att förebygga och bekämpa korruption, i synnerhet inom den lokala förvaltningen.”

Rumänsk rätt

Den rumänska grundlagen

17 Avdelning III i Constituția României (den rumänska grundlagen) har rubriken ”Myndigheter” och innehåller bland annat ett kapitel VI om ”Rättsliga myndigheter”, där artikel 126 ingår. Den artikeln har följande lydelse:

”1) Den dömande makten utövas av Högsta domstolen och av de övriga rättsliga instanser som upprättats enligt lag.

…

3) Högsta domstolen ska säkerställa att övriga domstolar gör en enhetlig tolkning och tillämpning av lagen i enlighet med dess behörighet.

4) Sammansättningen av Högsta domstolen och dess funktionssätt fastställs i lag.

…

6) Domstolskontroll av myndigheters förvaltningsbeslut säkerställs genom förvaltningsprocess, med undantag för rättsakter som rör kontakter med parlamentet samt militära order. Förvaltningsdomstolarna är behöriga att pröva talan som väcks av personer som lidit skada på grund av beslut eller bestämmelser i beslut som förklarats grundlagsstridiga.”

18 Avdelning V i den rumänska grundlagen, om Curtea Constituțională (Författningsdomstolen, Rumänien) (nedan kallad Författningsdomstolen), innehåller artiklarna 142–147. Artikel 142 har rubriken ”Struktur”. I artikel 142.1–142.3 föreskrivs följande:

”1) Författningsdomstolen är garanten för grundlagens företräde.

2) Författningsdomstolen ska bestå av nio domare, vilka utses för en tid av nio år som inte kan förlängas eller förnyas.

3) Tre domare utses av Camera Deputaților [(Deputeradekammaren)], tre domare utses av Senat [(Senaten)] och tre domare utses av Preşedintele României [(Rumäniens president)].”

19 Artikel 143 i den rumänska grundlagen har följande lydelse:

”Domarna i Författningsdomstolen ska ha högre juridisk utbildning, hög yrkeskompetens och minst 18 års erfarenhet av juridisk verksamhet eller verksamhet inom högre juridisk utbildning.”

20 I artikel 144 i den rumänska grundlagen föreskrivs följande:

”Uppdraget som domare vid Författningsdomstolen är oförenligt med alla andra offentliga och privata uppdrag, med undantag för pedagogiska arbetsuppgifter inom högre juridisk utbildning.”

21 I artikel 145 i den rumänska grundlagen föreskrivs följande:

”Domarna i Författningsdomstolen ska vara oavhängiga vid utövande av sitt uppdrag. De får inte avsättas så länge deras förordnande varar.”

22 I artikel 146 i den rumänska grundlagen föreskrivs följande:

”Författningsdomstolen har följande uppgifter:

…

d) Fatta beslut om invändningar om lagars och förordningars förenlighet med grundlagen som framställs vid rättsliga instanser eller i kommersiella skiljeförfaranden. Folkets advokat får framställa en direkt invändning om grundlagsstridighet.

e) Avgöra rättsliga konflikter av konstitutionell karaktär mellan myndigheter, på begäran av Rumäniens president, någon av talmännen i parlamentets två kamrar, primului-ministru [(premiärministern)] eller ordföranden i [Högsta rättsrådet].

…”

23 I artikel 147.4 i den rumänska grundlagen föreskrivs följande:

”Författningsdomstolens avgöranden ska offentliggöras i Monitorul Oficial al României [(Rumäniens officiella tidning)]. Från och med dagen för offentliggörandet är avgörandena allmänt bindande. De har endast verkan framåt i tiden.”

24 I artikel 148.2–148.4 i den rumänska grundlagen föreskrivs följande:

”2) Efter anslutningen ska bestämmelserna i Europeiska unionens grundläggande fördrag samt övrig bindande gemenskapslagstiftning ha företräde framför bestämmelser i nationell lagstiftning som står i strid med dessa, med iakttagande av bestämmelserna i anslutningsakten.

3) Punkterna 1 och 2 är analogt tillämpliga vad gäller anslutning till rättsakter om revidering av Europeiska unionens grundläggande fördrag.

4) Parlamentet, Rumäniens president, regeringen och domstolsväsendet ska säkerställa att de skyldigheter som följer av anslutningsakten och punkt 2 ovan fullgörs.”

Strafflagen

25 I artikel 154.1 Codul penal (strafflagen) föreskrivs följande:

”Preskriptionsfristen för straffrättsligt ansvar är

a) 15 år, när på brottet kan följa livstids fängelse eller fängelse i mer än 20 år,

b) 10 år, när på brottet kan följa fängelse i lägst 10 år och högst 20 år,

c) 8 år, när på brottet kan följa fängelse i lägst 5 år och högst 10 år,

d) 5 år, när på brottet kan följa fängelse i lägst 1 år och högst 5 år,

e) 3 år, när på brottet kan följa fängelse i högst 1 år eller böter.”

26 Artikel 155.4 i strafflagen har följande lydelse:

”Om de preskriptionsfrister som föreskrivs i artikel 154 har passerat dubbelt, ska de anses ha löpt ut oavsett hur många gånger de har avbrutits.”

Straffprocesslagen

27 I artikel 40.1 i Codul de procedură penală (straffprocesslagen) föreskrivs följande:

”Högsta domstolen ska som första instans pröva mål om högmålsbrott och överträdelser begångna av senatorer, deputerade och rumänska ledamöter av Europaparlamentet, regeringsledamöter, domare i Författningsdomstolen, ledamöter i Högsta rättsrådet, domare i Högsta domstolen och åklagare vid Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție [(Åklagarmyndigheten vid Högsta domstolen)].”

28 Artikel 142.1 i denna lag hade, före den 14 mars 2016, följande lydelse:

”Åklagaren ska utföra teknisk övervakning eller kan besluta att sådan ska utföras av det brottsbekämpande organet, av specialiserade poliser eller av andra specialiserade statliga organ.”

29 I artikel 281.1 i samma lag föreskrivs följande:

”Överträdelse av bestämmelser om följande ska alltid medföra ogiltighet:

…

b) Behörighet för domstolar i materiellt hänseende och i fråga om personkretsen, när domen har meddelats av en domstol i lägre instans än den behöriga domstolen.

…”

30 I artikel 342 i straffprocesslagen föreskrivs följande:

”Syftet med förfarandet inför undersökningsdomaren är att, efter det att målet hänskjutits till domstol, kontrollera domstolens behörighet och huruvida det är lagenligt att väcka talan vid domstolen samt att kontrollera lagenligheten av bevisupptagningen och de brottsbekämpande organens agerande.”

31 I artikel 426.1 i samma lag anges följande:

”Ansökan om resning i brottmål får ges in i följande fall:

…

d) När appellationsdomstolens sammansättning är rättsstridig eller när det föreligger oförenlighet.

…”

32 I artikel 428.1 i denna lag anges följande:

”Ansökan om resning av de skäl som anges i artikel 426 a och c–h får väckas inom 30 dagar från delgivningen av appellationsdomstolens avgörande.”

Lag nr 47/1992

33 I artikel 3 i Legea nr. 47/1992 privind organizarea și funcționarea Curții Constituționale (lag nr 47/1992 om Författningsdomstolens organisation och verksamhet) av den 18 maj 1992 (omtryckt i Monitorul Oficial al României, del I, nr 807 av den 3 december 2010) föreskrivs följande:

”1. Författningsdomstolens behörighet fastställs i grundlagen och i denna lag.

2. Vid utövandet av de befogenheter som den har tilldelats är Författningsdomstolen ensam behörig att besluta om sin behörighet.

3. Författningsdomstolens behörighet enligt punkt 2 kan inte ifrågasättas av någon myndighet.”

34 I artikel 34.1 i denna lag anges följande:

”Författningsdomstolen avgör rättsliga konflikter av konstitutionell karaktär mellan myndigheter, på begäran av Rumäniens president, någon av talmännen i parlamentets två kamrar, premiärministern eller ordföranden i Högsta rättsrådet.”

Lag nr 78/2000

35 I artikel 5.1 i Legea nr. 78/2000 pentru prevenirea, descoperirea și sancționarea faptelor de corupție (lag nr 78/2000 om förebyggande, upptäckt och bekämpande av korruption) av den 18 maj 2000 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 219 av den 18 maj 2000), föreskrivs följande:

”I denna lag avses med korruptionsbrott brott enligt artiklarna 289–292 i strafflagen, även om de begås av sådana personer som avses i artikel 308 i strafflagen.”

36 De artiklar i strafflagen som nämns i artikel 5.1 i lag nr 78/2000 avser tagande av muta (artikel 289), givande av muta (artikel 290), handel med inflytande (artikel 291) och handel med inflytande i aktiv form (artikel 292).

37 I artikel 29.1 i denna lag föreskrivs följande:

”Specialiserade sammansättningar ska inrättas för att i första instans pröva de brott som föreskrivs i denna lag.”

Lag nr 303/2004

38 I artikel 99 i Legea nr. 303/2004 privind statutul judecătorilor şi procurorilor (lag nr 303/2004 om domares och åklagares ställning) av den 28 juni 2004 (omtryckt i Monitorul Oficial al României, del I, nr 826 av den 13 september 2005), i dess lydelse enligt Legea nr. 24/2012 (lag nr 24/2012) av den 17 januari 2012 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 51 av den 23 januari 2012) (nedan kallad lag nr 303/2004), föreskrivs följande:

”Följande fel utgör fel i tjänsten:

…

o) underlåtenhet att iaktta bestämmelserna om slumpmässig tilldelning av mål,

…

ș) underlåtenhet att följa Författningsdomstolens avgöranden, …

…”

39 I artikel 100.1 i denna lag föreskrivs följande:

”De disciplinåtgärder som kan vidtas mot domare och åklagare, i proportion till överträdelsernas allvar, är

…

e) uteslutning från domarämbetet.”

40 I artikel 101 i nämnda lag föreskrivs följande:

”De disciplinåtgärder som föreskrivs i artikel 100 beslutas av avdelningarna vid Högsta rättsrådet på de villkor som föreskrivs i lagen om detta organ.”

Lag nr 304/2004

41 Legea nr. 304/2004 privind organizarea judiciară (lag nr 304/2004 om domstolsorganisationen) av den 28 juni 2004 (omtryckt i Monitorul Oficial al României, del I, nr 827 av den 13 september 2005) har ändrats bland annat genom

– Legea nr. 202/2010 privind unele măsuri pentru accelerarea soluționării proceselor (lag nr 202/2010 om åtgärder för att påskynda tvistlösning) av den 25 oktober 2010 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 714 av den 26 oktober 2010),

– Legea nr. 255/2013 pentru punerea în aplicare a Legii nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală și pentru modificarea și completarea unor acte normative care cuprind dispoziții procesual penale (lag nr 255/2013 om tillämpning av lag nr 135/2010 om straffprocesslagen och om ändring och komplettering av vissa rättsakter med bestämmelser om brottmålsförfarandet) av den 19 juli 2013 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 515 av den 14 augusti 2014).

– Legea nr. 207/2018 pentru modificarea și completarea Legii nr. 304/2004 privind organizarea judiciară (lag nr 207/2018 om ändring och komplettering av lag nr 304/2004 om domstolsorganisationen) av den 20 juli 2018 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 636 av den 20 juli 2018).

42 I artikel 19.3 i lag nr 304/2004, i dess senaste lydelse enligt lag nr 207/2018 (nedan kallad lag nr 304/2004 i ändrad lydelse), föreskrivs följande:

”I början av varje år får domarkollegiet vid Högsta domstolen, på förslag av dess ordförande eller vice ordförande, godkänna bildandet av specialiserade dömande sammansättningar inom domstolens avdelningar, beroende på antalet och typen av mål, arbetsbelastningen vid respektive avdelning samt domarnas specialkunskaper och behovet av att utnyttja deras yrkeserfarenhet.”

43 I artikel 24.1 i denna lag föreskrivs följande:

”Fem domare prövar överklaganden av avgöranden som meddelats i första instans av brottmålsavdelningen vid Högsta domstolen, prövar överklaganden av avgöranden som meddelats av fem domare i andra instans efter att först ha beviljat prövningstillstånd, prövar överklaganden av avgöranden som meddelats under processen i första instans av Högsta domstolens brottmålsavdelning och prövar disciplinärenden enligt lag och andra ärenden inom ramen för dess behörighet enligt lag.”

44 I artikel 29.1 i nämnda lag föreskrivs följande:

”Domarkollegiet vid Högsta domstolen har följande befogenheter:

a) godkänna förordningen om organisation och administrativt funktionssätt samt förteckningar över tjänster och personal vid domstolen,

…

f) utöva de övriga befogenheter som föreskrivs i förordningen om Högsta domstolens organisation och administrativa funktionssätt.”

45 I artikel 31.1 i samma lag anges följande:

”I brottmål ska domstolen ha följande dömande sammansättningar:

a) i mål som enligt lag omfattas av Högsta domstolens behörighet i första instans, ska den dömande sammansättningen bestå av tre domare.

…”

46 I artikel 32 i lag nr 304/2004 i ändrad lydelse föreskrivs följande:

”1) I början av varje år ska domarkollegiet, på förslag av ordföranden eller vice ordförandena för Högsta domstolen, godkänna antalet och sammansättningen av de dömande sammansättningarna med fem domare.

…

4) Domarna i dessa dömande sammansättningar utses vid ett offentligt sammanträde genom lottning av ordföranden eller, i dennes frånvaro, av en av de två vice ordförandena för Högsta domstolen. Domarna i den dömande sammansättningen får endast i undantagsfall bytas ut, enligt de objektiva kriterier som fastställs i förordningen om Högsta domstolens organisation och administrativa funktionssätt.

5) En dömande sammansättning med fem domare ska ledas av Högsta domstolens ordförande, en av vice ordförandena eller en avdelningsordförande som har utsetts att ingå i den dömande sammansättningen i enlighet med punkt 4.

6) Om ingen av de ovannämnda personerna har utsetts för att tjänstgöra i en sammansättning med fem domare, ska varje domare leda en sammansättning enligt ett rullande schema, beroende på tjänstgöringstid.

7) Mål som omfattas av femdomarsammansättningarnas behörighet fördelas slumpmässigt med hjälp av ett datoriserat system.”

47 I artikel 32 i lag nr 304/2004, i dess lydelse enligt lag nr 202/2010, föreskrevs följande:

”1) För brottmål ska två sammansättningar av fem domare, enbart bestående av ledamöter från brottmålsavdelningen vid Högsta domstolen, upprättas i början av varje år.

…

4) Högsta domstolens domarkollegium ska godkänna sammansättningen av de dömande sammansättningarna med fem domare. Ledamöterna i dessa dömande sammansättningar utses av Högsta domstolens ordförande eller, i dennes frånvaro, vice ordföranden. Ledamöterna i den dömande sammansättningen får endast i undantagsfall bytas ut, enligt de objektiva kriterier som fastställs i förordningen om Högsta domstolens organisation och administrativa funktionssätt.

5) En sammansättning med fem domare ska ledas av ordföranden eller vice ordföranden för Högsta domstolen. I deras frånvaro kan den dömande sammansättningen ledas av en avdelningsordförande som utses till detta av Högsta domstolens ordförande eller, i dennes frånvaro, av vice ordföranden.

6) Mål som omfattas av behörigheten för en sådan dömande sammansättning som avses i punkterna 1 och 2 fördelas slumpmässigt genom ett datoriserat system.”

48 Artikel 32.1 och 32.6 i lag nr 304/2004, i dess lydelse enligt lag nr 255/2013, hade nästan samma lydelse som den version som avses i föregående punkt, medan artikel 32.4 och 32.5 hade följande lydelse:

”4) Högsta domstolens domarkollegium ska på förslag av brottmålsavdelningens ordförande godkänna antalet och sammansättningen av de dömande sammansättningarna med fem domare. Ledamöterna i dessa dömande sammansättningar utses vid ett offentligt sammanträde genom lottning av Högsta domstolens ordförande eller, i dennes frånvaro, vice ordföranden. Ledamöterna i den dömande sammansättningen får endast i undantagsfall bytas ut, enligt de objektiva kriterier som fastställs i förordningen om Högsta domstolens organisation och administrativa funktionssätt.

5) En sammansättning med fem domare ska ledas av ordföranden eller vice ordföranden för Högsta domstolen, om denne ingår i den dömande sammansättningen, i enlighet med punkt 4, eller av ordföranden eller den äldsta ledamoten på brottmålsavdelningen, alltefter omständigheterna.”

49 Artikel 33 i lag nr 304/2004 i ändrad lydelse har följande lydelse:

”1) Högsta domstolens ordförande eller, i dennes frånvaro, en av vice ordförandena ska leda stora avdelningen, den sammansättning som är behörig att pröva överklaganden i lagens intresse, den sammansättning som är behörig att avgöra rättsfrågor, sammansättningen med fem domare och alla dömande sammansättningar på avdelningarna, när denne deltar i avgörandet.

…

3) Avdelningsordförandena kan leda alla dömande sammansättningar på avdelningen, medan övriga domare roterar som ordförande.”

50 I artikel 33.1 i lag nr 304/2004, i dess lydelse enligt lag nr 202/2010, föreskrevs följande:

”Högsta domstolens ordförande eller, i dennes frånvaro, vice ordföranden ska leda stora avdelningen, sammansättningen med fem domare och alla dömande sammansättningar på avdelningarna, när denne deltar i avgörandet.”

51 Enligt artikel 33.1 i lag nr 304/2004, i dess lydelse enligt lag nr 255/2013, gäller följande:

”Högsta domstolens ordförande eller, i dennes frånvaro, en av vice ordförandena ska leda stora avdelningen, den sammansättning som är behörig att pröva överklaganden i lagens intresse, den sammansättning som är behörig att avgöra rättsfrågor, sammansättningen med fem domare och alla dömande sammansättningar på avdelningarna, när denne deltar i avgörandet.”

Förordningen om Högsta domstolens organisation och administrativa funktionssätt

52 I Regulamentul privind organizarea şi funcţionarea administrativă a Înaltei Curţi de Casaţie şi Justiţie (förordning om Högsta domstolens organisation och administrativa funktionssätt) av den 21 september 2004 (nedan kallad förordningen om organisation och funktionssätt), i dess lydelse enligt Hotărârea nr. 3/2014 pentru modificarea şi completarea Regulamentului privind organizarea şi funcţionarea administrativă a Înaltei Curţi de Casaţie şi Justiţie (beslut nr 3/2014 om ändring och komplettering av förordningen om organisation och funktionssätt) av den 28 januari 2014 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 75 av den 30 januari 2014) föreskrevs följande i artikel 28:

”1. Högsta domstolen består av sammansättningar av fem domare vars rättsliga behörighet fastställs i lag.

…

4. En sammansättning med fem domare leds av ordföranden, vice ordförandena, brottmålsavdelningens ordförande eller den äldsta ledamoten, alltefter omständigheterna.”

53 I artikel 29.1 i nämnda förordning anges följande:

”För att bilda sammansättningar med fem domare i brottmål ska Högsta domstolens ordförande eller, i dennes frånvaro, en av vice ordförandena varje år, genom lottning vid ett offentligt sammanträde, utse fyra eller fem domare från Högsta domstolens brottmålsavdelning till varje dömande sammansättning.”

Målen vid de nationella domstolarna och tolkningsfrågorna

Omständigheter som är gemensamma i de nationella målen

54 De nationella målen har sitt ursprung i en omfattande reform av rättsväsendet och bekämpning av korruption i Rumänien. Denna reform övervakas sedan år 2007 på unionsnivå i enlighet med den samarbets- och kontrollmekanism som inrättades genom beslut 2006/928 i samband med Rumäniens anslutning till Europeiska unionen (nedan kallad SKM).

55 Målen rör brottmålsförfaranden där de hänskjutande domstolarna har frågat sig om de enligt unionsrätten får underlåta att följa vissa domar som Författningsdomstolen meddelat mellan åren 2016 och 2019, nämligen dom nr 51/2016 av den 16 februari 2016 (mål C‑379/19), dom nr 302/2017 av den 4 maj 2017 (mål C‑379/19), dom nr 685/2018 av den 7 november 2018 (målen C‑357/19, C‑547/19 och C‑840/19), dom nr 26/2019 av den 16 januari 2019 (mål C‑379/19) och dom nr 417/2019 av den 3 juli 2019 (målen C‑811/19 och C‑840/19).

56 De hänskjutande domstolarna har påpekat att avgöranden från författningsdomstolen enligt nationell rätt är allmänt bindande, och en domares underlåtenhet att följa dem utgör enligt artikel 99 ș i lag nr 303/2004 en disciplinförseelse. Som framgår av den rumänska grundlagen är Författningsdomstolen emellertid inte en del av det rumänska domstolsväsendet utan har karaktären av ett både politiskt och rättsligt organ. Enligt den hänskjutande domstolen har Författningsdomstolen dessutom överskridit sina befogenheter enligt den rumänska grundlagen och inkräktat på de allmänna domstolarnas oavhängighet genom att meddela de ovannämnda domarna. Vidare påstås domarna nr 685/2018 och 417/2019 medföra en risk för systemisk straffrihet i kampen mot korruption.

57 De hänskjutande domstolarna har i detta sammanhang bland annat hänvisat till kommissionens rapporter till Europaparlamentet och rådet om Rumäniens framsteg inom ramen för samarbets- och kontrollmekanismen av den 27 januari 2016 (COM(2016) 41 final), av den 13 november 2018 (COM(2018) 851 final) (nedan kallad SKM-rapporten från november 2018) och av den 22 oktober 2019 (COM(2019) 499 final).

58 Slutligen har nämnda domstolar även hänvisat till Författningsdomstolens dom nr 104/2018, enligt vilken unionsrätten inte har företräde framför den rumänska konstitutionella ordningen och enligt vilken beslut 2006/928 inte kan utgöra en referensnorm vid en prövning av grundlagsenlighet enligt artikel 148 i den rumänska grundlagen.

Mål C‑357/19

59 Genom dom av den 28 mars 2017, meddelad av en brottmålsavdelning bestående av tre domare, dömde Högsta domstolen bland annat PM, som var minister vid tidpunkten för de gärningar som åtalet gällde, RO, TQ och SP för att mellan åren 2010 och 2012 ha begått korruptionsbrott och tjänstefel i samband med förvaltningen av EU-fonder samt mervärdesskattebedrägerier. Såväl de berörda personerna som Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție – Direcția Națională Anticorupție (Allmänna åklagaren – åklagaren vid Högsta domstolen – Nationella antikorruptionsdirektoratet, Rumänien) (nedan kallat DNA) överklagade den domen. Överklagandena ogillades genom dom av den 5 juni 2018 meddelad av Högsta domstolen, som dömde i en sammansättning med fem domare. Denna sammansättning med fem domare bestod av brottmålsavdelningens ordförande och fyra andra domare som utsetts genom lottning, i enlighet med praxis vid den domstolen under den berörda perioden, vilken grundade sig på förordningen om samma domstols organisation och funktionssätt. Domen av den 5 juni 2018 har vunnit laga kraft.

60 I dom nr 685/2018, som meddelades den 7 november 2018, konstaterade Författningsdomstolen – till vilken premiärministern hade vänt sig med stöd av artikel 146 e i den rumänska grundlagen – inledningsvis att det förelåg en rättslig konflikt av konstitutionell art mellan parlamentet och Högsta domstolen, som uppstått till följd av de beslut som fattats av den domstolens domarkollegium och som bestod i att i enlighet med nämnda praxis endast utse fyra av de fem domare som hade av att pröva överklaganden genom lottning, i stället för att utse alla fem på detta sätt, i strid med artikel 32 i lag nr 304/2004 i ändrad lydelse. Författningsdomstolen fann därefter att om en domstol meddelade en dom i ett mål om överklagande i en sådan rättsstridig dömande sammansättning var avgörandet absolut ogiltigt. Slutligen angav Författningsdomstolen att dess dom enligt artikel 147.4 i den rumänska grundlagen var tillämplig från dagen för offentliggörandet på alla anhängiga mål, på mål som hade avgjorts – om fristen för att angripa avgörandena med relevanta särskilda rättsmedel ännu inte hade löpt ut – liksom på framtida situationer.

61 Efter det att Författningsdomstolen hade offentliggjort dom nr 685/2018, begärde PM, RO, TQ och SP samt DNA med stöd av artikel 426.1 i straffprocesslagen resning vid Högsta domstolen och yrkade att domen av den 5 juni 2018 skulle upphävas och att ett nytt mål om överklagande skulle inledas. Till stöd för resningsansökningarna gjorde de gällande att dom nr 685/2018 var tvingande och hade rättsverkningar med avseende på Högsta domstolens dom av den 5 juni 2018, med tanke på att den sammansättning med fem domare som hade prövat överklagandet inte var sammansatt i enlighet med lagen, såsom den tolkats av Författningsdomstolen. Den hänskjutande domstolen fann att resningsansökningarna kunde tas upp till prövning, bland annat med tanke på att de hade getts in inom den lagstadgade fristen på 30 dagar räknat från delgivningen av domen, och beslutade att avbryta verkställigheten av frihetsstraffen i avvaktan på resultatet av den prövningen.

62 Den hänskjutande domstolen vill bland annat få klarhet i huruvida artikel 19.1 FEU, artikel 325.1 FEUF samt artiklarna 1.1 a och b och 2.1 i PIF-konventionen utgör hinder för att tillämpa dom nr 685/2018 i det nationella målet, vilket skulle leda till att domstolsavgöranden som vunnit laga kraft före avkunnandet av denna dom undanröjdes och ett nytt överklagandeförfarande inleddes i mål om bedrägeri och grov korruption.

63 Den har angett att det enligt EU-domstolens praxis ankommer på de nationella domstolarna att, med vederbörlig hänsyn till de grundläggande rättigheter som garanteras i stadgan och de allmänna rättsprinciperna, ge de skyldigheter som följer av artikel 325.1 FEUF full verkan och att underlåta att tillämpa bestämmelser i nationell rätt som hindrar tillämpningen av effektiva och avskräckande påföljder i fråga om bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen. Mot bakgrund av denna rättspraxis uppkommer frågan huruvida medlemsstaternas skyldighet enligt artikel 325.1 FEUF samt artiklarna 1.1 a och b och 2.1 i PIF-konventionen även avser verkställighet av redan ålagda straffrättsliga påföljder. Frågan uppkommer även huruvida orden ”och all annan olaglig verksamhet som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen” i artikel 325.1 FEUF inte bara omfattar korruption i egentlig mening, utan även försök till bedrägeri i samband med ett offentligt kontrakt som tilldelats på ett bedrägligt sätt och som var avsett att finansieras av EU-fonder, men som till följd av att den myndighet som förvaltade dessa fonder vägrat finansiering i sin helhet belastade den nationella budgeten. I detta sammanhang förelåg en risk för skada för unionens finansiella intressen, även om risken inte förverkligades.

64 Den hänskjutande domstolen har dessutom understrukit att varje medlemsstat enligt artiklarna 2 och 19 FEU ska försäkra sig om att de domstolar som ingår i dess system för rättsmedel inom de områden som omfattas av unionsrätten uppfyller kraven på oavhängighet i syfte att säkerställa ett effektivt domstolsskydd för enskilda. Garantin för oavhängighet förutsätter enligt EU-domstolens praxis att domarna kan utöva sina rättsliga funktioner helt självständigt, utan att vara underställda någon hierarkisk struktur, för att skyddas mot yttre inblandning och påtryckningar som kan skada deras oavhängighet och påverka deras avgöranden.

65 Med hänsyn bland annat till betydelsen av legalitetsprincipen, som kräver att lagen ska vara förutsebar, precis och icke retroaktiv, vill den hänskjutande domstolen dessutom få klarlagt om begreppet ”domstol som har inrättats enligt lag” i artikel 47 andra stycket i stadgan utgör hinder för Författningsdomstolens tolkning att sammansättningen av dess avdelningar med fem domare är rättsstridig. Enligt EU-domstolens praxis från domen av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105), och dom av den 5 december 2017, M.A.S. och M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936), är de nationella domstolarna, när de beslutar att inte tillämpa de materiella straffrättsliga bestämmelserna, skyldiga att se till att de grundläggande rättigheterna för personer som anklagas för att ha begått ett brott iakttas, samtidigt som de kan tillämpa nationella normer för skydd av grundläggande rättigheter, förutsatt att tillämpningen av dessa normer inte äventyrar vare sig den skyddsnivå som garanteras av stadgan, såsom denna tolkas av EU-domstolen, eller unionsrättens företräde, enhetlighet eller effektivitet.

66 I förevarande fall anser den hänskjutande domstolen att unionsrätten bland annat utgör hinder för att tillämpa dom nr 685/2018, eftersom den domen får till följd att de lagakraftvunna avgörandena från Högsta domstolen, vilka meddelats i en sammansättning med fem domare, ska upphävas och att de straff som utdömts i ett betydande antal mål om grovt bedrägeri riktat mot unionens ekonomiska intressen inte längre blir effektiva och avskräckande. Det skulle ge ett intryck av straffrihet och till och med en systemisk risk för straffrihet till följd av preskription, med tanke på de komplexa och långvariga processer som skulle krävas för att meddela slutlig dom efter omprövning av de berörda målen. Dessutom hindrar principen om domstolarnas oavhängighet och rättssäkerhetsprincipen att dom nr 685/2018 kan få bindande rättsverkningar för brottmålsdomar som vunnit laga kraft när den domen meddelas, om det inte föreligger några allvarliga skäl som innebär att det kan ifrågasättas om rätten till en rättvis rättegång åsidosatts i målen, vilket bekräftas av SKM-rapporten från november 2018.

67 Slutligen har den hänskjutande domstolen angett att det finns en allvarlig risk för att EU-domstolens svar på de ställda frågorna skulle förlora sin verkan i nationell rätt, med hänsyn till den rättspraxis från Författningsdomstolen som avses i punkt 58 ovan.

68 Mot denna bakgrund beslutade Högsta domstolen att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:

”1) Ska artikel 19.1 FEU, artikel 325.1 FEUF, artiklarna 1.1 a och b och 2.1 i [PIF-konventionen] samt principen om rättssäkerhet tolkas så, att de utgör hinder för att ett organ som inte tillhör den dömande makten, nämligen [Författningsdomstolen], avgör huruvida domstolsavdelningars sammansättningar varit lagenliga, vilket skapar förutsättningar för att genom särskilda rättsmedel få till stånd en omprövning av lagakraftvunna domar som meddelats under en viss tidsperiod?

2) Ska artikel 47 andra stycket i [stadgan] tolkas så, att den utgör hinder för att ett organ som inte tillhör den dömande makten, med bindande verkan enligt nationell rätt, fastställer att en domstolsavdelnings sammansättning inte uppfyller kraven på oavhängighet och opartiskhet, om det i denna sammansättning tjänstgör en domare med arbetsledande befogenheter som inte har utsetts slumpvis men i enlighet med en transparent regel som parterna har känt till utan att ifrågasätta den och som är tillämplig på alla mål som handläggs av nämnda sammansättning?

3) Ska unionsrättens företräde tolkas så, att den ger en nationell domstol rätt att inte följa ett avgörande av Författningsdomstolen, vilket meddelats i ett mål som rör en konstitutionell konflikt och som är bindande enligt nationell rätt?”

Mål C‑379/19

69 Den 22 augusti 2016 väckte Direcţia Naţională Anticorupţie – Serviciul Teritorial Oradea (DNA:s regionala avdelning i Oradea, Rumänien) åtal vid Tribunalul Bihor (Domstolen för Bihor, Rumänien) mot KI, LJ, JH och IG, vilka anklagades för brott i form av handel med inflytande (i aktiv och passiv form), givande och tagande av muta samt medhjälp till handel med inflytande och givande av muta.

70 I den processen begärde KI och LJ med stöd av artikel 342 i straffprocesslagen att uppteckningar av avlyssning som utförts av Serviciul Român de Informații (den rumänska underrättelsetjänsten) (nedan kallad SRI) skulle undantas från bevisningen. Till stöd för sin begäran åberopade de berörda Författningsdomstolens dom nr 51/2016, där denna förklarade att artikel 142.1 i straffprocesslagen var grundlagsstridig, eftersom den tillät övervakningsåtgärder i straffrättsliga förfaranden utförda av ”andra specialiserade statliga organ”, däribland SRI.

71 Genom beslut av den 27 januari 2017 avslog undersökningsdomaren vid Tribunalul Bihor (Domstolen för Bihor) KI:s och LJ:s respektive begäran med motiveringen bland annat att bevisföringen var lagenlig eftersom dom nr 51/2016 enbart hade verkan för framtiden, och inledde rättegången mot KI, LJ, JH och IG. Överklagandet av detta beslut ogillades av Curtea de Apel Oradea (Appellationsdomstolen i Oradea, Rumänien), som även den fann att dom nr 51/2016 inte var tillämplig på de tekniska övervakningsåtgärder som beslutats i det aktuella fallet, då den domen, som hade publicerats i Monitorul Oficial al României av den 14 mars 2016, enligt artikel 147.4 i den rumänska grundlagen bara hade verkan framåt i tiden.

72 Under det straffrättsliga förfarandet vid den hänskjutande domstolen har IG, KI, LJ och JH yrkat att uppteckningarna av avlyssningarna skulle anses vara absolut ogiltiga för det fall SRI hade deltagit i utförandet av övervakningsuppdragen. Utöver dom nr 51/2016 har de berörda åberopat domarna nr 302/2017 och 26/2019, där Författningsdomstolen förklarade att artikel 281.1 b i straffprocesslagen var grundlagsstridig, eftersom den inte innebar att åsidosättandet av bestämmelserna om materiell och personlig behörighet för organet med ansvar för straffrättsliga förfaranden (dom nr 302/2017) medförde absolut ogiltighet, och slog fast att det förelåg en rättslig konflikt av konstitutionell art mellan bland annat parlamentet och Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Åklagarmyndigheten vid Högsta domstolen) till följd av att två protokoll om samarbete som ingicks mellan DNA och SRI mellan åren 2009 och 2016 – i strid med DNA:s konstitutionella behörighet – ledde till att den processrätt som reglerar det straffrättsliga förfarandet undergrävdes (dom nr 26/2019).

73 Efter det att den hänskjutande domstolen frågat DNA om saken visade det sig att nio övervakningsuppdrag hade genomförts med tekniskt stöd från SRI och två, efter publiceringen av dom nr 51/2016, utan medverkan av denna myndighet.

74 Den hänskjutande domstolen har påpekat att den är skyldig att göra en prioriterad prövning av begäran om att inte beakta bevismedlen, och den vill särskilt få klarhet i huruvida den ska tillämpa domarna nr 51/2016, 302/2017 och 26/2019. Genom dessa tre domar i förening skulle det nämligen räcka att en domstol konstaterar att SRI deltagit i genomförandet av ett övervakningsuppdrag för att åtgärderna för bevisupptagning ska anses vara absolut ogiltiga och för att den berörda bevisningen ska uteslutas.

75 Den hänskjutande domstolen har emellertid understrukit att en begäran om att bevisning ska avvisas enligt de nationella bestämmelser som fortfarande är i kraft endast kan prövas om den har getts in innan förfarandet inför undersökningsdomaren har avslutats. Dessutom innebär grundlagens bestämmelser att Författningsdomstolens domar bara har verkan framåt i tiden (ex nunc). Författningsdomstolen har således i sin praxis slagit fast att dess domar ska tillämpas i pågående mål, vilket innebär att domstolarna är skyldiga att betrakta alla processuella handlingar eller all bevisning i fråga som rättsstridiga, utan någon möjlighet att göra en bedömning från fall till fall, även när dessa handlingar, såsom i förevarande fall, har utförts på grundval av bestämmelser som vid tidpunkten för tillämpningen kunde presumeras vara grundlagsenliga.

76 Rumänien är emellertid skyldigt att bekämpa korruption, och kommissionen konstaterade i SKM-rapporten från november 2018 att denna medlemsstat skulle fortsätta att genomföra den nationella strategin för att bekämpa korruption, med iakttagande av de tidsfrister som regeringen föreskrivit i augusti 2016. Vidare ska Författningsdomstolen, i enlighet med artikel 146 i den rumänska grundlagen, begränsa sig till att kontrollera huruvida en lag är förenlig med grundlagen och inte gå så långt som att tolka lagen, tillämpa den eller införa rättsregler med retroaktiv verkan. Dessutom framstår Författningsdomstolens önskan att genom sina domar direkt säkerställa iakttagandet av parternas processuella rättigheter inom ramen för ett straffrättsligt förfarande som alltför långtgående med hänsyn till de mekanismer som den rumänska staten förfogar över för detta ändamål, såsom protokoll nr 16 till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 och trädde i kraft den 1 augusti 2018 (nedan kallad Europakonventionen). Vidare har EU-domstolen i sin praxis enligt domen av den 26 februari 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107), vägrat att erkänna en begränsning av unionsrättens företräde framför förmånligare nationella grundläggande rättigheter.

77 Vad gäller det nationella målet anser den hänskjutande domstolen att det har ett tillräckligt nära samband med unionsrätten, eftersom det rör utövandet av dess behörighet, i enlighet med rättsstatsprincipen och principen om domstolarnas oavhängighet, och att det ger upphov till frågor om karaktären och verkningarna av SKM samt om unionsrättens företräde framför Författningsdomstolens praxis. Författningsdomstolen har begränsat de rumänska domstolarnas behörighet enligt den rumänska grundlagen och unionsrätten genom att i dom nr 104/2018, som avses i punkt 58 ovan, slå fast att beslut 2006/928 inte kan utgöra en referensnorm inom ramen för en prövning av grundlagsenligheten enligt artikel 148 i den rumänska grundlagen.

78 Det är således nödvändigt att EU-domstolen klargör huruvida SKM är tvingande och, om så är fallet, huruvida så är fallet inte bara med avseende på de åtgärder som uttryckligen rekommenderas i de rapporter som upprättas inom ramen för nämnda mekanism, utan även med avseende på samtliga konstateranden i dessa rapporter, i synnerhet de som avser nationella åtgärder som strider mot rekommendationerna från Europeiska kommissionen för demokrati genom lag (Venedigkommissionen) och Gruppen av stater mot korruption (Greco). Med hänsyn till rättsstatsprincipen och principen om domstolarnas oavhängighet uppkommer frågan huruvida en nationell domare, utan att riskera att bli föremål för disciplinåtgärder som uttryckligen föreskrivs i lag, vid utövandet av sin behörighet kan bortse från verkningarna av Författningsdomstolens domar, för det fall den skulle överskrida gränserna för sin behörighet.

79 Under dessa omständigheter beslutade Tribunalul Bihor (Domstolen för Bihor) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:

”1) Är den [samarbets- och kontrollmekanism] som inrättas genom beslut [2006/928] och de krav som uttrycks i de rapporter som upprättas inom ramen för mekanismen bindande för Rumänien?

2) Ska artikel 2 jämförd med artikel 4.3 i fördraget om Europeiska unionen tolkas så, att Rumäniens skyldighet att iaktta kraven i de rapporter som upprättas inom ramen för den mekanism för samarbete och kontroll som inrättats genom [beslut 2006/928] utgör en del av medlemsstatens skyldighet att iaktta rättsstatsprincipen, även med avseende på att en författningsdomstol (som är en både politisk och rättslig institution) ska avhålla sig från att ingripa för att tolka lagen och fastställa konkreta och bindande anvisningar för dess tillämpning av domstolarna, vilket är en befogenhet som är exklusivt tilldelad den dömande makten, samt från att införa nya lagbestämmelser, vilket är en befogenhet som är exklusivt tilldelad den lagstiftande makten? Kräver unionsrätten att rättsverkningarna av ett sådant avgörande från en författningsdomstol inte ska gälla? Utgör unionsrätten hinder för en bestämmelse i nationell rätt som reglerar det disciplinära ansvaret för den domare som underlåtit att tillämpa ett avgörande från Författningsdomstolen?

3) Utgör principen om domarnas oavhängighet, stadfäst i artikel 19.1 andra stycket FEU och artikel 47 i [stadgan], såsom den tolkats av [EU-domstolen] (dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117), hinder för att domstolarnas behörighet ersätts genom avgöranden från [Författningsdomstolen] (domarna nr 51/2016, 302/2017 och 26/2019], med följden att straffrättsförfarandet blir oförutsebart (retroaktiv tillämpning) och att det blir omöjligt att tolka och tillämpa lagen i det konkreta fallet? Utgör unionsrätten hinder för en bestämmelse i nationell rätt som reglerar disciplinansvaret för en domare som i ett sådant sammanhang underlåtit att tillämpa ett avgörande från Författningsdomstolen?

80 Genom skrivelse av den 27 juni 2019, som inkom till domstolen den 10 juli 2019, underrättade Tribunalul Bihor (Domstolen för Bihor) EU-domstolen om att Curtea de Appel de Oradea (Appellationsdomstolen i Oradea, Rumänien) genom beslut av den 18 juni 2019, på begäran av DNA, hade upphävt beslutet att vilandeförklara målet och förordnat om fortsatt handläggning av målet beträffande de frågor som begäran om förhandsavgörande inte avsåg. Tribunalul Bihor (Domstolen för Bihor) har genom skrivelse av den 26 juli 2019, som inkom till EU-domstolen den 7 augusti 2019, preciserat att det fortfarande är nödvändigt med ett svar från EU-domstolen. Processen vid den nationella domstolen har nämligen fortsatt utan att den bevisning som erhållits med hjälp av de övervakningsuppdrag som avses i tolkningsfrågorna kunnat läggas fram. Tribunalul Bihor (Domstolen för Bihor) påpekade dessutom att Domstolsinspektionen hade inlett en disciplinutredning mot den hänskjutande domaren på grund av underlåtenhet att följa de domar från Författningsdomstolen som avses i tolkningsfrågorna.

Mål C‑547/19

81 Domstolsinspektionen inledde ett disciplinförfarande mot CY, domare vid Curtea de Apel București (Appellationsdomstolen i Bukarest, Rumänien), vid avdelningen för disciplinåtgärder mot domare vid Högsta rättsrådet, med motiveringen att CY begått en disciplinförseelse enligt artikel 99 o i lag nr 303/2004.

82 Genom beslut av den 28 mars 2018 avvisade avdelningen för disciplinåtgärder mot domare vid Högsta rättsrådet en accessorisk ansökan om intervention till stöd för CY, vilken getts in av Rumäniens domarforum. Rumäniens domarforum och CY överklagade detta beslut till Högsta domstolen.

83 Genom beslut av den 2 april 2018 ålade avdelningen för disciplinåtgärder mot domare vid Högsta rättsrådet CY en disciplinpåföljd i form av uteslutning från domarämbetet enligt artikel 100 e i lag nr 303/2004. CY överklagade detta beslut till Högsta domstolen.

84 Dessa båda mål tilldelades slumpmässigt en dömande sammansättning med fem domare vid den domstolen och förenades på grund av sambandet dem emellan. Den dömande sammansättningen bestämdes genom lottning den 30 oktober 2017.

85 Den 8 november 2018 fattade domarkollegiet vid Högsta domstolen, efter det att den ovan i punkt 60 nämnda domen nr 685/2018 hade meddelats, ett beslut om lottningen av ledamöter i sammansättningarna med fem domare. I december 2018 fattade Högsta rättsrådet två beslut om införande av regler för att säkerställa att rådet skulle uppfylla de krav som formulerades i den domen. För att rätta sig efter dessa beslut gjorde Högsta domstolen på nytt en lottning av de nya dömande sammansättningarna för år 2018, som inkluderade mål som redan hade lottats men där inga åtgärder hade beslutats fram till slutet av året, däribland de aktuella förenade målen.

86 Inför den nya dömande sammansättningen invände CY bland annat att denna sammansättning var rättsstridig och gjorde i synnerhet gällande att domen nr 685/2018 och de beslut från Högsta rättsrådet som följde på den domen var oförenliga med artikel 2 FEU. CY påpekade i detta avseende att Författningsdomstolen och Högsta rättsrådet överskridit sina befogenheter och tillade att om dessa två myndigheter inte hade ingripit i Högsta domstolens verksamhet, hade principen om kontinuitet i den dömande sammansättningen inte åsidosatts och målet hade korrekt lottats på en av sammansättningarna med fem domare.

87 För att kunna pröva CY:s invändning om rättsstridighet önskar den hänskjutande domstolen att EU-domstolen klargör om ett sådant ingripande i rättskipningen från Författningsdomstolens sida som det som följer av dom nr 685/2018 är förenligt med rättsstaten i den mening som avses i artikel 2 FEU och med domstolarnas oavhängighet, som garanteras i artikel 19 FEU och artikel 47 i stadgan.

88 Den hänskjutande domstolen har i detta avseende för det första framhållit den politiska dimensionen i utnämningen av ledamöterna i Författningsdomstolen och den särskilda ställning som denna har bland statsmakterna.

89 För det andra är det förfarande för att konstatera en rättslig konflikt av konstitutionell art mellan myndigheter som föreskrivs i artikel 146 e i den rumänska grundlagen som sådant problematiskt, eftersom politiska organ enligt samma bestämmelse är behöriga att inleda detta förfarande. Dessutom är skillnaden mellan en rättsakts rättsstridighet och förekomsten av en rättslig konflikt av konstitutionell art mycket subtil och ger en begränsad krets av rättssubjekt möjlighet att utnyttja rättsmedel som är parallella med dem som är tillgängliga vid de allmänna domstolarna. Denna omständighet, tillsammans med den politiska dimensionen i utnämningen av ledamöterna i Författningsdomstolen, gör det möjligt för den sistnämnda att ingripa i rättskipningen för politiska syften eller till stöd för politiskt inflytelserika personers intressen.

90 För det tredje anser den hänskjutande domstolen att Författningsdomstolens slutsats i dom nr 685/2018 att det föreligger en rättslig konflikt av konstitutionell art mellan den dömande och den lagstiftande makten är problematisk. I den domen ställde Författningsdomstolen sin egen tolkning av tvetydiga bestämmelser som inte har grundlags rang, det vill säga artiklarna 32 och 33 i lag nr 304/2004 i ändrad lydelse, mot den tolkning som Högsta domstolen gjort under utövande av sin behörighet och kritiserade den sistnämnda för att systematiskt ha åsidosatt lagstiftarens vilja, i syfte att kunna konstatera att det förelåg en sådan rättslig konflikt av konstitutionell art.

91 Enligt den hänskjutande domstolen uppkommer således frågan huruvida artiklarna 2 och 19 FEU samt artikel 47 i stadgan utgör hinder för att, i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, den praxis som utvecklats av Högsta domstolen kan kontrolleras och beivras genom ett ingripande från Författningsdomstolen. Den hänskjutande domstolen anser att ett godtyckligt ingripande av Författningsdomstolen, i form av en kontroll av lagligheten av Högsta domstolens verksamhet, som ersätter lagenliga domstolsförfaranden såsom talan i förvaltningsdomstol eller processuella invändningar i samband med en talan i domstol, kan ha en negativ inverkan på rättsväsendets oavhängighet och själva grunden för rättsstaten i den mening som avses i artikel 2 FEU, eftersom Författningsdomstolen inte ingår i domstolsväsendet och inte är behörig att döma i rättstvister.

92 Mot denna bakgrund beslutade Högsta domstolen att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:

”Ska artiklarna 2 och 19.1 [FEU] och artikel 47 i [stadgan] tolkas så, att de utgör hinder för att en författningsdomstol (ett organ som enligt nationell rätt inte är en domstol) ingriper i hur den högsta domstolsinstansen har tolkat och tillämpat lagstiftning som inte har grundlags rang i samband med inrättandet av dömande sammansättningar?”

Mål C‑811/19

93 Genom dom av den 8 februari 2018, som meddelades i första instans av en sammansättning av tre domare, dömde Högsta domstolen (brottmålsavdelningen) FQ, GP, HO, IN och JM till fängelse på mellan två och åtta års fängelse för korruptionsbrott och penningtvätt samt för brott som kunde likställas med korruptionsbrott begångna mellan åren 2009 och 2013 och som hade samband med offentliga kontrakt inom ramen för ett projekt som i huvudsak finansierades av icke återkrävbara EU-medel. Fyra av de tilltalade, däribland en person som varit först borgmästare, sedan senator och slutligen minister, samt DNA överklagade domen.

94 Under överklagandeförfarandet yrkade klagandena att Högsta domstolen skulle förklara att domen av den 8 februari 2018 var ogiltig på grund av att den hade meddelats av en dömande sammansättning som i strid med lagstiftningen inte var specialiserad på korruptionsbrott.

95 Klagandena har i detta avseende åberopat dom nr 417/2019, som meddelades den 3 juli 2019 på begäran av Deputeradekammarens talman, som vid den tidpunkten själv var föremål för ett straffrättsligt förfarande avseende omständigheter som föll inom tillämpningsområdet för lag nr 78/2000, inför en dömande sammansättning med fem domare vid Högsta domstolen i egenskap av överinstans. I den domen slog Författningsdomstolen fast att det förelåg en rättslig konflikt av konstitutionell art mellan parlamentet och Högsta domstolen, som hade uppstått på grund av att den sistnämnda inte hade tillsatt dömande sammansättningar som var specialiserade på att i första instans pröva brott enligt artikel 29.1 i lag nr 78/2000. Den fann att om en dom meddelades av en icke specialiserad dömande sammansättning var det avgörandet absolut ogiltigt och beslutade att alla mål som Högsta domstolen hade avgjort i första instans före den 23 januari 2019 och som inte vunnit laga kraft skulle omprövas av specialiserade dömande sammansättningar som tillsatts i enlighet med den bestämmelsen. Vid denna tidpunkt hade domarkollegiet vid sistnämnda domstol beslutat att samtliga dömande sammansättningar med tre domare skulle vara specialiserade på att handlägga korruptionsmål, ett beslut som enligt Författningsdomstolen var ägnat att förhindra grundlagsstridighet först från den tidpunkt då det antagits men inte bakåt i tiden.

96 Till stöd för sin begäran om förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen angett att de brott som är i fråga i det nationella målet, såsom korruptionsbrott som begåtts i samband med offentliga upphandlingsförfaranden som huvudsakligen finansieras med EU-medel, liksom penningtvättbrott, skadar eller kan skada unionens finansiella intressen.

97 Enligt den hänskjutande domstolen uppkommer för det första frågan huruvida artikel 19.1 FEU, artikel 325.1 FEUF, artikel 4 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2017/1371 av den 5 juli 2017 om bekämpande genom straffrättsliga bestämmelser av bedrägeri som riktar sig mot unionens finansiella intressen (EUT L 198, 2017, s. 29) och artikel 58 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/849 av den 20 maj 2015 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för penningtvätt eller finansiering av terrorism, om ändring av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 648/2012 och om upphävande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/60/EG och kommissionens direktiv 2006/70/EG (EUT L 141, 2015, s. 73) ska tolkas så, att de hindrar att en nationell domstol tillämpar ett beslut som meddelats av en myndighet som inte är en del av domstolsväsendet, såsom Författningsdomstolens dom nr 417/2019, där denna uttalade sig om giltigheten av ett ordinarie rättsmedel genom att besluta om återförvisning av mål, med följden att straffrättsliga förfaranden underkändes genom att en ny process inleddes i första instans. Medlemsstaterna är nämligen skyldiga att vidta effektiva och avskräckande åtgärder för att bekämpa olaglig verksamhet som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen.

98 I detta sammanhang bör det även fastställas huruvida uttrycket ”och all annan olaglig verksamhet som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen” i artikel 325.1 FEUF omfattar korruptionsbrott i egentlig mening, bland annat då artikel 4 i direktiv 2017/1371 definierar brotten ”passiv korruption” och ”aktiv korruption”. Detta klargörande är enligt den hänskjutande domstolen nödvändigt, eftersom en av de tilltalade i det nationella målet, i egenskap av senator och minister, utövade inflytande över statstjänstemän, uppmuntrade dem att agera i strid med deras tilldelade befogenheter och erhöll en betydande procentandel av värdet av de offentliga kontrakt som huvudsakligen finansieras med EU-medel.

99 Enligt den hänskjutande domstolen uppkommer, liksom i mål C‑357/19, Eurobox Promotion m.fl., även frågan huruvida det är oförenligt med rättsstatsprincipen i artikel 2 FEU, tolkad mot bakgrund av artikel 47 i stadgan, att domstolsväsendet påverkas av ett sådant ingripande som det som blir följden av dom nr 417/2019. Genom nämnda dom införde Författningsdomstolen, utan att ha behörighet som domstol, tvingande åtgärder som innebar att nya domstolsprocesser skulle inledas på grund av att de dömande sammansättningarna vid Högsta domstolens brottmålsavdelning påstods inte vara specialiserade på korruptionsbrott, trots att samtliga domare vid den avdelningen redan genom sin ställning som domare vid den domstolen uppfyllde detta krav på specialisering.

100 För det andra bör innebörden av begreppet ”domstol som har inrättats enligt lag” i artikel 47 andra stycket i stadgan, mot bakgrund av EU-domstolens praxis och legalitetsprincipen, klargöras för att det ska kunna avgöras huruvida denna bestämmelse utgör hinder för Författningsdomstolens tolkning att den dömande sammansättningen var rättsstridig.

101 För det tredje vill den hänskjutande domstolen få klarlagt om en nationell domstol är skyldig att underlåta att tillämpa dom nr 417/2019 för att säkerställa unionsbestämmelsernas fulla verkan. Mer allmänt ska det också undersökas om man ska bortse från sådana verkningar av Författningsdomstolens avgöranden som kränker principen om domstolarnas oavhängighet i mål som enbart rör nationell rätt. Dessa frågor uppkommer bland annat på grund av att de rumänska disciplinreglerna föreskriver att en disciplinåtgärd ska vidtas mot en domare när denne bortser från verkningarna av Författningsdomstolens avgöranden.

102 Den hänskjutande domstolen anser att dom nr 417/2019, som upphäver de domar som meddelats i första instans före den 23 januari 2019 av sammansättningar med tre domare vid Högsta domstolens brottmålsavdelning, strider mot principen om effektiva straffrättsliga påföljder för grov olaglig verksamhet som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen. Nämnda dom skapar nämligen ett intryck av straffrihet och en systemisk risk för straffrihet för allvarliga brott till följd av de nationella bestämmelserna om åtalspreskription, med tanke på de komplexa och långvariga processer som skulle krävas för att meddela en slutlig dom efter omprövning av de berörda målen. I det nationella målet hade domstolsprocessen på grund av sin komplexitet redan pågått i omkring fyra år i första instans. Den hänskjutande domstolen anser dessutom att det är oförenligt med den unionsrättsliga principen om domstolars oavhängighet att ett dömande organ utanför den dömande makten vidtar processuella åtgärder som kräver en förnyad prövning i första instans av vissa mål, vilket leder till att åtalet ifrågasätts, när det inte föreligger några allvarliga skäl att ifrågasätta att de tilltalades rätt till en rättvis rättegång har iakttagits. I förevarande fall kan den omständigheten att brottmålsavdelningen vid Högsta domstolen består av domare som vid utnämningen till den domstolen var specialiserade på brottmål inte anses kränka rätten till en rättvis rättegång och rätten till domstolsprövning.

103 Mot denna bakgrund beslutade Högsta domstolen att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:

”1) Ska artikel 19.1 [FEU], artikel 325.1 [FEUF], artikel 58 i [direktiv 2015/849] och artikel 4 i [direktiv 2017/1371] tolkas så, att de utgör hinder för att ett organ som inte tillhör den dömande makten, nämligen [Författningsdomstolen], meddelar ett avgörande till följd av en prövning av en processinvändning – enligt vilken en domstolsavdelnings sammansättning varit rättsstridig, mot bakgrund av principen om specialisering av Högsta domstolens domare (som inte stadgas i Rumäniens grundlag) – och som medför att en domstol blir skyldig att återförvisa mål angående överklaganden (med devolutiv verkan) för ny prövning vid samma domstol i första instans?

2) Ska artikel 2 FEU och artikel 47 andra stycket i [stadgan] tolkas så, att de utgör hinder för att ett organ som inte tillhör den dömande makten förklarar sammansättningen av en domstolsavdelning vid en sektion vid den högsta rättsinstansen (avdelning sammansatt av domare i tjänst, vilka vid den tidpunkt då de utnämndes uppfyllde bland annat det krav på specialisering som ska vara uppfyllt för att utnämnas som domare vid brottmålssektionen vid den högsta rättsinstansen) vara rättsstridig?

3) Ska principen om unionsrättens företräde tolkas så, att den ger den nationella domstolen rätt att inte följa ett avgörande i vilket författningsdomstolen har tolkat en bestämmelse av lägre rang än grundlagen, som gäller Högsta domstolens organisation och som återfinns i den nationella lagen om förebyggande, utredning och lagföring av korruptionsbrott, och som konsekvent har tolkats på ett visst sätt av en rättsinstans i 16 år?

4) Ska artikel 47 i [stadgan] tolkas så, att principen om rätt till ett effektivt rättsmedel omfattar specialisering av domare och inrättande av specialiserade domstolsavdelningar vid den högsta rättsinstansen?”

Mål C‑840/19

104 Genom dom av den 26 maj 2017, meddelad av en sammansättning med tre domare, dömde brottmålsavdelningen vid Högsta domstolen bland annat NC till ett fängelsestraff på fyra år för att, i egenskap av parlamentsledamot och minister, ha begått brottet handel med inflytande enligt artikel 291.1 i strafflagen, jämförd med artiklarna 6 och 7 a i lag nr 78/2000, i samband med en offentlig upphandling som till stor del var finansierad med EU-medel. DNA och NC överklagade denna dom. Högsta domstolen (brottmålsavdelningen) fastställde domen och ogillade överklagandet, genom dom av den 28 juni 2018 som meddelades av en sammansättning med fem domare. Den domen har vunnit laga kraft.

105 Efter publiceringen av dom nr 685/2018, som det redogörs för i punkt 60 i förevarande dom, ansökte NC och DNA om resning. De anförde att den sammansättning med fem domare av Högsta domstolen som hade prövat överklagandena av domen av den 26 maj 2017 var rättsstridig, eftersom endast fyra av de fem domarna hade utsetts genom lottning.

106 Genom dom av den 25 februari och dom av den 20 maj 2019, som meddelades av en sammansättning med fem domare, biföll Högsta domstolen mot bakgrund av dom nr 685/2018 resningsansökan, upphävde den fällande domen mot NC och återförvisade NC:s och DNA:s överklaganden för förnyad prövning.

107 Medan överklagandet fortfarande var föremål för omprövning vid Högsta domstolen, i sammansättning med fem domare, meddelade Författningsdomstolen sin dom nr 417/2019, som det redogörs för i punkt 95 ovan.

108 Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida den domen är förenlig med artiklarna 2 och 19.1 FEU, artikel 325.1 FEUF, artikel 47 i stadgan och artikel 4 i direktiv 2017/1371. Vad särskilt gäller artikel 325 FEUF har den hänskjutande domstolen i huvudsak anfört samma skäl som i mål C‑811/19. Den har tillagt att de rättsliga förfarandena i det nationella målet pågått i ungefär fyra år och att målet, till följd av tillämpningen av dom nr 685/2018, befinner sig i ett förfarande för förnyad prövning av överklagandet. Tillämpningen av dom nr 417/2019 skulle dessutom få till följd att målet återupptogs i sak i första instans. Samma process skulle då genomföras två gånger i första instans och tre gånger efter överklagande.

109 Den hänskjutande domstolen har påpekat att dom nr 417/2019 innebar ett krav på tvingande processuella åtgärder som gjorde det nödvändigt att inleda nya prövningsförfaranden på grund av att de dömande sammansättningarna i första instans inte var specialiserade på de brottstyper som föreskrivs i lag nr 78/2000. På grund av denna dom finns det således en risk för straffrihet i ett stort antal mål som rör allvarliga brott. Under dessa omständigheter sker ett åsidosättande av kravet på effektiva åtgärder i artikel 325 FEUF och den tilltalades grundläggande rätt att få sin sak prövad inom skälig tid.

110 Likaså anser den hänskjutande domstolen att det, såsom i målen C‑357/19, C‑547/19 och C‑811/19, finns anledning att fråga EU-domstolen om Författningsdomstolens ingripande är förenligt med rättsstatsprincipen. Samtidigt som den hänskjutande domstolen har understrukit vikten av att följa Författningsdomstolens domar, har den preciserat att dess fråga inte avser Författningsdomstolens praxis generellt utan endast dom nr 417/2019. I den domen ställde Författningsdomstolen sig egen tolkning mot Högsta domstolens tolkning av de skilda bestämmelserna i lag nr 78/2000 och lag nr 304/2004 i ändrad lydelse om upprättande av specialiserade sammansättningar och ingrep i den sistnämnda domstolens behörighet genom att besluta att vissa mål skulle omprövas.

111 Mot denna bakgrund beslutade Högsta domstolen att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:

”1) Ska artikel 19.1 [FEU], artikel 325.1 [FEUF] och artikel 4 i [direktiv 2017/1371], som antagits med stöd av artikel 83.2 [FEUF], tolkas så, att de utgör hinder för att ett organ som inte tillhör den dömande makten, nämligen [Författningsdomstolen], meddelar ett avgörande som innebär att mål om korruption som avgjordes under en viss tidsperiod och som nu befinner sig i överklagandeskedet ska återförvisas för ny prövning till följd av att det vid den högsta rättsinstansen inte inrättades specialiserade domstolsavdelningar för prövning av mål på detta område, även om det där slås fast att de domare som ingick i de dömande sammansättningarna var specialiserade?

2) Ska artikel 2 [FEU] och artikel 47 andra stycket i [stadgan] tolkas så, att de utgör hinder för att ett organ som inte tillhör den dömande makten förklarar sammansättningen av en domstolsavdelning vid en sektion vid den högsta rättsinstansen (avdelning sammansatt av domare i tjänst, vilka vid den tidpunkt då de utnämndes uppfyllde bland annat det krav på specialisering som ska vara uppfyllt för att utnämnas som domare vid den högsta rättsinstansen) vara rättsstridig?

3) Ska principen om unionsrättens företräde tolkas så, att den ger den nationella domstolen rätt att inte följa ett avgörande av Författningsdomstolen, vilket meddelats i ett mål som rör en konstitutionell konflikt och är bindande enligt nationell rätt?”

Förfarandet vid domstolen

Förening av mål

112 Domstolens ordförande beslutade den 26 februari 2020 att förena målen C‑357/19 och C‑547/19 med målen C‑811/19 och C‑840/19 beträffande det muntliga förfarandet samt domen. Domstolens ordförande beslutade den 21 maj 2021 att dessa mål och mål C‑379/19, på grund av sambandet dem emellan, skulle förenas vad gäller domen.

Begäran om skyndsam handläggning och behandling med förtur

113 De hänskjutande domstolarna i målen C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 och C‑840/19 har begärt att EU-domstolen ska handlägga målen skyndsamt i enlighet med artikel 105 i domstolens rättegångsregler.

114 Till stöd för detta har de hänskjutande domstolarna hävdat att situationen för de personer som är föremål för talan i de nationella målen kräver ett snabbt svar. Vad särskilt gäller målen C‑357/19, C‑811/19 och C‑840/19 har de även anfört att den tid som förflyter riskerar att äventyra en eventuell verkställighet av straffet.

115 I artikel 105.1 i rättegångsreglerna föreskrivs att domstolens ordförande, på ansökan av den hänskjutande domstolen eller i undantagsfall på eget initiativ, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, får besluta att ett mål om förhandsavgörande ska handläggas skyndsamt med avvikelse från vad som gäller enligt dessa rättegångsregler, när målet är av sådan beskaffenhet att det måste avgöras utan dröjsmål.

116 Domstolen erinrar om att en sådan skyndsam handläggning av ett mål utgör ett processrättsligt instrument som är avsett att hantera högst trängande fall. Det framgår även av domstolens praxis att förfarandet för skyndsam handläggning inte behöver tillämpas när den känsliga och komplicerade karaktären hos de rättsliga problem som ett mål ger upphov till svårligen lämpar sig för tillämpningen av ett sådant förfarande, särskilt när det inte framstår som lämpligt att förkorta den skriftliga delen av förfarandet vid domstolen (dom av den 15 juli 2021, kommissionen/Polen (Disciplinära förfaranden gentemot domare), C‑791/19, EU:C:2021:596, punkt 32 och där angiven rättspraxis).

117 Vad gäller målen C‑357/19 och C‑379/19 beslutade domstolens ordförande, genom beslut av den 23 maj respektive den 17 juni 2019, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, att avslå begäran om skyndsam handläggning. Skälet att målen avser brottmålsförfaranden och därför kräver ett snabbt avgörande för att klargöra den rättsliga situationen för de personer som är föremål för talan i de nationella målen kan inte i sig vara tillräckligt för att motivera att målen ska handläggas skyndsamt enligt artikel 105.1 i rättegångsreglerna, eftersom sådana omständigheter inte kan ge upphov till en sådan extraordinär nödsituation som avses i punkt 116 ovan (se, analogt, beslut av domstolens ordförande av den 20 september 2018, Minister for Justice and Equality, C‑508/18 och C‑509/18, ej publicerat, EU:C:2018:766, punkt 11 och där angiven rättspraxis).

118 Dessutom är de hänskjutna frågorna – även om de avser grundläggande unionsbestämmelser och a priori kan vara av avgörande betydelse för att domstolsväsendet inom unionen ska kunna fungera väl, då de nationella domstolarnas oavhängighet därvidlag är av central betydelse – av känslig och komplicerad beskaffenhet, varför det inte lämpar sig att handlägga målet skyndsamt (se, analogt, dom av den 18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 och C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 105 och dom av den 15 juli 2021, kommissionen/Polen (Disciplinära förfaranden gentemot domare), C‑791/19, EU:C:2021:596, punkt 34).

119 Med hänsyn till de ställda frågornas art beslutade domstolens ordförande emellertid den 18 september 2019 att målen C‑357/19 och C‑379/19 skulle handläggas med förtur i enlighet med artikel 53.3 i rättegångsreglerna.

120 Vad gäller målen C‑811/19 och C‑840/19 visar dessa, tillsammans med målen C‑357/19 och C‑379/19, att det vid de rumänska domstolarna råder osäkerhet om hur unionsrätten ska tolkas och tillämpas i ett stort antal brottmål där preskription kan inträda och det därmed finns en risk för straffrihet. Under dessa omständigheter, och med hänsyn till hur långt målen C‑357/19, C‑379/19 och C‑547/19 – vilka avser liknande frågor om tolkning av unionsrätten – hade framskridit, beslutade domstolens ordförande den 28 november 2019 att handlägga målen C‑811/19 och C‑840/19 skyndsamt.

Begäran om återupptagande av det muntliga förfarandet

121 Den gemensamma förhandling som var planerad för de förevarande målen sköts upp tre gånger till följd av coronapandemin och ställdes till slut in genom beslut av den 3 september 2020. I enlighet med artikel 61.1 i rättegångsreglerna beslutade domstolen (stora avdelningen) att i stället begära in skriftliga svar på de frågor som hade ställts inför förhandlingen till parterna och till de berörda enligt artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol som hade inkommit med skriftliga yttranden. CY, PM, RO, KI, LJ, NC, FQ, Rumäniens domarforum, DNA, DNA:s regionala avdelning i Oradea, den rumänska regeringen samt kommissionen besvarade dessa frågor inom de angivna fristerna.

122 Genom handling som kom in till domstolens kansli den 16 april 2021 begärde PM att den muntliga delen av förfarandet skulle återupptas. Till stöd för sin talan gjorde PM i huvudsak gällande, med hänvisning till artiklarna 19, 20, 31 och 32 i domstolens stadga samt artiklarna 64, 65, 80 och 81 i rättegångsreglerna, att det skulle strida mot rätten till en rättvis rättegång och den kontradiktoriska principen att inte hålla någon muntlig förhandling.

123 Domstolen erinrar om att rätten att yttra sig, som slås fast i artikel 47 i stadgan, inte innebär någon absolut skyldighet att hålla en offentlig förhandling i alla förfaranden. Detta gäller bland annat om målet inte rör faktiska och rättsliga omständigheter som inte på ett tillfredsställande vis kan prövas på grundval av handlingarna i målet och parternas skriftliga yttranden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 juli 2017, Sacko, C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 40 och där angiven rättspraxis).

124 Vad gäller den muntliga delen av förfarandet vid domstolen föreskriver artikel 76.2 i rättegångsreglerna att domstolen, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, får besluta att inte hålla någon muntlig förhandling om den anser att den – mot bakgrund av de inlagor och yttranden som har getts in under den skriftliga delen av förfarandet – har tillräckligt underlag för att avgöra målet. Den bestämmelsen ska dock enligt artikel 76.3 i rättegångsreglerna inte gälla om en berörd som avses i artikel 23 i domstolens stadga, som inte har deltagit i den skriftliga delen av förfarandet, har gjort en motiverad begäran om muntlig förhandling. I förevarande fall har en sådan berörd emellertid inte framställt någon sådan begäran.

125 Mot bakgrund av det ovan anförda kunde domstolen, i enlighet med artikel 76.2 och 76.3 i rättegångsreglerna, utan att åsidosätta de krav som följer av artikel 47 i stadgan, besluta att inte hålla någon muntlig förhandling i förevarande mål. För övrigt har domstolen, såsom angetts i punkt 121 ovan, ställt frågor till parterna och till de berörda som inkommit med skriftliga yttranden för att få skriftliga svar, vilket gett dessa möjlighet att inkomma med ytterligare uppgifter till domstolen. Den möjligheten har bland annat PM utnyttjat.

126 Enligt artikel 83 i rättegångsreglerna får domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, när som helst besluta att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas, bland annat om en part, efter det att den muntliga delen har förklarats avslutad, har lagt fram en ny omständighet som kan ha ett avgörande inflytande på målets utgång, eller om målet ska avgöras på grundval av ett argument som inte har avhandlats mellan parterna.

127 Av begäran om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet, som PM alltså framställt efter det att generaladvokaten har föredragit sitt förslag till avgörande, framgår dock inte någon ny omständighet som kan påverka domstolens avgörande. Domstolen finner dessutom, efter att ha hört generaladvokaten, att den efter förfarandet förfogar över alla uppgifter som är nödvändiga för att kunna besvara begäran om förhandsavgörande i mål C‑357/19.

128 Mot bakgrund av det ovan anförda beslutar domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, att inte bifalla PM:s begäran om att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas.

Prövning av tolkningsfrågorna

Domstolens behörighet

129 PM, RO, TQ, KI, LJ och NC, som är parter i de nationella målen, samt den polska regeringen har ifrågasatt EU-domstolens behörighet att besvara vissa av de frågor som ställts av de hänskjutande domstolarna.

130 Dessa tvivel rör vad gäller PM, RO och TQ frågorna i mål C‑357/19, vad gäller KI och LJ dem i mål C‑379/19 och vad gäller NC dem i mål C‑840/19. Den polska regeringen har ifrågasatt domstolens behörighet att besvara frågorna i målen C‑357/19, C‑811/19 och C‑840/19 samt den tredje frågan i mål C‑379/19.

131 Dessa parter i det nationella målet samt den polska regeringen har anfört tre slags argument. För det första rör frågorna från de hänskjutande domstolarna, om huruvida den rättspraxis som följer av de aktuella domarna från Författningsdomstolen är förenlig med unionsrätten, organisationen av domstolsväsendet, ett område där unionen inte har någon behörighet. För det andra innehåller unionsrätten inte några bestämmelser om räckvidden och verkningarna av domar som meddelats av en nationell författningsdomstol, varför frågorna inte rör unionsrätten utan nationell rätt. För det tredje har de hänskjutande domstolarna i själva verket uppmanat EU-domstolen att uttala sig om lagenligheten av dessa domar från Författningsdomstolen samt om vissa faktiska omständigheter som den domstolen lagt till grund för sin bedömning, vilket inte omfattas av EU-domstolens behörighet.

132 Domstolen konstaterar att respektive begäran om förhandsavgörande i dessa fall avser tolkningen av unionsrätten, både primärrättsliga bestämmelser, bland annat artiklarna 2, 19.1 andra stycket FEU, artikel 325 FEUF och artikel 47 i stadgan, och sekundärrättsliga bestämmelser, bland annat beslut 2006/928. Begäran om förhandsavgörande avser även en konvention som upprättats på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen, vilken domstolen är behörig att tolka, nämligen PIF-konventionen.

133 Domstolen har dessutom redan slagit fast att även om organisationen av rättskipningen i medlemsstaterna omfattas av medlemsstaternas behörighet, är medlemsstaterna vid utövandet av denna behörighet icke desto mindre skyldiga att iaktta sina skyldigheter enligt unionsrätten (dom av den 18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 och C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 111 och där angiven rättspraxis). Detsamma gäller inom området för disciplinansvar för domare som inte följt den nationella författningsdomstolens avgöranden.

134 Vad gäller argumentet att respektive begäran om förhandsavgörande i huvudsak syftar till att EU-domstolen ska bedöma räckvidden, verkningarna och lagenligheten av de aktuella domarna från Författningsdomstolen och uttala sig om vissa faktiska omständigheter som den sistnämnda lagt till grund för sin bedömning, ska det erinras om att det i ett förfarande enligt artikel 267 FEUF, som grundar sig på en tydlig funktionsfördelning mellan de nationella domstolarna och EU-domstolen, visserligen är den nationella domstolen som är ensam behörig att fastställa och bedöma de faktiska omständigheterna i det nationella målet och att tolka och tillämpa den nationella lagstiftningen, men att det icke desto mindre ankommer på EU-domstolen att ge den nationella domstolen de uppgifter om unionsrättens tolkning som kan visa sig vara nödvändiga för att avgöra det nationella målet, samtidigt som EU-domstolen beaktar de uppgifter i begäran om förhandsavgörande om de nationella rättsregler som är tillämpliga på målet och de omständigheter som utmärker det (dom av den 6 oktober 2021, W.Ż. (Högsta domstolens avdelning för extraordinär kontroll och offentliga angelägenheter – Tillsättning), C‑487/19, EU:C:2021:798, punkt 78 och där angiven rättspraxis).

135 Det ankommer visserligen inte på EU-domstolen att inom ramen för en begäran om förhandsavgörande ta ställning till huruvida nationella rättsregler eller nationell praxis är förenliga med unionsrätten, men den är däremot behörig att tillhandahålla den hänskjutande domstolen alla sådana uppgifter om unionsrättens tolkning som kan göra det möjligt för den domstolen att pröva en sådan fråga om förenlighet i samband med avgörande av det mål som anhängiggjorts vid den (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2021, W.Ż. (Högsta domstolens avdelning för extraordinär kontroll och offentliga angelägenheter – Tillsättning), C‑487/19, EU:C:2021:798, punkt 79 och där angiven rättspraxis).

136 Mot denna bakgrund anser EU-domstolen sig vara behörig att besvara de frågor som ställts i förevarande mål, inklusive de frågor som nämns i punkt 130 ovan.

Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning

Mål C‑379/19

137 KI har gjort gällande att ingen av de tre tolkningsfrågorna i mål C‑379/19 kan tas upp till sakprövning. Vad gäller den första frågan har KI gjort gällande att det är uppenbart hur den ska besvaras och har understrukit att varken beslut 2006/928 eller rekommendationerna i de rapporter som kommissionen har antagit med stöd av detta beslut har åberopats i det nationella målet. Vad gäller den andra och den tredje frågan anser KI att de frågor som tas upp inte har något samband med saken i det nationella målet och att den hänskjutande domstolen i själva verket endast söker undkomma sin skyldighet att tillämpa den rättspraxis som följer av de domar från Författningsdomstolen som är aktuella i det nationella målet, vid äventyr av att dess ledamöter annars ådrar sig disciplinansvar.

138 När det gäller den omständigheten att en korrekt tolkning av unionsrätten i förevarande fall skulle vara så uppenbar att den inte lämnar utrymme för rimligt tvivel, räcker det att erinra om att även om en sådan omständighet, om den antas vara riktig, kan föranleda domstolen att avgöra målet genom beslut enligt artikel 99 i rättegångsreglerna, kan denna omständighet likväl inte hindra den nationella domstolen från att ställa en tolkningsfråga eller medföra att den ställda frågan inte kan tas upp till sakprövning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 november 2021, IS (Hänskjutandebeslutets rättsstridighet), C‑564/19, EU:C:2021:949, punkt 96).

139 Vidare ska enligt fast rättspraxis nationella domstolars frågor om tolkningen av unionsrätten presumeras vara relevanta. Dessa frågor ställs mot bakgrund av den beskrivning av omständigheterna i målet och tillämplig lagstiftning som den nationella domstolen på eget ansvar har lämnat och vars riktighet det inte ankommer på EU-domstolen att pröva. En begäran från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågeställningen är hypotetisk eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (dom av den 18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 och C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 116, och dom av den 2 september 2021, INPS (Födelsebidrag och moderskapsbidrag till innehavare av ett kombinerat tillstånd), C‑350/20, EU:C:2021:659, punkt 39 och där angiven rättspraxis).

140 I förevarande fall framgår det av begäran om förhandsavgörande att den hänskjutande domstolen, inom ramen för ett brottmål avseende bland annat korruptionsbrott, har mottagit en begäran från de tilltalade om att bevisning i form av uppteckningar av avlyssning ska uteslutas från processen med tillämpning av flera domar från Författningsdomstolen. Det är just på grund av de tvivel som den hänskjutande domstolen hyser beträffande huruvida dessa domar – vars åsidosättande av en nationell domstol dessutom kan medföra disciplinansvar för de domare som deltagit i avgörandet i nämnda domstol – är förenliga med kravet på domstolarnas oavhängighet, som följer av artikel 19.1 andra stycket FEU som den hänskjutande domstolen har beslutat att fråga EU-domstolen, inom ramen för den andra och den tredje tolkningsfrågan, om bland annat tolkningen av denna bestämmelse. När det gäller beslut 2006/928 som avses med den första tolkningsfrågan ska det mot bakgrund av skäl 3 i detta beslut, som begäran om förhandsavgörande hänvisar till, påpekas att detta krav på oavhängighet konkretiseras genom de riktmärken som anges i bilagan till beslutet och de rekommendationer som lämnas i de rapporter som kommissionen antar på grundval av beslutet. Sambandet mellan förfarandet vid den nationella domstolen och de tre frågor som ställts framgår således klart av begäran om förhandsavgörande.

141 Av det ovan anförda följer att tolkningsfrågorna i mål C‑379/19 kan tas upp till sakprövning.

Mål C‑547/19

142 Domstolsinspektionen har gjort gällande att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till sakprövning, eftersom artiklarna 2 och 19 FEU samt artikel 47 i stadgan, som den hänskjutande domstolen har begärt tolkning av, inte är tillämpliga i det nationella målet.

143 Det ska i detta hänseende påpekas att det nationella målet C‑547/19 avser en talan som väckts vid den hänskjutande do