FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

PEDRO CRUZ VILLALÓN

föredraget den 9 september 20101( )

Mål C‑507/08

Europeiska kommissionen

mot

Republiken Slovakien

”Talan om fördragsbrott väckt av kommissionen mot Republiken Slovakien”

”Statligt stöd – Skattekontorets avskrivning av en skatteskuld i samband med en ackordsuppgörelse med borgenärerna – Beslut av kommissionen i vilket det fastställs att stödet är oförenligt med den gemensamma marknaden och att det ska återkrävas – Underlåtenhet att verkställa beslutet – Rättskraft – Skäl för att ompröva en lagakraftvunnen dom”

1. Med stöd av artikel 108.2 FEUF har kommissionen väckt talan om fördragsbrott på grund av att Republiken Slovakien inte har återkrävt ett statligt stöd som kommissionen hade förklarat vara oförenligt med den gemensamma marknaden. Stödet utgjordes av en avskrivning av en skatteskuld till förmån för företaget Frucona Košice a.s. (nedan kallat Frucona) i samband med en ackordsuppgörelse med borgenärer som godkänts genom ett rättskraftigt domstolsavgörande. Således väcks återigen frågan vilken skyldighet medlemsstaterna har att återkräva stöd som enligt kommissionen har utbetalats felaktigt. I förevarande fall aktualiseras särskilt möjligheten att motivera en underlåtenhet att fullgöra denna skyldighet med att det finns rättskraftiga domstolsavgöranden som enligt den nationella rätten gör det omöjligt att återkräva stödet.

I – Bakgrund

2. Genom beslut av den 7 juni 2006 om statligt stöd C 25/05 (f.d. NN 21/05), som skattemyndigheten i Slovakien har genomfört till förmån för Frucona,( ) slog kommissionen fast att de åtgärder som Slovakien hade vidtagit till förmån för Frucona innebar ett statligt stöd som var oförenligt med den gemensamma marknaden.

3. Av beslutet framgår att Frucona, ett företag som är verksamt inom sektorn för tillverkning av alkoholdrycker, sprit, alkoholfria drycker, frukt, konserverade grönsaker och vinäger, beviljades ett statligt stöd genom att skattekontoret i Košice (nedan kallat skattekontoret) avskrev en skatteskuld som uppgick till 416 515 990 SKK (11 miljoner euro) i samband med en så kallad ackordsuppgörelse som företaget hade ingått med sina borgenärer i enlighet med det förfarande som föreskrivs i lag 328/91 om konkurser och ackord och som liksom konkursförfarandet syftar till att reda ut den ekonomiska situationen för företag på obestånd. Förfarandet, som hade inletts av det skuldsatta företaget, syftar till att få till stånd en uppgörelse med borgenärerna som innebär att företaget betalar en del av sina skulder i utbyte mot att resten av skulderna avskrivs. Uppgörelsen i fråga måste under alla förhållanden godkännas av den domstol som övervakar förfarandet.

4. Den 8 mars 2004 lämnade Frucona in ett förslag till ackord till den behöriga regiondomstolen Krajský súd de Košice. Förslaget gällde ett antal olika skulder, däribland en skuld som avsåg punktskatt på alkohol. Ackordet fastställdes av ovannämnda domstol den 14 juli 2004 med skattekontorets godkännande. Regiondomstolens beslut fastställdes senare av Najvyšší súd de la República( ) genom ett beslut av den 25 oktober 2004.

5. Enligt ackordsuppgörelsen skulle Frucona betala 35 procent av skulderna inom en månad och borgenärerna skulle skriva av 65 procent av sina fordringar. Fruconas skatteskuld uppgick till sammanlagt 640 793 831 SKK (16,86 miljoner euro). Enligt uppgörelsen skulle Frucona betala 224 277 841 SKK (5,86 miljoner euro) till skattekontoret, vilket innebar att skattekontorets avskrivna fordringar uppgick till 416 515 990 SKK (11 miljoner euro). Det bör påpekas att Frucona fortsatte att bedriva näringsverksamhet efter det att de överenskomna beloppen hade betalats.

6. Efter att ha granskat den avskrivna skatteskulden drog kommissionen slutsatsen att a) skattekontoret hade en fördelaktigare ekonomisk och rättslig ställning än de privata borgenärerna och b) Republiken Slovakiens beslut att avskriva Fruconas skatteskuld var olagligt. Närmare bestämt fastslog kommissionen följande i sitt beslut av den 7 juni 2006:

”Artikel 1

Det statliga stöd som Slovakien genomfört till förmån för Frucona Košice a.s, till ett belopp av 416 515 990 SKK, är oförenligt med den gemensamma marknaden.

Artikel 2

1. Slovakien skall vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att från stödmottagaren återkräva det stöd som avses i artikel 1.

2. Återkravet skall ske utan dröjsmål och i enlighet med förfarandena i nationell lagstiftning, förutsatt att dessa förfaranden gör det möjligt att omedelbart och effektivt verkställa detta beslut.

3. Beloppet som skall återkrävas skall innefatta ränta som löper från den dag stödet stod till stödmottagarens Frucona Košice a.s. förfogande till den dag det har återbetalats.

4. Räntan skall beräknas i enlighet med kapitel V i kommissionens förordning (EG) nr 794/2004 av den 21 april 2004 om genomförande av rådets förordning (EG) nr 659/1999 … Räntan skall kapitaliseras under hela perioden enligt punkt 3.

Artikel 3

Slovakien skall inom två månader från delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om vilka åtgärder som har vidtagits för att följa beslutet. Uppgifterna skall anges i formuläret i bilaga I till detta beslut.”

7. Den 12 januari 2007 väckte Frucona talan vid förstainstansrätten och yrkade att kommissionens beslut skulle ogiltigförklaras. Frucona ansökte inte om några interimistiska åtgärder. Republiken Slovakien har inte väckt någon talan. Målet har ännu inte avgjorts. Offentlig förhandling i målet hölls i december 2009.

8. Vad beträffar de genomförandeåtgärder som den anmodade staten har vidtagit, ålade skattekontoret den 4 juli 2006 Frucona att inom åtta dagar återbetala det felaktigt utbetalade stödet, jämte ränta. Eftersom Frucona inte följde åläggandet väckte skattekontoret talan vid distriktsdomstol II i Košice den 21 juli 2006.

9. Den 11 juni 2007 ogillade distriktsdomstol II i Košice skattekontorets talan och slog fast att Frucona inte var skyldigt att återbetala stödet. Distriktsdomstolen fastslog följande: A) Fruconas skuld till skattemyndigheten upphörde ex lege då företaget betalade det belopp som hade fastställts i ackordsuppgörelsen med borgenärerna. B) Även om kommissionen ålade Republiken Slovakien att vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva stödet, skulle skattemyndigheten inte ha rätt att kräva in sin fordran mot stödmottagaren. C) Det kan inte anses föreligga någon direkt skyldighet enligt lag för stödmottagaren att återbetala stödet, eftersom det i artikel 26.1 i lag 231/1999 Rec. om statliga stöd förutsätts att mottagaren är medveten om att denne har beviljats ett stöd. Det innebär att om skattemyndighetens handlande låg i gränstrakterna för vad som var tillåtet, skulle stödmottagaren inte kunna utgå från att denne hade beviljats ett olagligt stöd.

10. Distriktsdomstolens avgörande fastställdes av regiondomstolen i Košice den 21 april 2008. Regiondomstolen instämde med distriktsdomstolens motivering och fastslog dessutom följande: A) Beslutet rörande ackordsuppgörelsen med borgenärerna kunde inte omprövas eftersom det hade vunnit laga kraft. B) Kommissionen hade inte respekterat bestämmelserna i den nationella rätten om hur man ska förfara om ackordsförfaranden står i konflikt med verkställighetsförfaranden. C) Principen om domstolarnas oberoende ligger bland annat till grund för principen om att domstolarna självständigt ska bedöma de faktiska omständigheterna. I enlighet med denna princip fastslog de nationella domstolarna – på grundval av en sakkunskap som det görs gällande att kommissionen inte hade tillgång till – att det fordringsbelopp för skattemyndigheten som fastställdes i ackordsuppgörelsen var proportionerligt.

11. I ett brev daterat den 2 juli 2008 ansökte skattemyndigheten hos Republiken Slovakiens justitiekansler om användning av särskilda rättsmedel. Kommissionen uppger i sin ansökan att den inte har tillgång till någon närmare information rörande detta.

12. Kommissionen har under förfarandet upprepade gånger krävt att dess beslut ska verkställas omgående och effektivt och vänt sig mot att de slovakiska myndigheterna har funnit det nödvändigt att blanda in en domstol i stället för att verkställa beslutet omedelbart i enlighet med den nationella rätten.

13. Detta har de slovakiska myndigheterna bemött med i huvudsak två argument: A) Domstolsförfarandet var nödvändigt för att kunna kräva tillbaka stödet, eftersom det i den slovakiska skattelagstiftningen inte finns något rättsligt stöd för att kräva in en skattefordran som har avskrivits till följd av en ackordsuppgörelse med borgenärer och att det därför var nödvändigt att få fram en exekutionstitel. Enligt slovakisk rätt kan inte skattekontoret genom ett myndighetsbeslut ”ogiltigförklara” beslutet från den domstol som övervakade ackordsuppgörelsen mellan Frucona och dess borgenärer. B) Kommissionens beslut var inte direkt bindande för Frucona. Det var riktat till Republiken Slovakien och det var denna som ålades att vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva det felaktigt beviljade stödet. Eftersom kommissionens beslut var ett ”utländskt” myndighetsbeslut medförde det således inte någon skyldighet för Frucona att återbetala stödet och det var därför inte möjligt att verkställa kommissionens beslut genom ett nationellt förfarande.

14. Efter utväxling av olika skrivelser och påminnelser efter utgången av den tvåmånadersfrist som föreskrevs i beslutet för att underrätta kommissionen om vilka åtgärder som hade vidtagits för att följa beslutet, beslutade kommissionen att väcka förevarande talan mot bakgrund av att Republiken Slovakien inte hade verkställt beslutet omedelbart och effektivt.

II – Argument

15. Kommissionen har till att börja med erinrat om den rättspraxis enligt vilken upphävande av ett rättsstridigt stöd genom återvinning är den logiska följden av fastställandet av att stödet är rättsstridigt (domen av den 21 mars 1990 i målet Belgien mot kommissionen( ), punkt 66, och domen av den 21 mars 1991 i målet Italien mot kommissionen( ), punkt 41). Vidare åberopar kommissionen den rättspraxis som innebär att en medlemsstats skyldighet att upphäva ett stöd som kommissionen finner oförenligt med den gemensamma marknaden syftar till att återställa den tidigare situationen. För om förmånstagaren inte återbetalar stödet drar han nytta av en otillbörlig fördel (domen av den 5 oktober 2006 i målet kommissionen mot Frankrike( ), punkt 47).

16. Kommissionen har hänvisat till artikel 288 FEUF och erinrat om att beslutet är tvingande och erinrat om vilka konsekvenser detta medför för den medlemsstat som beslutet riktar sig till (domen av den 26 juni 2003 i målet kommissionen mot Spanien( ), punkt 21). Kommissionen understryker att det stöd som beviljades Frucona fortfarande inte har återkrävts, trots att det har gått över 29 månader sedan de slovakiska myndigheterna fick del av beslutet, och att Frucona därmed fortfarande har en sådan fördel som beslutet syftade till att undanröja.

17. Följaktligen anser kommissionen att Republiken Slovakien har åsidosatt sina skyldigheter enligt beslutet och enligt artikel 14.3 i förordning (EG) nr 659/1999. Enligt kommissionen är det inte tillräckligt, såsom de nationella myndigheterna hävdar, att Slovakien har vidtagit alla åtgärder som är lämpliga för att beslutet ska kunna verkställas, utan de medel som används måste leda till att beslutet verkställs omedelbart och effektivt. Under alla förhållanden måste förfarandena enligt den nationella rätten för att verkställa ett beslut tillämpas på ett sådant sätt att beslutet kan verkställas omedelbart och effektivt (domen av den 5 oktober 2006 i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 49, och domen av den 12 maj 2005 i målet kommissionen mot Grekland( ), punkterna 35 och 44).

18. Kommissionen erinrar om att om det inte finns något avgörande från tribunalen som innebär att tribunalen beviljar uppskov med verkställigheten av det angripna beslutet med stöd av artikel 278 FEUF (vilket inte är fallet här, eftersom varken Frucona eller de slovakiska myndigheterna har ansökt om en sådan åtgärd), påverkar en talan om ogiltigförklaring som väckts vid tribunalen inte möjligheterna att verkställa beslutet i fråga. Enligt kommissionen innebär de skäl som har anförts av de nationella domstolarna i förevarande mål ett hinder för att verkställa beslutet omedelbart och effektivt. Kommissionen vänder sig särskilt mot argumentet att Frucona inte kunde veta att avskrivningen av en del av företagets skatteskuld var att betrakta som ett statligt stöd. Oavsett om argumentet om bristande vetskap är irrelevant eller inte när det gäller statliga stöd (domen av den 20 september 1990 i målet Tyskland mot kommissionen( ), punkt 14) är, enligt lag 231/1999, som är den lag som de slovakiska myndigheterna åberopar, i den lydelse som gällde vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna, ett beviljande av en skattelättnad att betrakta som ett indirekt statligt stöd.

19. Kommissionen godtar inte heller argumentet att skatteskulden skulle ha upphört ex lege. Det skulle nämligen innebära att beslutet inte har direkt effekt, vilket strider mot fast rättspraxis (domen av den 19 juni 1973 i målet Carmine Capolongo mot Azienda Agricole Maya( )) och domen av den 22 mars 1977 i målet Steinike & Weinling mot Förbundsrepubliken Tyskland( )).

20. Kommissionen gör också gällande att det saknar relevans att de nationella domstolarna då de utövat sitt oberoende har bedömt en viss sakkunskap på ett sådant sätt att de kunnat dra slutsatsen, i egenskap av enda organ som är behöriga att pröva de faktiska omständigheterna, att storleken på den skatteskuld som reglerades i ackordsuppgörelsen med borgenärerna var proportionerlig. Om ett statligt stöd har förklarats vara rättsstridigt, är de nationella myndigheternas roll enligt kommissionen begränsad till att verkställa det beslut där detta har fastställts och de har inte något utrymme för skönsmässig bedömning (domen av den 20 mars 1997 i målet Alcan Deutschland,( ) punkt 34).

21. Kommissionen anser inte heller att den omständigheten att domstolsavgörandena i förevarande mål har vunnit laga kraft kan motivera det angripna åsidosättandet, och kommissionen hänvisar här till den praxis som följer av domen av den 18 juli 2007 i målet Lucchini,( ) punkt 63. Kommissionen påpekar även att denna rättspraxis överhuvudtaget inte har kommenterats av de slovakiska domstolarna.

22. Slutligen anser kommissionen att likvärdighetsprincipen inte har tillämpats i förevarande mål, eftersom dess beslut inte har ansetts verkställbart på samma sätt som den slovakiska skattemyndighetens beslut kan antas vara. Förfarandet för att få fram en exekutionstitel via domstol har således inneburit att beslutet inte har kunnat verkställas på ett sätt som motsvarar de nationella besluten.

23. Republiken Slovakien har som svar på kommissionens talan anfört att en ordagrann tolkning av artikel 2.1 och 2.2 i kommissionens beslut, närmare bestämt användningen av uttrycket ”vymáhanie” (”récuperation” i den franska versionen) i stället för ”vymoženie” (”recouvrement” i den franska versionen), till skillnad från vad kommissionen gör gällande innebär att man inte kan dra slutsatsen att Republiken Slovakien var skyldig att återkräva stödet på ett effektivt sätt inom den angivna fristen, utan bara att vidta alla de åtgärder som var nödvändiga för att återkräva det. Detta gjorde också Slovakien med hjälp av de föreskrivna skatte- och domstolsförfarandena, däribland en ansökan om användning av särskilda rättsmedel som skattemyndigheten framställde till den slovakiska justitiekanslern den 2 juli 2008, vilken förefaller ha varit föremål för behandling vid den tidpunkt då Republiken Slovakiens svaromål inkom till domstolen, nämligen den 8 januari 2009.

24. Republiken Slovakien gör gällande att det i förevarande mål föreligger omständigheter som medför att det skiljer sig avsevärt från vanliga mål om statligt stöd: A) Stödet beviljades med stöd av ett domstolsavgörande och inte ett myndighetsbeslut och detta domstolsavgörande har vunnit laga kraft, vilket gör att man inte kan tillämpa den praxis som följer av domen i målet Lucchini, en dom som under alla förhållanden meddelades efter det att Republiken Slovakien hade inlett de relevanta förfarandena för att återkräva stödet. B) Enligt beslutet är det den myndighet som beviljade stödet som är behörig att återkräva det, men det kan inte krävas (och det gör inte heller unionsrätten) att myndigheten ska upphäva ett rättskraftigt domstolsavgörande. Det kan inte ens krävas när en dom som EU‑domstolen har meddelat ska tillämpas retroaktivt (utom i de fall då det föreligger särskilda omständigheter som motiverar ett undantag från den för rättssäkerheten så viktiga principen om att avgöranden som har vunnit laga kraft inte längre kan angripas; domen av den 13 januari 2004 i målet Kühne och Heitz,( ) punkt 28, och domen av den 16 mars 2006 i målet Kapferer,( ) punkterna 20 och 21), vilket innebär att kommissionen gör gällande att dess beslut har rättsverkningar som av princip inte ens EU-domstolens domar har.

25. Det fanns således enligt Republiken Slovakien ingen annan utväg än att väcka talan i domstol mot Frucona. Detta förfarande för att återkräva stödet innebär enligt Republiken Slovakien inget åsidosättande av likvärdighetsprincipen. Påståendet om åsidosättande av likvärdighetsprincipen bygger enligt Republiken Slovakien på allmänna och svepande påståenden och det måste tillbakavisas om återkravet av stödet ska vara förenligt med principen om medlemsstaternas processuella autonomi. Beslutet skulle av följande skäl inte kunna utgöra en exekutionstitel: A) Det riktar sig inte till någon enskild, utan till medlemsstaten. B) Det är inte tvingande för stödmottagaren, utan för den stat som har beviljat stödet. C) Det saknar den precision som krävs för att det i sig ska utgöra en exekutionstitel. Dessutom påpekar de slovakiska myndigheterna att likvärdighetsprincipen är avsedd att skydda enskildas rättigheter och inte att tillämpas på medlemsstaternas skyldigheter gentemot kommissionen.

26. I sin replik har kommissionen tillbakavisat de slovakiska myndigheternas argument om en ordagrann tolkning av beslutet. Det råder enligt kommissionen inte något tvivel om att deras skyldighet var att effektivt återkräva stödet inom den angivna fristen, såvitt inte det förelåg särskilda omständigheter som gjorde det omöjligt, vilket den slovakiska regeringen överhuvudtaget inte har gjort gällande.

27. Kommissionen medger att så länge det inte finns några unionsrättsliga bestämmelser om hur stöd ska återkrävas, ankommer det på medlemsstaterna att avgöra hur det ska ske. Detta förutsatt att stödet återkrävs på ett effektivt sätt och att de nationella bestämmelserna tillämpas på ett sådant vis att det inte i praktiken blir omöjligt att återkräva stödet enligt unionsrätten. Kommissionen anför vidare att den inte hade för avsikt att föreskriva för de slovakiska myndigheterna hur de skulle återkräva stödet. Kommissionen hade i synnerhet inte för avsikt att skattekontoret skulle ogiltigförklara ett domstolsbeslut, utan den föreslog bara som ett möjligt förfarande att den behöriga myndigheten skulle återkalla beviljandet av stödet.

28. Kommissionen åberopar principen om unionsrättens företräde och den praxis som följer av domen i målet Lucchini (vilken om den begränsas till att tolka gällande rätt skulle vara fullt tillämplig i förevarande mål, trots det som de slovakiska myndigheterna har gjort gällande) och menar att denna princip innebär att nationella bestämmelser som hindrar att beslutet verkställs effektivt och omedelbart inte får tillämpas. Det går i det här sammanhanget inte att göra undantag på grund av att bestämmelsen utgörs av ett rättskraftigt domstolsavgörande. Rättskraftens betydelse måste under alla förhållanden bedömas utifrån det aktuella sammanhanget och särskilt mot bakgrund av i vilken mån parterna förfogar över föremålet för domstolsprocessen. I förevarande mål är detta förfogande minimalt, eftersom det finns gemenskapsbefogenheter som de nationella domstolarna inte kan bortse från. Dessutom kan enligt slovakisk rätt lagakraftvunna avgöranden upphävas på vissa villkor (artikel 228 i civilprocesslagen).

29. Avslutningsvis ifrågasätter kommissionen om likvärdighetsprincipen har respekterats och tillbakavisar Republiken Slovakiens påstående om att den är avsedd att skydda enskildas rättigheter. Just beträffande statligt stöd har domstolen yttrat sig i annan riktning i sin dom av den 21 september 1983 i målet Deutsche Milchkontrol( ) och i domen av den 20 mars 1997 i det ovannämnda målet Alcan Deutschland, punkt 24. Vidare anser kommissionen att det är tillräckligt att hänvisa till den slovakiska skatterätten för att visa att beslutet i förevarande mål har fått en mindre gynnsam behandling.

30. De slovakiska myndigheterna har i sin duplik upprepat att de har gjort allt vad de kunnat för att återkräva stödet och de hänvisar till den ordagranna lydelsen av den autentiska versionen av beslutet. De pekar återigen på att det inte gick att bortse från att det fanns ett lagakraftvunnet domstolsavgörande. Avslutningsvis förtydligar de att de inte åberopat denna omständighet för att visa att stödet inte kunde krävas tillbaka eller för att undandra sig skyldigheten att kräva tillbaka det, utan bara för att peka på hur svårt det var att kräva tillbaka det inom en frist av två månader.

III – Tillämpliga bestämmelser

31. Rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG‑fördraget,( ) skäl 13:

”I fall av olagligt stöd som inte är förenligt med den gemensamma marknaden bör en effektiv konkurrens återställas. Därför är det nödvändigt att stödet jämte ränta återkrävs utan dröjsmål. Det är lämpligt att återkravet verkställs enligt förfaranden i nationell rätt. Tillämpningen av dessa förfaranden bör inte försvåra återställandet av en effektiv konkurrens genom att hindra att kommissionens beslut genomförs omedelbart och effektivt. För att nå detta resultat bör medlemsstaterna vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att kommissionens beslut verkställs.”

32. Artikel 14.3 i förordning (EG) nr 659/1999:

”Utan att det påverkar förordnanden av Europeiska gemenskapernas domstol enligt artikel 185 i fördraget skall återkravet verkställas utan dröjsmål och enligt den berörda medlemsstatens förfaranden enligt nationell lagstiftning, förutsatt att dessa förfaranden gör det möjligt att omedelbart och effektivt verkställa kommissionens beslut. I det syftet skall de berörda medlemsstaterna vid förfaranden inför nationella domstolar vidta alla nödvändiga åtgärder som är tillgängliga i deras respektive rättssystem, inbegripet interimistiska åtgärder, utan att gemenskapsrätten påverkas.”

33. Artikel 23 i förordning (EG) nr 659/1999:

”1. Om den berörda medlemsstaten inte följer villkorliga eller negativa beslut, särskilt i fall som avses i artikel 14, får kommissionen hänskjuta ärendet direkt till Europeiska gemenskapernas domstol i enlighet med artikel 93.2 i fördraget.

2. Om kommissionen anser att den berörda medlemsstaten inte har följt en dom från Europeiska gemenskapernas domstol, får kommissionen fullfölja ärendet enligt artikel 171 i fördraget.”

IV – Bedömning

34. Även om det beslut som enligt vad som påstås inte har verkställts i förevarande mål har blivit föremål för en talan vid tribunalen som ännu inte har prövats (mål T‑11/07) och tribunalen inte har förordnat om några interimistiska åtgärder, kan domstolen pröva talan om fördragsbrott utan att behöva avvakta tribunalens avgörande (domen av den 5 oktober 2006 i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 60).

35. Talan i förevarande mål avser endast de slovakiska myndigheternas agerande med avseende på beslut av den 7 juni 2006 i mål C-25/05 om statligt stöd. Kommissionen gör gällande att Republiken Slovakien har underlåtit att fullgöra sin skyldighet att verkställa beslutet i enlighet med artikel 288 FEUF och artikel 14.3 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999. Det ska således enligt fast rättspraxis överhuvudtaget inte prövas huruvida beslutet är giltigt,( ) utan det är här en odiskutabel förutsättning för den skyldighet att verkställa beslutet som utgör det verkliga och enda föremålet för talan i förevarande mål.

36. Det ska till att börja med klarläggas vilken skyldighet som har åsidosatts. Republiken Slovakien har gjort gällande att ordalydelsen av beslutet inte innebar att Slovakien var skyldigt att återkräva stödet under alla förhållanden, utan bara att försöka att återkräva det. Den slovakiska versionen av beslutet skulle visserligen kunna ge upphov till en sådan tolkning,( ) men mot bakgrund av de tillämpliga bestämmelserna och den rättspraxis som finns inom detta område, kan det inte ha varit obekant för de slovakiska myndigheterna vad det var som de i själva verket var ålagda att göra. Det ska här således inte prövas huruvida Slovakien har fullgjort sin skyldighet att vidta nödvändiga åtgärder för att återkräva stödet, utan huruvida stödet har återkrävts på ett effektivt sätt, vilket var vad Slovakien var skyldigt att göra. En annan fråga är huruvida den berörda medlemsstaten kan befrias från ansvar för fördragsbrott om det rättsstridiga stödet i slutändan inte har återbetalats trots att medlemsstaten har vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att återkräva det, och det kan styrkas att det förelegat ett absolut hinder för att verkställa beslutet (se exempelvis domen av den 26 juni 2003 i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, punkterna 45–47). Det är emellertid uppenbart att den primära skyldigheten hela tiden har varit att effektivt återkräva stödet och inte bara att tillhandahålla resurser för att kunna göra det. Det handlar kort sagt om en typisk skyldighet att uppnå ett visst resultat, nämligen att återställa den jämvikt beträffande marknadsläget som rubbats genom det stöd som felaktigt beviljats en av dess aktörer (domen av den 5 oktober 2006 i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 47). Som framgår nedan är det eftersträvade syftet inte något som ska uppnås till vilket pris som helst, i synnerhet inte om det innebär att principer som är förbundna med rättsstaten och som därmed ingår i unionens konstitution åsidosätts.

37. Först och främst är det uppenbart att skyldigheten i fråga har åsidosatts, eftersom det är ett faktum att stödet inte har återkrävts. Vad som därefter ska prövas är huruvida detta åsidosättande kan vara befogat. Republiken Slovakiens invändning om att fristen för att kräva tillbaka stödet var alltför kort ska emellertid lämnas utan avseende. En sådan invändning och eventuella andra invändningar rörande beslutets innehåll måste framställas mot beslutet i sig i en särskild överklagandeprocess och inte i samband med att det verkställs. För övrigt agerar de slovakiska myndigheterna något inkonsekvent då de å ena sidan hävdar att de aktuella omständigheterna gjorde det omöjligt att återkräva stödet och å andra sidan att det i själva verket bara handlade om stora svårigheter (vilket skulle motivera en längre tidsfrist). Vad som under alla förhållanden är avgörande här är, såsom kommissionen har påpekat, att förevarande talan väcktes 29 månader efter det att de slovakiska myndigheterna hade tagit del av beslutet och efter upprepade framställningar från kommissionen.

38. Det följer av fast rättspraxis att i avsaknad av unionsrättsliga bestämmelser om hur de nationella myndigheterna ska återkräva felaktigt utbetalat stöd, ska i princip relevanta bestämmelser i nationell rätt tillämpas (principen om processuell autonomi, se domen av den 26 juni 2003 i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, punkt 22). Dessa nationella bestämmelser ska tolkas av de nationella myndigheterna och domstolarna på ett sådant sätt att deras tillämpning medverkar till unionsrättens genomförande (domen i det ovannämnda målet Lucchini, punkt 60). Denna regel kommer till formellt uttryck i artikel 14.3 i förordning (EG) nr 659/1999, där det hänvisas till ”den berörda medlemsstatens förfaranden enligt nationell lagstiftning”, förutsatt att dessa förfaranden ”gör det möjligt att omedelbart och effektivt verkställa kommissionens beslut”. Det bör emellertid omedelbart påpekas att det i artikel 14.1 föreskrivs att stödet inte ska återkrävas ”om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten”.

39. Som framgått har det nationella förfarande som de slovakiska myndigheterna har tillämpat fått till följd att det olagliga stödet fortfarande inte har återkrävts. Republiken Slovakien utesluter visserligen inte att stödet i slutändan kommer att kunna återkrävas. Vid förhandlingen uppgav Slovakien att det inte kan uteslutas att det sker en prövning enligt artikel 228.1 i civilprocesslagen, såsom tidigare nämnts, och en sådan skulle kunna leda till ett undanröjande av det lagakraftvunna domstolsavgörande som hittills har hindrat att stödet i fråga återkrävs. Även om så skulle ske har Republiken Slovakien emellertid redan gjort sig skyldig till ett klandervärt åsidosättande, eftersom den skyldighet som Slovakien har att fullgöra är att verkställa beslutet av den 7 juni 2006 inom en viss tidsfrist.

40. Enligt min uppfattning är den verkliga sakfrågan i förevarande mål inte huruvida det nationella förfarande som Republiken Slovakien tillämpade var lämpligt för att återkräva det otillbörliga stödet, utan huruvida den omständigheten att det finns ett nationellt domstolsavgörande som har vunnit laga kraft utgör ett tillräckligt skäl för att utan vidare befria nämnda stat från skyldigheten att tillämpa något förfarande alls. Detta eftersom rättskraften av princip just innebär att innehållet i lagakraftvunna beslut inte ska kunna angripas, åtminstone inte annat än i undantagsfall, vilket, även det av princip, är oförenligt med oeftergivligheten hos de frister som medlemsstaterna vanligtvis beviljas för att effektivt återkräva stöd som har förklarats olagligt.

41. Det innebär att förekomsten i förevarande mål av ett lagakraftvunnet domstolsavgörande gör att den förutsättning som man normalt utgår från i mål om fördragsbrott ifrågasätts, nämligen den att nationella rättsakter och bestämmelser som förhindrar att den påbjudna skyldigheten fullgörs utan större svårigheter kan undanröjas med hjälp av det påbjudna förfarandet. Den omständigheten att Republiken Slovakien, utan att för den skull på något sätt utesluta möjligheten att det felaktigt beslutade stödet kan komma att återkrävas, har åberopat att det föreligger en lagakraftvunnen dom som på ett extraordinärt sätt försvårar återkrävandet och att kommissionen har svarat att rättskraften inte kan tas till intäkt för att inte behöva fullgöra beslutet inom den föreskrivna fristen, innebär att den centrala rättsliga frågan än en gång är vilken betydelse rättskraften har för medlemsstaternas ansvar att fullgöra sina skyldigheter gentemot unionen. Denna fråga handlar när allt kommer omkring om hur de nationella rättsordningarna förhåller sig till unionsrätten.

42. Följande möjligheter föreligger således: Bortser man å ena sidan från rättskraften som en avgörande beståndsdel i det som är utmärkande för lagakraftvunna domstolsavgöranden, vilken innebär att de ska särbehandlas i förhållande till andra nationella rättsakter och bestämmelser, blir slutsatsen att förevarande mål ska prövas med tillämpning av känd rättspraxis rörande fördragsbrott som medlemsstaternas myndigheter och lagstiftande församlingar gjort sig skyldiga till. Finner man å andra sidan att rättskraften är en omständighet som särskilt ska beaktas då medlemsstaternas ansvar fastställs, handlar det om att avgöra i vilken grad den ska beaktas. Det kan leda till att fördragsbrottet utan vidare rättfärdigas eller, vilket är mindre genomgripande, att man finner att medlemsstatens skyldighet visserligen kvarstår men att den får pröva eventuella förfaranden för att undanröja rättskraften, vilken med hänsyn till förfarandenas komplicerade beskaffenhet kan kräva längre tidsfrister än de normala.

43. Förevarande mål erbjuder således möjligheten att göra en precisering ur ett visst perspektiv när det gäller att klarlägga förhållandet mellan unionsrätten och medlemsstaternas rättsordningar. Även om principen om unionsrättens företräde är tillräckligt väl förankrad i sig, liksom konsekvenserna av den,( ) har man inte kommit lika långt när det gäller räckvidden av denna princip i det fall då domstolsväsendet i en medlemsstat är inbegripet i en eventuell konflikt mellan den nationella rättsordningen och unionsrätten.

44. Naturligtvis är domstolsväsendet en del av medlemsstaten när det gäller dess ansvar, såväl gentemot de egna medborgarna vid åsidosättande av de enskilda rättigheter som erkänns av unionsrätten (se exempelvis domen av den 30 september 2003 i målet Köbler( )) som gentemot unionen själv enligt artikel 258 FEUF (se domen av den 9 december 2003 i målet kommissionen mot Italien,( ) punkt 29). I enlighet med dessa grundläggande principer kan ett domstolsavgörande, även om det handlar om en lagakraftvunnen dom (vilket framgår av domen av den 12 november 2009 i målet kommissionen mot Spanien( )), aldrig ha företräde framför en unionsrättslig norm, bestämmelse eller rättsakt, och man kan inte heller åberopa en lag eller, i förekommande fall, en grundlagsfäst bestämmelse.

45. Ovanstående utsaga är emellertid mer komplicerad än vad den förefaller vara och detta av flera skäl: A) För det första är medlemsstatens domstolsväsende funktionellt sett även unionens domstolsväsende, vilket innebär att det förhållande som dessa principer ligger till grund för inte längre gäller separata norm- och myndighetssystem, utan en makt i vars rättsakter de samverkande systemens normer förenas. B) För det andra, vilket är ännu viktigare, undandrar sig domstolarna till följd av sitt institutionella och funktionella oberoende alla möjligheter till ingrepp och påverkan från regeringarnas sida, alltså från dem som representerar medlemsstaten i dess förbindelser med unionen och är direkt förpliktigade gentemot denna när det gäller att vidta lämpliga nationella åtgärder för att fullgöra medlemsstatens skyldigheter gentemot unionen. Detta är ett förpliktigande som indirekt även kan innefatta den lagstiftande makten, eftersom medlemsstaternas parlamentariska demokratiska system alltid säkerställer att regeringens vilja sammanfaller med viljan hos majoriteten i den lagstiftande församlingen, och som av princip är helt oavhängigt domstolarnas vilja. C) Dessutom är principerna om rättssäkerhet och precision som rättskraftsinstitutet syftar till att värna om inte alls främmande för unionsrätten, utan utgör grundläggande och oundgängliga principer i densamma.

46. Även om domen i målet Lucchini, som jag strax ska återkomma till, kan ha gett intryck av något annat, har domstolen hela tiden understrukit att rättskraften ska respekteras som en princip som utmärker en rättsstat. Därmed har denna princip även gjorts till en princip i unionen, eftersom den är en sammanslutning av stater som bygger på de principer som i första hand utmärker dessa stater. Som hänvisning kan nämnas den nyligen meddelade domen av den 3 september 2009 i målet Fallimento Olimpiclub,( ) punkt 22 (där det hänvisas till domarna i de ovannämnda målen Köbler, punkt 38, och Kapferer, punkt 20), i vilken domstolen erinrar om att ”principen om rättskraft äger stor betydelse i såväl gemenskapsrätten som de nationella rättsordningarna”, ty ”[f]ör att säkerställa såväl en stabil rättsordning och stabila rättsförhållanden som en god rättskipning är det nämligen viktigt att domstolsavgöranden som vunnit laga kraft efter det att tillgängliga rättsmedel har uttömts eller fristerna för dessa har löpt ut inte längre kan angripas”.

47. Följaktligen har domstolen till och med slagit fast att medlemsstaterna i princip inte är skyldiga att bortse från lagakraftvunna domstolsavgöranden, inte ens om det skulle göra det möjligt att avhjälpa ett åsidosättande av unionsrätten (se domen av den 1 juni 1999 i målet Eco Swiss,( ) och domen i det ovannämnda målet Kapferer). För att avhjälpa ett sådant åsidosättande får man tillgripa de eventuella nationella rättsmedel som finns för att få det lagakraftvunna avgörandet omprövat (domen i det ovannämnda målet Kühne & Heitz). Går inte det har man valt att betrakta det lagakraftvunna domstolsavgörandet som ett åsidosättande som kan medföra ansvar för medlemsstaten (se bland annat domen i det ovannämnda målet Köbler) hellre än att bryta rättskraften. Även detta gäller dock med vissa förbehåll: ”[M]ed hänsyn till den dömande verksamhetens särdrag och de berättigade kraven på rättssäkerhet är statens skadeståndsansvar under sådana omständigheter emellertid inte obegränsat” och ”staten [kan endast i undantagsfall] ådra sig ett sådant ansvar…, då en nationell domstol som dömer i sista instans på ett uppenbart sätt har åsidosatt gällande rätt” (domen av den 13 juni 2006 i målet Traghetti del Mediterraneo,( ) punkt 32). Man har kort sagt valt ett villkorat skadeståndsansvar framför att till varje pris hålla unionsrätten skadeslös genom att helt enkelt undanröja det lagakraftvunna avgörandet.

48. Ovanstående är en följd av att rättssäkerheten är en av de allmänna principer som erkänns i unionsrätten (se bland annat domen av den 12 februari 2008 i målet Kempter,( ) punkt 37) och som sådan omfattas den av de begränsningar som föreskrivs i artikel 14.1 i förordning (EG) nr 659/1999 för att kommissionen ska kunna återkräva ett statligt stöd. Det handlar som tidigare nämnts inte om att domstolen i målet Lucchini har fått anledning att ompröva sina principiella ståndpunkter. I sitt förslag till avgörande i målet Lucchini (punkt 16), vilket föredrogs den 14 september 2006, beskrev generaladvokaten Geelhoed det som ett ”mycket ovanligt mål”, mot bakgrund av de samlade rättsliga och faktiska omständigheterna.( ) Orsaken var naturligtvis att det lagakraftvunna domstolsavgörandet i fråga till skillnad från i tidigare mål som domstolen hade prövat hade meddelats efter det att den gemenskapsrättsakt som det stred mot trädde i kraft. Det handlade således inte om en gemenskapsrättsakt eller bestämmelse vars genomförande försvårades i den nationella rätten på grund av ett befintligt lagakraftvunnet nationellt avgörande, utan om ett beslut som kommissionen hade fattat inom ett område där Europeiska unionen har exklusiv behörighet och som stötte på svårigheter i form av en lagakraftvunnen dom som hade meddelats i efterhand av en obehörig domstol. Konflikten stod således inte mellan den rättssäkerhet som rättskraften medför å ena sidan och unionsrättens företräde och ändamålsenliga verkan å den andra. Den rörde rättssäkerheten beträffande villkoren för förhållandet mellan unionsrätten och medlemsstaternas rättsordningar å ena sidan och ett illegitimt anspråk på att i den nationella rättsordningen befästa ett nationellt avgörande helt utan behörighetsgrund å den andra. Det var orsaken till att domstolens prövning inriktades på kompetensfördelningen mellan unionen och medlemsstaterna och att rättskraftsaspekten knappt berördes.

49. Vill man uppehålla sig vid denna sistnämnda aspekt bör man beakta att den lagakraftvunna dom som låg till grund för domen i målet Lucchini strängt taget och när allt kommer omkring hade meddelats i ett mål där de formella gränserna för vad som är ett rent nationellt förfarande hade överskridits. Eftersom målet rörde ett område där unionen har exklusiv behörighet, kan det således hävdas att de domstolsavgöranden som rörde verkställandet av kommissionens beslut föll inom ramen för ett förfarande som funktionellt sett var unionsrättsligt. Därför skulle man kunna säga att den nationella domstol som meddelade avgörandena bara var behörig att göra det i egenskap av domstol i unionen och således noga måste iaktta unionsrätten. Dessa avgöranden skulle därför aldrig kunna medföra att den dom som i det målet så uppenbart stred mot kommissionens beslut kunde anses giltig. Inom ramen för den domstolsprocessen, som formellt sett var nationell men funktionellt och materiellt sett unionsrättslig, kunde det således meddelas en dom som utan tvivel var rättskraftig enligt den nationella rätten, men helt saknade rättslig betydelse i det materiella unionsrättsliga förfarandet. I det sistnämnda fallet och i ett fall som det ovannämnda har följaktligen EU-domstolen alltid sista ordet (slutgiltigt och lagakraftvunnet) (jag hänvisar här åter till den nyligen meddelade domen av den 12 november 2009 i målet kommissionen mot Spanien).

50. En medlemsstat som i ett beslut åläggs att återkräva rättsstridigt beviljade stöd, är visserligen i enlighet med artikel 288 FEUF skyldig att vidta alla nödvändiga åtgärder för att verkställa beslutet och utan dröjsmål återkräva de rättsstridiga stöden (se exempelvis domen av den 5 oktober 2006 i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkterna 42 och 43). Denna skyldighet får dock inte, utom i undantagsfall som det ovan beskrivna, medföra att den rättssäkerhet som rättskraftsinstitutet borgar för åsidosätts, såvida det inte sker genom fastställda förfaranden med formkrav och villkor som är utmärkande för processrätten och därmed respekterar de principer om visshet, säkerhet och förutsebarhet som de lagakraftvunna domstolsavgörandenas okränkbarhet vilar på. Med andra ord har unionen aldrig kunna kräva att återkrävandet av ett rättsstridigt stöd ska ske på ett sådant sätt att medlemsstaten åsidosätter sina processrättsliga bestämmelser, eftersom det skulle innebära ett åsidosättande av en av rättsstatens grundläggande principer. Unionen har aldrig bortsett från vissa värden och principer som ingår i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och som unionen därför har gjort till sina. Däremot kan unionen, vilket jag återkommer till nedan, kräva av medlemsstaterna att deras processrättsliga bestämmelser i vissa fall gör det möjligt att ompröva ett avgörande som strider mot unionsrätten, även om avgörandet har vunnit laga kraft. Med andra ord ska lagen kunna medge ett undanröjande men inte ett åsidosättande i det enskilda fallet.

51. För att återgå till det aktuella målet kan medlemsstaterna således avkrävas ett resultat av återkravet av stöden, men de ska inte behöva offra de grundläggande principerna i det förfarande som ska tillämpas för att uppnå detta mål. I princip ska inte heller principen om medlemsstaternas processuella autonomi behöva åsidosättas, förutsatt att bestämmelserna i den nationella rätten inte tillämpas på ett sådant sätt att återbetalning i praktiken omöjliggörs (domen i det ovannämnda målet Alcan Deutschland, punkt 24) och att unionens rättsakter och bestämmelser behandlas på ett likvärdigt sätt som de nationella rättsakterna och bestämmelserna (domen i det ovannämnda målet Fallimento Olimpiclub, punkt 24).

52. Följaktligen anser jag att medlemsstaternas skyldighet att uppnå resultatet att återkräva de felaktigt beviljade stöden underförstått oundvikligen och i slutändan innebär en skyldighet att utforma sina processrättsliga bestämmelser på ett sådant sätt att det blir möjligt att generellt sett uppnå detta resultat, utan att man behöver åsidosätta de principer som karaktäriserar en rättsstat. Närmare bestämt handlar det i mål som det aktuella om att medlemsstaterna i sin lagstiftning ska föreskriva att rättsakter eller avgöranden som rättskraftigt fastställts av domstol men som strider mot unionsrätten ska ingå i de villkor för upphävande av rättskraft som normalt föreskrivs i deras respektive rättsordningar.

53. Först och främst är det en tendens som kan skönjas i vissa medlemsstater. De har för att fullgöra sina internationella åtaganden prövat vissa mål som föranletts av omständigheterna på ett sådant sätt att det nationella verkställandet av internationella domstolsavgöranden har underlättats, trots att det har funnits nationella domstolsavgöranden som har vunnit laga kraft. Som exempel kan nämnas den italienska kassationsdomstolens dom av den 3 oktober 2006 i målet Somogyi, i vilken domstolen beslutade att ett rättskraftigt avgjort straffrättsligt förfarande skulle återupptas för att i tillbörlig ordning tillämpa ett avgörande från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna. Ett annat exempel som rör Romkonventionen är den praxis som grundlades genom den spanska författningsdomstolens dom av den 16 december 1991 i målet Bultó, i vilken domstolen undantagsvis tillät att en talan om fastställelse av en lags grundlagsstridighet tillgreps för att inom landet verkställa vissa domar som hade meddelats av domstolen i Strasbourg, i avvaktan på att lagstiftaren skulle genomföra den processrättsliga reform som krävdes för att en sådan verkställighet i vissa fall skulle kunna uppnås i allmän domstol.

54. Framför allt har dock, helt i linje med min ståndpunkt, vissa rättsordningar som just den slovakiska valt att lagstiftningsvägen reformera sina domstolsförfaranden. Vid den lagändring som skedde den 15 oktober 2008 lades en punkt e till artikel 228.1 i Republiken Slovakiens civilprocesslag. Där föreskrivs att ett lagakraftvunnet domstolsavgörande kan omprövas om det ”strider mot ett avgörande från Europeiska unionens domstol eller ett annat organ inom Europeiska unionen”. En liknande bestämmelse hade tidigare införts beträffande Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna genom lagändringen den 1 september 2005. Detta är en oklanderlig lösning, eftersom den innebär att såväl staternas internationella åtaganden som rättsstatens formella laglighetsgarantier respekteras.

55. Utifrån detta perspektiv kan Republiken Slovakien anses ha gjort en anmärkningsvärd insats för att fullgöra sina skyldigheter som medlemsstat och anpassa sin lagstiftning så att den uppfyller unionsrättens krav beträffande statliga stöd. Det finns således nu ett lämpligt och tillfredsställande sätt att verkställa kommissionens beslut inom detta område och undanröja de hinder som hittills funnits i form av lagakraftvunna domstolsavgöranden.

56. Slutsatsen blir dock en annan om vi, som sig bör, ser till omständigheterna i förevarande mål och granskar de åtgärder som de slovakiska myndigheterna har vidtagit för att verkställa beslutet av den 7 juni 2006. Jag vill understryka att det är oomtvistat, och Republiken Slovakien bestrider det inte heller, att det stöd som Frucona beviljats fortfarande inte har kunnat återkrävas. Den tid som har förflutit bekräftar oundvikligen slutsatsen att det fördragsbrott som förevarande mål avser är ett faktum. Detta faktum har de slovakiska myndigheterna aldrig rättfärdigat med att det varit omöjligt att återkräva stödet på grund av att det finns ett lagakraftvunnet avgörande. Myndigheterna har som tidigare påpekats endast uppgett att det finns svårigheter med att återkräva stödet – inte att det skulle vara omöjligt.

57. Enligt slovakisk rätt innebar domstolens godkännande av ackordsuppgörelsen med borgenärerna att skatteskulden avskrevs, vilket kommissionen menar var ett otillbörligt stöd. Det framgår emellertid av den ståndpunkt som Slovakiens ombud intog i de olika rättegångsinlagorna och vid förhandlingen att det inte kan uteslutas att det fanns vissa processuella tillvägagångssätt som, omsorgsfullt tillämpade, mycket väl skulle ha kunnat göra det möjligt att återkräva det felaktiga stödet inom rimlig tid.

58. Även om domstolsavgörandena i fråga hade vunnit laga kraft, kan det inte uteslutas att de inte längre skulle ha utgjort ett hinder för att återkräva stödet om man som särskild grund för talan i stället hade åberopat den omständigheten att kommissionen hade meddelat ett beslut om att stödet skulle återkrävas. Detta mot bakgrund av att det i artikel 26 i lag 231/1999 om statliga stöd föreskrivs att ”om kommissionen meddelar beslut rörande ett olagligt stöd, är den som har beviljat stödet skyldig att kräva att stödmottagaren betalar tillbaka det”. Det kan heller inte uteslutas att man redan före den ovan beskrivna ändringen av civilprocesslagen 2008 i förevarande mål hade kunnat tillämpa den grund för omprövning som föreskrivs i artikel 228.1 a i nämnda lag, nämligen att ett domstolsförfarande kan återupptas om det föreligger ”faktorer, beslut och bevis” som inte kunde prövas vid den ursprungliga rättegången, men som skulle ha kunnat vara avgörande för dess utgång. Avslutningsvis kan det definitivt inte uteslutas att lagändringen 2008, då det infördes en särskild grund för omprövning gällande unionens avgöranden, hade kunnat användas för att återkräva stödet redan då den trädde i kraft. Det förefaller i själva verket å andra sidan vara den lösning som den slovakiska justitiekanslern har övervägt beträffande den begäran som skattemyndigheten framställt för att få till stånd en omprövning av den lagakraftvunna domen.

V – Sammanfattning

59. Av vad som ovan anförts framgår att Republiken Slovakien visserligen har gjort vissa lagändringar som i framtiden sammantagna borde underlätta verkställigheten av kommissionens beslut i fall som detta. Mot bakgrund av omständigheterna i förevarande mål och de skäl som ovan redovisats, har Republiken Slovakien emellertid åsidosatt sin skyldighet att genomföra kommissionens beslut av den 7 juni 2006.

VI – Förslag till avgörande

60. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen 1) fastställer att Republiken Slovakien har underlåtit att verkställa kommissionens beslut av den 7 juni 2006 om statligt stöd C 25/05 (före detta NN 21/05), som Republiken Slovakien beviljat Frucona Košice a.s., och att Republiken Slovakien därmed har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 288.4 FEUF och artikel 2 i ovannämnda beslut, och 2) förpliktar Republiken Slovakien att ersätta rättegångskostnaderna.