Förslag till avgörande av generaladvokat Tizzano föredraget den 23 januari 2001. - Europeiska kommissionen mot Konungariket Belgien. - Fördragsbrott - Statligt stöd - Artikel 93.2 andra stycket i EG-fördraget (nu artikel 88.2 andra stycket EG) - Skyldighet att återkräva det stöd som beviljats i samband med programmet Maribel bis och Maribel ter - Hinder för verkställighet. - Mål C-378/98.



Rättsfallssamling 2001 s. I-05107



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Kommissionen har genom ansökan som inkom den 21 oktober 1998, med stöd av artikel 93.2 andra stycket i EG-fördraget (nu artikel 88.2 andra stycket EG) väckt talan om fastställelse av att Konungariket Belgien inte har följt kommissionens beslut 97/239/EG av den 4 december 1996 om det stöd Belgien har beviljat i samband med programmet "Maribel bis och ter" (nedan kallat beslutet).

2. Kommissionen har närmare bestämt lagt Konungariket Belgien till last att inte inom den föreskrivna fristen ha vidtagit nödvändiga åtgärder för att återkräva det rättsstridigt utbetalade stödet från de företag som tagit emot detta stöd. Således har Konungariket Belgien enligt sökandeinstitutionen underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 189 fjärde stycket i EG-fördraget (nu artikel 249 fjärde stycket EG) och enligt artiklarna 2 och 3 i beslutet.

Bakgrund och förfarande

3. Såsom framgår av beslutet utfärdade den belgiska staten år 1981 bestämmelser om "de generella principerna för löntagarnas sociala skydd" på grundval av vilka "de arbetsgivare som [anställde] industriarbetare [kom] i åtnjutande av ett avdrag från de sociala avgifterna för var och en av dessa anställda" (det så kallade Maribel-programmet). Det skall påpekas att med "hänsyn till denna åtgärds generella och automatiska karaktär ansågs den inte som ett stöd i den mening som åsyftas i artikel 92.1 i EG-fördraget". Denna åtgärd ändrades mellan år 1993 och år 1994 i avsikt att öka skattelättnaderna för företag verksamma inom de sektorer som var mest utsatta för internationell konkurrens (Maribel bis och ter).

4. Flera företag underrättade kommissionen om att dessa ytterligare lättnader hade beviljats. Dessa företag anmälde att lättnaderna utgjorde ett statligt stöd som var oförenligt med den gemensamma marknaden. Till följd av en första bedömning inledde kommissionen således, i ett kontradiktoriskt förfarande med de berörda parterna, förfarandet enligt artikel 93.2 i EG-fördraget (nu artikel 88.2 EG) för att fördjupa undersökningen av de anmälda åtgärderna.

5. Detta förfarande avslutades med det ovannämnda beslutet av den 4 december 1996. I beslutet förklarade kommissionen att åtgärderna i fråga utgjorde ett rättsstridigt statligt stöd, eftersom de inte anmälts på förhand till kommissionen i enlighet med bestämmelserna i artikel 93.3 i EG-fördraget (nu artikel 88.3 EG). Det ovannämnda stödet ansågs dessutom vara oförenligt med den gemensamma marknaden enligt bestämmelserna i artikel 92.1 i EG-fördraget (nu artikel 87.1 EG), eftersom det inte omfattades av något av de undantag från detta förbud som anges i artikel 92.2 och 92.3 (artikel 1 i beslutet). Därför föreskrevs i beslutet att Konungariket Belgien var skyldigt "att vidta lämpliga åtgärder för att omedelbart sätta stopp för beviljandet av de högre avdrag på socialavgifterna som åsyftas i artikel 1" och att "tillse att de företag som tagit emot de olagligt utbetalade stöden återbetalar dessa". Återbetalningen skulle ske i enlighet med det förfarande och de bestämmelser som föreskrivs i belgisk lag med en ränta som debiterades från det datum stödet beviljades till det datum stödet verkligen återbetalades, beräknad enligt samma räntesats som den då aktuella referenssats som används vid beräkningen av nettobidragsekvivalenten för regionalstöd i Belgien (artikel 2 i beslutet). Slutligen ålades Konungariket Belgien att senast två månader efter det datum då beslutet delgavs informera kommissionen om de åtgärder som vidtagits för att efterkomma detta beslut (artikel 3).

6. Beslutet delgavs de belgiska myndigheterna den 20 december 1996. Det överklagades i rätt tid av Konungariket Belgien genom talan av den 19 februari 1997 (mål C-75/97), men det medgavs inte uppskov med verkställigheten av beslutet enligt artikel 185 i EG-fördraget (nu artikel 242 EG). Det som är intressant i detta sammanhang är att det under en av grunderna för talan gjordes gällande absolut hinder mot att återkräva Maribel bis och ter-stödet.

7. Medan talan vid domstolen var anhängig informerade den belgiska regeringen den 5 mars 1997 kommissionen om sin avsikt att ändra skattelättnadssystemet Maribel bis och ter genom att införa ett nytt system (det så kallade Maribel quater) som kunde eliminera den selektiva karaktären av det system som ifrågasatts i beslutet. Genom skrivelse av den 15 april 1997 godkände kommissionen uttryckligen detta system, eftersom det ansågs utgöra en generell åtgärd, vilken som sådan inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 92.1 i EG-fördraget (nu artikel 87.1 EG). Kommissionen kom således överens med de belgiska myndigheterna om att införandet av bidragssystemet Maribel quater innebar att det stödsystem som ifrågasattes i beslutet skulle avslutas.

8. Däremot ingicks inget avtal om återkrav av det stöd som under mellantiden hade beviljats på grund av programmet Maribel bis och ter. Just detta (bristande) återkrav ligger till grund för denna tvist. Parternas inställning, som framförts under olika möten mellan de belgiska myndigheterna och kommissionens tjänstegrenar samt i en betydelsefull skriftväxling, kan kortfattat sammanfattas enligt följande.

9. De belgiska myndigheterna har för sin del gjort gällande att det på grund av en rad omständigheter var utomordentligt svårt att göra en exakt beräkning av det belopp som skulle återkrävas från varje företag. Bland dessa omständigheter märks särskilt att några företag har försvunnit eller gått i konkurs, att lättnaderna enligt Maribel bis och ter sammanblandats, hänsyn till olika finansieringsformer vilka företagen skulle ha haft rätt till om de inte hade åtnjutit lättnaderna, bokföringssvårigheter som har samband med att det belopp som skall återbetalas eventuellt skall dras av från de nya lättnaderna Maribel quater, det stora antalet företag som tagit emot stöd, för vilka lättnaderna skulle ha beräknats kvartal för kvartal i förhållande till antalet anställda arbetstagare och, slutligen, den höga kostnad och oacceptabla arbetsbelastning som ett sådant program skulle medföra för den behöriga myndigheten. För att övervinna dessa svårigheter ansåg de belgiska myndigheterna det nödvändigt att göra en schablonmässig beräkning av det stödbelopp som skulle återkrävas, men de avstod från att framlägga mer precisa uppgifter i detta avseende. De gjorde emellertid gällande att företag med mindre än 50 arbetstagare med stöd av den så kallade de minimis-regeln inte skulle omfattas av återbetalningsskyldigheten.

10. Kommissionen begärde för sin del, även om den i princip godtog tillämpningen av de minimis-regeln och en eventuell kompensation mellan det belopp som skulle återbetalas och beloppet av de nya lättnaderna Maribel quater, flera gånger att de belgiska myndigheterna skulle framföra ett konkret förslag om återbetalning av stödet i fråga. Kommissionen invände i synnerhet att den eventuella schablonmässiga beräkningen av det belopp som skulle återkrävas var utomordentligt vag samtidigt som den uteslöt alla typer av beräkningar där summan av de skattelättnader som de olika företagen faktiskt hade åtnjutit inte beaktades.

11. Det är viktigt att notera att förhandlingarna om verkställigheten av beslutet drog ut på tiden flera månader, varunder de belgiska myndigheterna uppenbarligen inte gjorde någon ansats att återkräva stödet i fråga och inte heller framförde något konkret förslag för att övervinna de svårigheter som de förklarade hade uppkommit vid beräkningen av det ovannämnda stödet. Tvärtom gav de flera osäkerhetssignaler, såsom när de genom en skrivelse av den 10 april 1998 betecknade vissa beräkningsmodeller, vilka kommissionen tidigare hade föreslagit och godtagit, såsom rent teoretiska och oanvändbara.

12. I syfte att häva blockeringen anmodade därför kommissionen, genom två senare skrivelser av den 10 mars och av den 4 maj 1998, de belgiska myndigheterna att inom en kort frist (20 respektive 15 arbetsdagar) framföra konkreta förslag för återbetalningen av stödet. I båda skrivelserna påpekades att om kommissionen inte hade mottagit ett sådant förslag inom den föreskrivna fristen skulle den väcka talan vid domstolen på grund av att beslutet inte hade verkställts.

13. Eftersom den inte fann den belgiska regeringens svar på denna begäran tillfredsställande beslutade kommissionen den 21 oktober 1998 att väcka förevarande talan. Kommissionen har i sin talan hävdat att Konungariket Belgien a) inte fullt ut har uppfyllt kravet på lojalt samarbete enligt artikel 5 i EG-fördraget (nu artikel 10 EG) för att i samförstånd med kommissionen söka efter en tillfredsställande lösning för att återkräva Maribel bis och ter-stödet, b) inte har tagit något initiativ för att försöka återkräva detta stöd från de företag som tagit emot det, c) inte har föreslagit några alternativa lösningar för att verkställa beslutet så att de uppkomna svårigheterna kunde övervinnas.

14. Konungariket Belgien har svarat genom genkäromål av den 4 februari 1999, i vilket denna stat har invänt att den noga har bemödat sig om att kräva återbetalning av stödet i fråga, men att det hade uppkommit oövervinnerliga svårigheter vid den exakta beräkningen - kvartal för kvartal - av de skattelättnader som de olika företagen hade åtnjutit. Enligt de belgiska myndigheterna skulle enbart en schablonmässig beräkning av det belopp som skulle återkrävas ha gjort det möjligt att övervinna dessa svårigheter. Denna lösning hade emellertid redan förkastats av kommissionen. I genkäromålet har dessutom svaranderegeringen lagt kommissionen till last att inte ha samarbetat konstruktivt i sökandet efter en acceptabel lösning på problemet med återbetalning, varvid regeringen har understrukit att skyldigheten till lojalt samarbete även är tvingande för gemenskapsinstitutionerna, liksom för medlemsstaterna. Den belgiska regeringen har slutligen understrukit att i avsaknad av en generell lösning på detta problem, hade den inte kunnat återkräva stödet enbart från några av de företag som tagit emot stöd utan att åsidosätta likabehandlingsprincipen.

15. Dessa frågor utgör föremålet för förevarande tvist och kommer att behandlas nedan i den rättsliga bedömningen i detta förslag till avgörande. Jag måste emellertid för fullständighetens skull anmärka att parterna efter väckande av talan har fortsatt att förhandla i sak om verkställigheten av beslutet. Som svar på en fråga av domstolen har det närmare bestämt påpekats att de belgiska myndigheterna mellan februari och maj 1999 tillsammans med kommissionen hade granskat och diskuterat olika versioner av ett "förslag till protokoll" som de hade förberett för att lösa problemet med återbetalning av Maribel bis och ter-stödet.

16. I ovannämnda dokument (i den senaste versionen av den 19 maj 1999) föreskrevs huvudsakligen följande: a) återbetalningen skall fullgöras under tre år (från och med den 1 april 2000 till den 1 april 2003), men skall inte ske om skattelättnaderna är lägre än de minimis-gränserna, b) vid beräkningen av det belopp som skall återkrävas skall beaktas att de avgifter som inte betalats på grund av lättnaderna enligt Maribel bis och ter var skattemässigt avdragsgilla och detta belopp skall således minskas i motsvarande grad, c) upplupen ränta från dagen för beviljandet av stödet skall beräknas med den genomsnittliga referenssatsen 6,36 procent, d) situationen för företag i svårigheter eller under omstruktureringsförfarande skall bli föremål för en särskild undersökning, e) en stor del av det belopp som skall återkrävas skall omfördelas genom en generell minskning av de sociala avgifterna och en annan del skall användas inom de gränser som är tillåtna enligt de minimis-gränserna.

17. Den metod som föreslås i dokumentet har i huvudsak godtagits av kommissionen, vilken enbart har begärt några preciseringar av de belgiska myndigheterna. Det som är intressant i detta sammanhang är i synnerhet att den belgiska regeringen, genom skrivelse av den 1 juli 1999, påpekade att beloppet som skall återkrävas skall bestämmas för varje företag i förhållande till det antal arbetstagare som faktiskt var anställda vid tidpunkten för beviljandet av stödet.

18. Återbetalningen av Maribel bis och ter-stödet regleras genom lag av den 24 december 1999 och pågår till synes fortfarande. Enligt de uppgifter som ingivits av de belgiska myndigheterna hade den 3 november 2000 återkrav redan skett hos tre fjärdedelar av de berörda företagen. Vissa metoder för denna återbetalning har emellertid ifrågasatts av kommissionen, som har påpekat för de belgiska myndigheterna att det är nödvändigt att göra vissa ändringar av lagtexten. För närvarande förefaller parterna fortfarande vara oeniga enbart avseende två särskilda aspekter på lagen i fråga, nämligen dels möjligheten att tillämpa de minimis-regeln genom ett automatiskt och allmänt avdrag om 100 000 euro från det belopp som varje företag skall återbetala, dels en tvetydighet i denna lag, som förefaller möjliggöra att de berörda företagen får ett dubbelt skatteavdrag på det belopp som skall återbetalas.

19. Det skall slutligen erinras om att medan det skriftliga förfarandet i förevarande tvist fortfarande pågick, avgjorde domstolen det mål där den belgiska regeringen hade väckt talan om ogiltigförklaring av beslutet (mål C-75/97). Domstolen ogillade genom dom av den 17 juni 1999 ovannämnda talan och förklarade - bland annat - att talan inte kunde vinna bifall på den grund under vilken gjorts gällande att det var rättsstridigt att föreskriva en skyldighet till återbetalning "som redan från början var objektivt och absolut omöjlig att verkställa". Domstolen ansåg i synnerhet att "de administrativa och praktiska svårigheter som det stora antalet berörda företag obestridligen kommer att medföra" inte är "av sådan art att det kan anses föreligga tekniska hinder mot att återkräva stödet. Trots att det vid tidpunkten för det ifrågasatta åläggandet obestridligen förelåg sådana svårigheter som den belgiska regeringen har nämnt, finns det inget bevis varken för att det förelåg ett absolut hinder mot att verkställa återkravet eller att detta absoluta hinder förelåg redan vid den tidpunkt då kommissionen fattade det ifrågasatta beslutet".

Rättslig bedömning

Föremålet för talan

20. Vid prövningen av förevarande tvist skall inledningsvis dess exakta räckvidd definieras samt bedömas huruvida omständigheter som inträffat senare än då talan väcktes är relevanta. Det framgår nämligen av domstolens fasta rättspraxis att en talan enligt artikel 169 i EG-fördraget (nu artikel 226 EG) "om fördragsbrott skall bedömas mot bakgrund av den situation som rådde i medlemsstaten vid utgången av den frist som angetts i det motiverade yttrandet och att de förändringar som har skett därefter inte skall beaktas av domstolen (...). Härav följer att lagbestämmelser eller författningar som antagits efter det att nämnda frist löpt ut inte kan tas i beaktande".

21. Denna fasta rättspraxis är enligt min mening tillämplig även i fall av talan enligt artikel 93.2 andra stycket i EG-fördraget (nu artikel 88.2 andra stycket EG), som EG-domstolen har definierat såsom "en variant av en talan om fördragsbrott som speciellt har anpassats till de särskilda problem som statligt stöd orsakar för konkurrensen inom den gemensamma marknaden". Om det skall vara någon mening med att fördraget har infört två uppenbart parallella förfaranden, är det nämligen självklart att den princip enligt vilken domstolen skall bedöma den situation som föreligger vid utgången av fristen för fullgörande även skall gälla för talan, enligt artikel 93.2 andra stycket. Eftersom det inom ramen för sistnämnda talan, till skillnad från vad beträffar talan om fördragsbrott, inte föreskrivs något administrativt förfarande och det således inte skall utfärdas något motiverat yttrande vari det föreskrivs en frist för medlemsstaterna för att efterkomma yttrandet, skall naturligtvis den frist som det hänvisas till i dessa fall vara den som föreskrivs i det beslut som har påståtts inte ha verkställts eller, eventuellt, den som därefter har föreskrivits av kommissionen.

22. För att nu återkomma till det förevarande fallet, under förutsättning att skyldigheterna härvidlag fortfarande inte hade fullgjorts vid tidpunkten för kommissionens talan, erinrar jag om att den belgiska regeringen enligt artikel 2 i beslutet var skyldig att "omedelbart" hindra beviljande av stödet och att återkräva detta stöd. Den belgiska regeringen var vidare enligt artikel 3 skyldig att senast två månader efter det datum då beslutet delgavs informera kommissionen om de åtgärder som vidtagits för att efterkomma detta beslut. Det har för övrigt redan understrukits att kommissionen vid två tillfällen (den 10 mars 1998 och den l4 maj samma år) hade föreskrivit en frist för de belgiska myndigheterna (20 respektive 15 arbetsdagar) för att framföra ett konkret förslag om återkrav av stödet, varvid påpekades att i motsatt fall skulle talan väckas vid domstolen. Jag anser följaktligen att tidpunkten för det fördragsbrott som ifrågasatts i förevarande mål skall fastställas senast till utgången av den frist som kommissionen föreskrev i skrivelse av den 4 maj 1998. Härvid skall således inte de belgiska myndigheternas initiativ efter denna tidpunkt beaktas (till och med flera månader efter att förevarande talan hade väckts), däribland särskilt "förslaget till protokoll" om återbetalning av stödet och lagen av den 24 december 1999. Dessa initiativ kan på sin höjd beaktas i sak för att bedöma huruvida det vid utgången av den av kommissionen föreskrivna fristen såsom påståtts förelåg hinder mot att återkräva Maribel bis och ter-stödet.

Absolut hinder mot att återkräva

23. Såsom har visats är det i förevarande mål ostridigt att de belgiska myndigheterna inte hade återkrävt Maribel bis och ter-stödet inom den av kommissionen föreskrivna fristen. Tvisten gäller däremot hur de ovannämnda myndigheterna har motiverat denna underlåtenhet.

24. I detta hänseende skall det konstateras att "i enlighet med fast rättspraxis är den enda grund som en medlemsstat kan åberopa till sitt försvar, i en talan om fördragsbrott som kommissionen hänskjutit till domstolen enligt artikel 93.2 i fördraget, den som innebär att det föreligger absolut hinder mot att på ett korrekt sätt verkställa beslutet ... ". Detta villkor är emellertid inte uppfyllt då svaranderegeringen endast informerar kommissionen om juridiska, politiska och praktiska svårigheter i samband med beslutets verkställighet utan att vidta några som helst åtgärder för att återkräva stödet från berörda företag och utan att föreslå kommissionen alternativa lösningar för att verkställa beslutet genom vilka svårigheterna skulle kunna övervinnas. "Absolut hinder kan således inte endast förmodas utan måste bevisas genom ärligt menta försök att återkräva det olagliga stödet, som bör åtföljas av ett samarbete med kommissionen i enlighet med artikel 5 i fördraget för att övervinna de svårigheter som mötts."

25. Jag anser att de belgiska myndigheterna i förevarande mål inte har framlagt övertygande bevis om absolut hinder mot att återkräva Maribel bis och ter-stödet. De har i praktiken begränsat sig till att anföra att det förelåg svårigheter av teknisk och administrativ art vid återkravet, huvudsakligen på grund av det stora antalet berörda företag (ungefär 1 200) och på grund av att det var nödvändigt att beräkna stödbeloppet - kvartal för kvartal - på grundval av antalet faktiskt anställda arbetstagare i dessa företag. Det framgår däremot inte att de belgiska myndigheterna har vidtagit "några som helst åtgärder för att återkräva stödet från berörda företag" och att "ärligt menta försök att återkräva det olagliga stödet" har misslyckats.

26. Det skall för övrigt även understrykas att denna domstol redan har haft tillfälle att klarlägga att svårigheter av sådan teknisk och administrativ art som de belgiska myndigheterna åberopar inte i sig innebär något absolut hinder mot att återkräva stödet. Jag hänvisar i synnerhet till det ovannämnda målet kommissionen mot Italien (C-280/95), i vilket svarandestaten just åberopade hindret mot att återkräva stöd som hade beviljats i form av skattelättnader och därvid hävdade att ett sådant återkrav skulle ha inneburit att "fastställa hur många som berörs (ungefär 100 000), undersöka varje enskilt fall under ett eller flera år ..., undersöka vilken skattekredit som verkligen har utnyttjats, dela upp den utnyttjade totala skattekrediten på de olika skatteposterna, upprätta handlingar till stöd för varje begäran om återbetalning samt begära återbetalning, varvid förutsätts att varje myndighet återkräver de skatter som omfattas av dess behörighet, såväl med avseende på geografiskt område som beträffande skatteslag". Domstolen beaktade dock inte dessa argument på grundval av följande. "Även om det skulle medföra administrativa svårigheter att återkräva den aktuella skattekrediten, skall det i detta hänseende påpekas att denna omständighet inte är av sådan art att det kan anses föreligga tekniska hinder mot att återkräva stödet". Skyldigheten att återkräva stöd som beviljats rättsstridigt kan nämligen inte bortfalla enbart på grund av att det föreligger praktiska svårigheter, utan det är härvidlag nödvändigt att det föreligger ett objektivt och absolut hinder för fullgörandet av denna skyldighet.

27. I det förevarande fallet borde de belgiska myndigheterna således, även om de - under fruktlösa försök - faktiskt hade mött allvarliga svårigheter att återkräva Maribel bis och ter-stödet, dock ha "[föreslagit] kommissionen några alternativa lösningar för att verkställa beslutet genom vilka svårigheterna skulle kunna övervinnas". Det förefaller emellertid inte som om ett sådant förslag har framlagts i förevarande mål. Jag anser inte att detta kan anses ha skett genom att de belgiska myndigheterna i utomordentligt vaga ordalag har föreslagit en schablonmässig beräkning av det stöd som skall återkrävas. Det framgår nämligen att den belgiska regeringen inte har ingett några uppgifter till kommissionen för att klarlägga vad detta kriterium består i och i synnerhet vilka omständigheter som skulle beaktas "schablonmässigt". Det har således inte klarlagts om den schablonmässiga beräkningen skall avse det stöd som varje företag har erhållit (oberoende av antalet faktiskt anställda arbetstagare) eller andra omständigheter, såsom till exempel den räntesats som är tillämplig på detta belopp (den räntesats som i förslaget till protokoll och i den senare lagen av den 24 december 1999 har beräknats på grundval av den genomsnittliga räntesatsen under referensperioden). I avsaknad av mer precisa uppgifter anser jag att kommissionen inte kunde göra annat än att förklara att det skulle vara oacceptabelt att göra en schablonmässig beräkning som inte beaktade summan av de skattelättnader som de olika företagen faktiskt hade åtnjutit.

28. Av större betydelse i det förevarande målet är dock att det påstått omöjliga i att exakt beräkna summan av Maribel bis och ter-stödet förefaller motsägas av de faktiska omständigheterna. Detta framgår först och främst av de belgiska myndigheternas åtagande i skrivelse av den 1 juli 1999 (som svar på kommissionens påpekanden avseende "förslaget till protokoll") att beräkna det belopp som skulle återkrävas på grundval av antalet faktiskt anställda arbetstagare i de företag som tagit emot stöd vid tidpunkten för beviljandet av skattelättnaderna. Detta framgår i ännu högre grad av den belgiska regeringens påstående att den efter utfärdandet av lagen av den 24 december 1999 efter några få månader hade återkrävt stödet från tre fjärdedelar av de berörda företagen. Om det under en så kort tid var möjligt att återkräva en stor del av stödet i fråga, kan jag inte förstå hur det ända fram till denna tidpunkt fanns någon grund att hävda att det förelåg ett absolut hinder mot att återkräva detta stöd.

29. Jag anser således avslutningsvis på denna punkt att Konungariket Belgien inte kan rättfärdiga att beslutet inte har verkställts inom den föreskrivna fristen genom att åberopa ett påstått hinder mot att återkräva Maribel bis och ter-stödet.

Skyldigheten till lojalt samarbete

30. Av det ovan anförda följer enligt min mening även att den belgiska regeringen inte har uppfyllt sin skyldighet till lojalt samarbete med kommissionen för att inom den föreskrivna fristen söka en acceptabel lösning på återkravsproblemet.

31. Enligt den belgiska regeringen har i det förevarande fallet inte denna, utan kommissionen, åsidosatt skyldigheten till lojalt samarbete enligt artikel 5 i EG-fördraget (nu artikel 10 EG). Enligt domstolens fasta rättspraxis "regleras i enlighet med artikel 5 i EEG-fördraget förbindelserna mellan medlemsstaterna och gemenskapsinstitutionerna av en princip om lojalt samarbete" och "[e]nligt denna princip skall inte bara medlemsstaterna vidta alla lämpliga åtgärder ... för att säkerställa gemenskapsrättens räckvidd och verkan (...) utan även gemenskapsinstitutionerna ha motsvarande skyldighet att lojalt samarbeta med medlemsstaterna". Det är emellertid uppenbart att Konungariket Belgiens och kommissionens inställning i förevarande mål var helt olika och att de ömsesidiga skyldigheterna till samarbete kommer till uttryck på helt olika sätt av åtminstone två olika skäl.

32. För det första skulle problemen avseende återbetalning av det rättsstridigt beviljade stödet inte ha uppstått om den belgiska staten hade iakttagit skyldigheten till förhandsanmälan enligt artikel 93.3 i EG-fördraget. Det framgår för övrigt av den ovannämnda domen i målet Belgien mot kommissionen (mål C-75/97) att kommissionen kort efter antagandet av Maribel bis och ter-systemet begärde att de belgiska myndigheterna skulle inkomma med förklaringar av detta program och underströk att "allt stöd som beviljats rättsstridigt kan bli föremål för en begäran om återbetalning" och att "den belgiska regeringen inte [kunde] sakna kännedom om risken för ett eventuellt återkrav av det rättsstridiga stödet" (punkterna 77 och 79). I denna situation förefaller det uppenbart att Konungariket Belgien hade ett särskilt ansvar för att eliminera de snedvridande verkningarna av det rättsstridigt beviljade stödet genom att vidta alla ändamålsenliga åtgärder för att övervinna svårigheterna i fråga.

33. För det andra är det välkänt att "[e]nligt fast rättspraxis, och med beaktande av att gemenskapsrättsliga bestämmelser angående förfarandet vid återbetalning av belopp som otillbörligen utbetalats saknas, skall återbetalningen av det stöd som olagligen beviljats verkställas på sätt som föreskrivs i nationell rätt". Av detta följer att det ankommer på de nationella myndigheterna - även om det sker under kommissionens kontroll - att ange vilka metoder som är ändamålsenliga för att fullgöra denna återbetalning.

34. Som sagts, det är just av dessa skäl som det i gemenskapens rättspraxis har påpekats att om det uppstår allvarliga svårigheter vid återkrav av ett stöd som är rättsstridigt enligt ett kommissionsbeslut är de nationella myndigheterna skyldiga att föreslå alternativa lösningar för att verkställa beslutet i syfte att övervinna de nämnda svårigheterna. Denna skyldighet leder inte heller till att det ankommer på kommissionen att självständigt komma fram till en lösning på de problem som återbetalningen föranleder. Det är nämligen uppenbart att kommissionen kan samarbeta konstruktivt i sökandet efter en lösning enbart om den får ett konkret förslag från de nationella myndigheterna, "för att i fullkomlig överensstämmelse med fördragets bestämmelser, och i synnerhet med dem rörande stöd", säkerställa återbetalningen.

35. Med beaktande av att den belgiska regeringen inte inom den föreskrivna fristen har framfört något konkret förslag för att övervinna de svårigheter som har föranletts av återkravet av Maribel bis och ter-stödet, kan den belgiska regeringen således inte beskylla kommissionen för att inte ha samarbetat i sökandet efter en lösning på dessa problem. Av handlingarna i målet framgår för övrigt att kommissionen uppmärksamt har följt de problem som de belgiska myndigheterna har haft och därvid gång på gång uttryckt sin egen bedömning i det avseendet. Det framgår dessutom att kommissionen vid flera tillfällen har anmodat de ovannämnda myndigheterna att framföra konkreta förslag. När sådana förslag saknades kunde dess bidrag enbart bli marginellt.

36. Jag anser således att den belgiska regeringens argument även ur denna synpunkt skall förkastas och att kommissionens talan följaktligen skall bifallas.

Rättegångskostnader

37. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att svaranden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket Belgien har tappat målet, skall denna stat ersätta rättegångskostnaderna.

Förslag till avgörande

På grund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall förklara att

1) Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 189 fjärde stycket i EG-fördraget (artikel 249 fjärde stycket EG) genom att inte inom den föreskrivna fristen följa kommissionens beslut 97/239/EG av den 4 december 1996 om det stöd Belgien har beviljat i samband med programmet "Maribel bis och ter".

2) Konungariket Belgien skall ersätta rättegångskostnaderna.