ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32.

I en skrivelse av den 13 mars 2000 presenterade DSD ytterligare två åtaganden för kommissionen. Ett av dessa avsåg sådana fall där tillverkarna och distributörerna av förpackningar valde egna system för insamling av delar av sin förpackningsvolym och lät samla in resten inom ramen för DSD-systemet. I sådana fall skulle DSD inte ta ut någon licensavgift enligt märkesanvändningsavtalet för de delvolymer av förpackningar som återtogs genom det egna systemet, under förutsättning att det lämnades in bevis angående denna alternativa insamling. Bevisen skulle lämnas in i enlighet med kraven i punkt 1 i avdelning 2 i bilaga I till förpackningsförordningen. I sin skrivelse av den 13 mars 2000 förklarade DSD även att det inte föreföll nödvändigt att ändra de åtaganden som hade gjorts den 15 oktober 1998. ( 9 )
15.

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (nedan kallade HMRC) har utfärdat en vägledning för mervärdesskatteregistrerade personer (VAT Guide (Notice 700) for taxable persons, nedan kallad Notice 700). Punkterna 17.5 och 17.6 gäller avrundning och har följande lydelse: ”17.5 Beräkning av mervärdesskatt på fakturor - avrundning av belopp Anmärkning: Tillstånd enligt denna punkt att avrunda mervärdesskattebelopp nedåt gäller fakturapliktiga näringsidkare och är tillämpligt endast då den mervärdesskatt som debiteras kunden och den mervärdesskatt som erläggs till skattemyndigheten är densamma. Tillstånd att avrunda nedåt gäller i regel inte för detaljhandlare, vilka ska tillämpa punkt 17.6. På det totala mervärdesskattebelopp som ska erläggas för samtliga varor och tjänster som finns upptagna på en faktura, kan Ni avrunda nedåt till närmaste hela penny. Ni kan bortse från bråkdelar av en penny. 17.5.1 Beräkning grundad på produkt- eller tjänsteslag Om Ni önskar beräkna mervärdesskatten separat för ett slags produkter eller tjänster som ingår bland andra varor och tjänster på en och samma faktura, ska Ni beräkna de separata beloppen genom att avrunda antingen — nedåt till närmaste 0,1 penny – exempelvis ska 86,76 pennies avrundas nedåt till 86,7 pennies, eller — till närmaste 1 penny eller 0,5 penny – exempelvis ska 86,76 pennies avrundas uppåt till 87 pennies. Oavsett vilken metod Ni väljer, måste Ni vara konsekvent. Det slutliga totala mervärdesskattebelopp som ska erläggas kan avrundas nedåt till närmaste hela penny. 17.6 Beräkning av mervärdesskatt för detaljhandlare De flesta detaljhandlare redovisar mervärdesskatt enligt särskilda regler för detaljhandlare (”retail scheme”). Om det är på detta sätt som Ni redovisar mervärdesskatt, berör denna punkt inte Er. Detaljhandlare använder i ökad utsträckning avancerad teknologi för att komma fram till den mervärdesskatt som ska erläggas för varje transaktion och utfärda en faktura. Om Ni inte tillämpar särskilda regler för detaljhandlare utan i stället beräknar mervärdesskatten efter produktslag [ ( 8 )] eller per faktura, ska Ni inte avrunda mervärdesskattebeloppet nedåt. Ni kan emellertid efter varje mervärdesskatteberäkning avrunda (uppåt eller nedåt).”
69.

Såsom det underförstått men med nödvändighet framgår av den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 62 i detta förslag till avgörande uttas enligt artikel 6.2 första stycket a i sjätte direktivet den mervärdesskatt som betalats för den privata användningen av den förvärvade tillgången allteftersom den tillgång för vilken det gjorts avdrag för ingående mervärdesskatt konsumeras. Den omständigheten att den skattskyldiges användning av en av rörelsens tillgångar för privat bruk likställs med ett tillhandahållande av tjänster mot vederlag, det vill säga en transaktion som förlängs i tiden, leder följdriktigt till att det måste anses att debiteringen av mervärdesskatt på de kostnader som är nödvändiga för att möjliggöra det (fiktiva) tillhandahållandet av tjänster ska spridas ( 44 ). Vid eventuella ändringar av den del av tillgången som den skattskyldige tagit ut för sitt privata bruk sker jämkningen av den mervärdesskatt som den skattskyldige är skyldig att betala på utgifterna för att använda denna tillgång så att säga automatiskt ( 45 ), eftersom den växlar just i förhållande till den faktiska användningen för privata ändamål av tillgången ( 46 ) under hela dennas livslängd, det vill säga under en kortare period som beräknas på grundval av den period som föreskrivs i artikel 20.2 och 20.3 i sjätte direktivet, såsom domstolen förefaller medge ( 47 ).
16.

Den 19 februari 2007 lämnade FNSEA, FNB, FNPL och JA in ett överklagande som registrerades under målnummer C-110/07 P. Den 20 februari 2007 lämnade FNCBV in ett överklagande avseende samma beslut som registrerades under målnummer C-101/07 P. Den 18 april 2007, beslutade domstolens ordförande, efter att ha hört parterna, att målen C-101/07 P och C-110/07 P skulle förenas.
6.

De lokala myndigheterna är av den uppfattningen att de inte uppfyller villkoren för de olika undantagen från regeln att de inte ska anses som skattskyldiga personer, och att de i det avseendet har stöd av domen i målet Fazenda Pública. ( 4 ) De har därför ansökt om att den mervärdesskatt som sedan år 2000 betalats in till de behöriga skattemyndigheterna (Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs, klagandena i målet vid den nationella domstolen) ska återbetalas. De lokala myndigheterna anser att den omständigheten att de inte ska anses vara skattskyldiga personer inte leder till någon konkurrenssnedvridning och a fortiori inte till någon konkurrenssnedvridning som är av viss betydelse i de områden som hör under dem.
Förslag till avgörande av generaladvokat Mischo föredraget den 28 maj 2002. - Freistaat Sachsen (C-57/00 P) och Volkswagen AG och Volkswagen Sachsen GmbH (C-61/00 P) mot Europeiska kommissionen. - Statligt stöd - Uppvägande av ekonomiska nackdelar till följd av Tysklands delning - Allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi - Regional ekonomisk utveckling - Gemenskapens rambestämmelser för statligt stöd till bilindustrin. - Förenade målen C-57/00 P och C-61/00 P.



Rättsfallssamling 2003 s. I-09975



Generaladvokatens förslag till avgörande

III - Förslag till avgörande

216. Med stöd av vad som anförts föreslår jag att domstolen skall,

- ogilla överklagandena,

- fastställa att Freistaat Sachsen, Volkswagen AG och Volkswagen Sachsen GmbH skall ersätta rättegångskostnaden solidariskt, och

- fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland skall bära sin egen rättegångskostnad.
Förslag till avgörande av generaladvokat Léger föredraget den 20 september 2001. - Europeiska kommissionen mot Italienska republiken. - Fördragsbrott - Underlåtenhet att införliva direktiv 98/51/EG. - Mål C-148/00.



Rättsfallssamling 2001 s. I-09823



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Genom förevarande talan har Europeiska gemenskapernas kommission yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 98/51/EG, genom att underlåta att inom föreskriven tidsfrist anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa det nämnda direktivet.

2. Av domstolens fasta rättspraxis följer att inom ramen för en talan enligt artikel 226 EG skall förekomsten av ett fördragsbrott bedömas mot bakgrund av den situation som rådde i medlemsstaten vid utgången av den frist som har angivits i det motiverade yttrandet.

3. Av handlingarna i målet framgår emellertid att Republiken Italien vid utgången av den frist om två månader som hade angivits i kommissionens motiverade yttrande, nämligen den 14 september 1999, inte hade antagit de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa direktiv 98/51. Italiens regering har inte bestridit detta faktum.

Förslag till avgörande

4. Jag föreslår följaktligen att kommissionens talan skall bifallas och att domstolen skall fastställa följande:

1) Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 10.1 i kommissionens direktiv 98/51/EG av den 9 juli 1998 om vissa genomförandeåtgärder avseende rådets direktiv 95/69/EG om villkor och föreskrifter för godkännande och registrering av vissa anläggningar och mellanhänder inom fodersektorn genom att underlåta att inom föreskriven tidsfrist anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv.

2) Republiken Italien skall ersätta rättegångskostnaderna.
Förslag till avgörande av generaladvokat Alber föredraget den 30 januari 2001. - Europeiska kommissionen mot Konungariket Nederländerna. - Fördragsbrott - Underlåtenhet att införliva direktiv 97/24/EG - Komponenter och karakteristiska egenskaper hos två- eller trehjuliga motorfordon. - Mål C-83/00.



Rättsfallssamling 2001 s. I-02351



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Med den förevarande talan om fördragsbrott vill kommissionen få fastställt att Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget genom att inte inom den föreskrivna tidsfristen anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att införliva bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/24/EG av den 17 juni 1997 om vissa komponenter och karakteristiska egenskaper hos två- eller trehjuliga motorfordon. Kommissionen har dessutom yrkat att Konungariket Nederländerna skall förpliktas att betala rättegångskostnaderna.

2. Enligt artikel 8.1 i direktiv 97/24 skulle medlemsstaterna sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 18 december 1998 och dessutom omedelbart underrätta kommissionen om detta.

3. Det är ostridigt i målet att nödvändiga lagar och författningar inte har antagits inom den angivna fristen, det vill säga inom utgången av den frist på två månader som fastställts i det formella yttrandet av den 10 augusti 1999. Vid tidpunkten för talans väckande den 7 mars 2000 hade kommissionens begäran fortfarande inte tillgodosetts.

4. Den nederländska regeringen har inte bestritt underlåtenheten, men har under förhandlingen hänvisat till en rad omständigheter som ursäkt för det försenade genomförandet. Inom ramen för det skriftliga förfarandet hänvisade den till ett omarbetat utkast till tillämpningsföreskrifter.

5. Enligt domstolens fasta rättspraxis kan inte en medlemsstat åberopa bestämmelser, praxis eller förhållanden i sin interna rättsordning som grund för att underlåta att iaktta skyldigheter och tidsfrister som föreskrivs i ett direktiv. Jag föreslår därför att det fastställs att Konungariket Nederländerna har gjort sig skyldig till ett fördragsbrott. Rättegångskostnaderna skall fördelas i enlighet med artikel 69.2 i rättegångsreglerna.

Förslag till avgörande

6. Jag föreslår att domstolen avkunnar följande dom:

1) Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget genom att inte inom den föreskrivna tidsfristen anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att införliva bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/24/EG av den 17 juni 1997 om vissa komponenter och karakteristiska egenskaper hos två- eller trehjuliga motorfordon.

2) Konungariket Nederländerna skall ersätta rättegångskostnaderna.
Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 22 januari 1998. - Europeiska kommissionen mot Italienska republiken. - Fördragsbrott - Direktiv 94/57/EG - Underlåtenhet att införliva inom den föreskrivna fristen. - Mål C-313/97.



Rättsfallssamling 1998 s. I-01191



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I detta mål har kommissionen med stöd av artikel 169 i EG-fördraget yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget genom att inte inom den föreskrivna fristen anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa rådets direktiv 94/57/EG av den 22 november 1994 om gemensamma regler och standarder för organisationer som utför inspektioner och utövar tillsyn av fartyg och för sjöfartsadministrationernas verksamhet i förbindelse därmed(1) och/eller underrätta kommissionen därom.

2 I artikel 16 i direktivet föreskrivs följande:

"1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 31 december 1995.

...

3. Medlemsstaterna skall omedelbart till kommissionen överlämna texterna till alla bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv. Kommissionen skall underrätta de andra medlemsstaterna om detta."

3 Republiken Italien har inte bestritt att den underlåtit att i rätt tid genomföra direktivet och har till sitt försvar anfört att den håller på att anta de nödvändiga lagarna och författningarna.

4 Under dessa omständigheter skall kommissionens yrkande vinna bifall.

Förslag till avgörande

5 Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att domstolen skall:

1) fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget genom att inte inom den föreskrivna fristen anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa rådets direktiv 94/57/EG av den 22 november 1994 om gemensamma regler och standarder för organisationer som utför inspektioner och utövar tillsyn av fartyg och för sjöfartsadministrationernas verksamhet i förbindelse därmed,

2) förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT L 319, 1994, s. 20; svensk specialutgåva, område 7, volym 5.
44.

De av Hoge Raad hänskjutna frågorna bör följaktligen, enligt min mening, besvaras enligt följande: 1) En innehavare av ett varumärke kan inte utöva sin varumärkesrätt f Ör att, i fråga om alkoholdrycker som han har framställt, motsätta sig att tredje man avlägsnar etiketter som innehavaren har anbringat på flaskor och på förpackningar som innehåller dessa flaskor, och som är försedda med hans märke, efter det att han har fört ut dryckerna på marknaden inom gemenskapen i dessa förpackningar, och att dessa etiketter senare åter anbringas, om det fastställs att innehavarens utnyttjande av varumärkesrätten bidrar till en konstlad avskärmning av marknaderna mellan medlemsstaterna, förutsatt att denna ompaketering i) inte förvanskar ursprungsgarantin, ii) inte påverkar varans ursprungliga beskaffenhet, och iii) inte skadar varumärkets anseende. 2) En innehavare av ett varumärke kan under samma förutsättningar inte utöva sina varumärkesrättigheter för att motsätta sig att uppgiften ”pure” som förekommer på de ursprungliga etiketterna utelämnas och/eller att importörens namn byts ut mot ett annat namn. 3) En innehavare av ett varumärke kan under samma förutsättningar inte utöva sina varumärkesrättigheter för att motsätta sig att identifieringsmärken som han har anbringat på eller under etiketterna avlägsnas.
50.

Den första bestämmelsen är artikel 9a i förordning nr 1408/71 i vilken det i avdelning I om ”Allmänna bestämmelser” föreskrivs följande i fråga om förlängning av referensperioder: ”Om rätten till förmåner är beroende av att en minsta försäkringsperiod har fullgjorts under en viss period före det försäkringsfall för vilket försäkring gäller (referensperiod) enligt lagstiftningen i en medlemsstat och om denna lagstiftning föreskriver att perioder under vilka förmåner bar beviljats enligt lagstiftningen i den medlemsstaten eller perioder som har ägnats åt barnuppfostran inom denna medlemsstats territorium ger anledning till förlängning av referensperioden, skall perioder under vilka invalid- eller ålderspensioner, sjukförsäkringsförmåner, arbetslöshetsförmåner eller förmåner vid olycksfall i arbetet (utom pensioner) har beviljats enligt lagstiftningen i en annan medlemsstat och perioder som har ägnats åt barnuppfostran inom en annan medlemsstats territorium även ge anledning till förlängning av den nämnda referensperioden.” ( 23 )
Förslag till avgörande av generaladvokat La Pergola föredraget den 14 mars 1996. - Europeiska kommissionen mot Franska republiken. - Fördragsbrott - Direktiv 92/50/EEG. - Mål C-234/95.



Rättsfallssamling 1996 s. I-02415



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Kommissionen har genom en ansökan som ingavs till domstolens kansli den 27 juni 1995 yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EG-fördraget genom att inte inom den föreskrivna fristen vidta de åtgärder som var nödvändiga för att följa rådets direktiv 92/50/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster(1).

2 Enligt artikel 44.1 i nämnda direktiv skulle medlemsstaterna senast den 1 juli 1993 ha antagit lagar eller andra författningar för att följa detta direktiv.

3 Det är i detta avseende tillräckligt att konstatera att den franska regeringen inte har bestritt det fördragsbrott som lagts staten till last. Regeringen har i sitt yttrande nöjt sig med att anföra att ett förslag till lag, som är avsett att anpassa de nationella föreskrifterna till det ovan nämnda direktivet, har lämnats till senaten och att förordningar [décrets] snart kommer att antas. Detta utgör dock enligt domstolens rättspraxis(2) inte en omständighet som kan medföra att fördragsbrott inte föreligger.

4 Jag föreslår därför att domstolen skall bifalla kommissionens talan och enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna förplikta svarandestaten att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT nr L 209, 24.7.1992, s. 1.

(2) - Se bland många andra exempel dom av den 6 april 1995, kommissionen mot Spanien (C-147/94, REG s. I-1015).
2.

A/S Richard Frederiksen & Co. (nedan kallat Frederiksen), klagande i målet vid den nationella domstolen, äger samtliga aktier i Sydjysk Sten og Grus A/S (nedan kallat dotterbolaget). Klaganden beviljade år 1984 dotterbolaget ett räntefritt lån. Den behöriga danska skattemyndigheten ansåg att lånet i fråga i skattehänseende skulle anses ge upphov till en årlig inkomst om elva procent av det genomsnittliga lånebeloppet och beslöt därför att korrigera klagandens skattedeklarationer för inkomståren 1986/87, 1987/88 och 1988/89. Den av skattemyndigheten vidtagna korrigeringen motiverades med att det räntefria lånet inte var en normal transaktion utan hade beviljats uteslutande på grund av de båda bolagens intressegemenskap. Klaganden inkomstbeskattades därför för den uppskattade inkomsten som ansågs härröra från det räntefria lån som hade beviljats dotterbolaget. Detta skedde genom att det kapital som hade överförts till dotterbolaget i form av en räntebesparing beskattades. Skattemyndigheten ansåg vidare att den uppskattade inkomsten av det räntefria lånet utgjorde ett beskattningsbart stöd till dotterbolaget, som dock hade rätt att göra skatteavdrag för det beloppet. Den korrigering som skattemyndigheten vidtog framstår således för dotterbolagets del som i praktiken ”neutral” i skattehänseende.
3

Skäl 84 i direktiv 2014/24 har följande lydelse: ”Många ekonomiska aktörer, inte minst små och medelstora företag, anser att kravet på att lägga fram en mängd intyg eller andra handlingar avseende uteslutnings- eller urvalskriterier medför en administrativ börda som är ett stort hinder för deras deltagande i offentlig upphandling. En begränsning av sådana krav, t.ex. genom användning av ett europeiskt enhetligt upphandlingsdokument bestående av en uppdaterad egen försäkran, kan leda till en betydande förenkling som både upphandlande myndigheter och ekonomiska aktörer vinner på. Den anbudsgivare som myndigheten har beslutat att tilldela kontraktet bör dock vara skyldig att tillhandahålla relevanta bevis, och de upphandlande myndigheterna bör inte ingå kontrakt med anbudsgivare som inte kan göra detta. De upphandlande myndigheterna bör också ha rätt att begära alla eller delar av de kompletterande handlingarna närhelst de anser detta vara nödvändigt för ett korrekt genomförande av förfarandet. Detta kan särskilt vara fallet när det gäller tvåstegsförfaranden – selektiva förfaranden, förhandlade förfaranden under konkurrens, konkurrenspräglade dialoger och innovationspartnerskap – där de upphandlande myndigheterna utnyttjar möjligheten att begränsa antalet anbudssökande som ombeds lämna ett anbud. Det kan vara berättigat att kräva att kompletterande handlingar lämnas in när de anbudssökande som ska inbjudas väljs ut så att man undviker att de upphandlande myndigheterna bjuder in anbudssökande som senare visar sig inte kunna lämna in kompletterande dokument i tilldelningsskedet, och därmed hindrar annars kvalificerade anbudssökande från att delta. Det bör uttryckligen anges att det europeiska enhetliga upphandlingsdokumentet också bör innehålla relevant information om enheter vars kapacitet en ekonomisk aktör utnyttjar, så att kontrollen av informationen om dessa enheter kan utföras tillsammans med och på samma villkor som kontrollen avseende den huvudsakliga ekonomiska aktören.”
13

I artikel 11 1 § i loi sur l’accueil des demandeurs d’asile et de certaines autres catégories d’étrangers (lag om mottagande av asylsökande och vissa andra kategorier av utlänningar) av den 12 januari 2007 (Moniteur belge av den 7 maj 2007, s. 24027) föreskrivs att asylsökande under vissa omständigheter ska beredas plats på en förläggning för asylsökande. Enligt artikel 12 2 § i denna lag kan Fedasil ex officio ändra mottagningsorten för en asylsökande.
1.

Domstolsförfarande – Huruvida överklaganden kan tas upp till prövning – Bedömning utifrån situationen vid den tidpunkt då ansökan gavs in – Bestämmelserna om prövningstillstånd har trätt i kraft under tidsfristen för ingivande av överklagande – Tillämplighet på överklagande som getts in efter ikraftträdandet (Domstolens stadga, artikel 58a) (se punkterna 8–10)
27

Under dessa omständigheter kan endast den tolkning av artikel 355.3 FEUF, jämförd med artiklarna 49 och 63 FEUF, som EU-domstolen gjorde av artikel 355.3 FEUF, jämförd med 56 FEUF, i dom av den 13 juni 2017, The Gibraltar Betting and Gaming Association (C‑591/15, EU:C:2017:449) komma i fråga.
5

I artikel 211 i den allmänna socialförsäkringslagen (Ley General de la Seguridad Social), som godkänts genom kungligt lagdekret nr 1/94 av den 20 juni 1994 (BOE nr 154, av den 29 juni 1994, s. 20658), i den lydelse som var tillämplig på de faktiska omständigheterna i det nationella målet, föreskrivs följande: ”1. Beräkningsunderlaget för arbetslöshetsersättningen ska vara genomsnittet av underlaget för avgifter till arbetslöshetsförsäkringen under de senaste 180 [arbets]dagarna. … 2. Ersättningsbeloppet fastställs genom att följande procentsatser tillämpas på beräkningsunderlaget: 70 procent under de 180 dagarna och 50 procent från och med den 181:a dagen. 3. Det högsta beloppet för arbetslöshetsersättning ska vara 175 procent av det statliga inkomstbasbeloppet [indicador público de renta de efectos múltiples (nedan kallat inkomstbasbeloppet)], såvida inte arbetstagaren har ett eller flera underhållsberättigade barn. I det fallet ska ersättningsbeloppet vara 200 procent respektive 225 procent av inkomstbasbeloppet. Det lägsta beloppet för arbetslöshetsersättning ska vara 107 procent eller 80 procent av inkomstbasbeloppet, beroende på om arbetstagaren har underhållsberättigade barn eller inte. Vid arbetslöshet på grund av förlust av deltids- eller heltidsanställning, ska de högsta och lägsta ersättningsbelopp som avses i föregående stycken fastställas med beaktande av inkomstbasbeloppet och beräknas på grundval av det genomsnittliga antalet arbetade timmar under de senaste 180 dagarna, i enlighet med punkt 1 i denna artikel. Detta genomsnitt ska vägas i förhållande till antalet dagar i varje deltids- eller heltidsanställning under denna period. Det inkomstbasbelopp som ska beaktas enligt denna punkt är det som gällde när förmånen uppkom, ökat med en sjättedel. …”