Mål T‑23/03

CAS SpA

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Avtalet om en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Turkiet – Eftergift av importtullar – Fruktjuicekoncentrat med ursprung i Turkiet – Gemenskapens tullkodex – Varucertifikat – Särskild situation – Rätten till försvar”

Förstainstansrättens dom (femte avdelningen) av den 6 februari 2007

Sammanfattning av domen

1. Europeiska gemenskapernas egna medel – Återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar

(Rådets förordning nr 2913/92, artikel 239)

2. Gemenskapsrätt – Principer – Rätten till försvar

(Artikel 255 EG; rådets förordning nr 2913/92, artikel 239)

3. Internationella avtal – Associeringsavtalet EEG–Turkiet – Tullunion – Varors ursprung

(Associeringsavtalet EEG–Turkiet)

4. Talan om ogiltigförklaring – Berättigat intresse av att få saken prövad

(Artikel 230 EG)

5. Internationella avtal – Associeringsavtalet EEG–Turkiet – Kommissionens skyldigheter

(Artikel 211 EG; associeringsavtalet EEG–Turkiet)

6. Europeiska gemenskapernas egna medel – Uppbörd av import- och exporttullar i efterhand

(Rådets förordning nr 2913/92, artikel 220.2 b)

1. Bland annat med hänsyn till det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen förfogar över när den fattar ett beslut med tillämpning av generalklausulen grundad på skälighet i artikel 239 i förordning nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen, är det viktigt att rätten att yttra sig säkerställs i förfaranden om eftergift av importtullar.

(se punkt 87)

2. Rätten till försvar i ett administrativt förfarande om eftergift av importtullar innebär enbart att den berörda personen skall beredas tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt tillkännage sin ståndpunkt beträffande de omständigheter, inbegripet handlingar, som kommissionen har anfört mot honom för att motivera sitt beslut. Det krävs däremot inte att kommissionen på eget initiativ ger tillgång till samtliga handlingar som eventuellt har ett samband med det ärende som kommissionen handlägger med anledning av en ansökan om eftergift. Om den berörda personen anser att sådana handlingar är relevanta för att visa att det föreligger en särskild situation och/eller för att visa att personen i fråga inte kan tillskrivas klar försumlighet eller bedrägeri, ankommer det på denna att ansöka om att få tillgång till dessa handlingar i enlighet med de bestämmelser som antagits av institutionerna med stöd av artikel 255 EG.

Kommissionen är nämligen skyldig att ge tillgång till samtliga administrativa icke-konfidentiella handlingar som rör det angripna beslutet endast om den berörda parten begär detta. Om någon sådan begäran inte har gjorts behöver kommissionen följaktligen inte på eget initiativ översända de handlingar som den innehar.

(se punkterna 88 och 89)

3. Fastställandet av varors ursprung inom ramen för bland annat den tullunion som inrättats genom associeringsavtalet EEG–Turkiet grundas på en befogenhetsfördelning mellan myndigheterna i exportstaten och myndigheterna i importstaten, på så sätt att ursprunget fastställs av myndigheterna i exportstaten, medan kontrollen av hur detta system fungerar säkerställs genom ett samarbete mellan berörda myndigheter. Detta system motiveras av den omständigheten att myndigheterna i exportstaten har de bästa möjligheterna att direkt kontrollera de omständigheter som utgör villkor för ursprunget.

Den föreskrivna mekanismen kan endast fungera om tullförvaltningen i importstaten godtar de bedömningar som myndigheterna i exportstaten lagenligen har gjort. Det är nödvändigt att tullmyndigheterna i medlemsstaterna godtar dessa beslut för att gemenskapen i sin tur skall kunna begära att myndigheterna i de stater som är parter i frihandelsavtalen skall följa de beslut som fattas av medlemsstaternas tullmyndigheter avseende ursprunget för de varor som exporteras från gemenskapen till dessa stater.

(se punkterna 120 och 121)

4. En sökande har inte något legitimt intresse av att ett beslut ogiltigförklaras på grund av formfel då beslutets ogiltighet endast kan medföra att ett nytt beslut fattas som är identiskt i sak med det som har ogiltigförklarats.

(se punkt 132)

5. Kommissionen är i enlighet med artikel 211 EG och principen om god förvaltningssed skyldig att säkerställa en korrekt tillämpning av associeringsavtalet EEG–Turkiet. Denna skyldighet följer även av associeringsavtalet självt och av de beslut som associeringsrådet antar.

(se punkt 234)

6. I enlighet med artikel 220.2 b i förordning nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen skall tre kumulativa villkor vara uppfyllda för att de behöriga myndigheterna skall kunna underlåta att bokföra importtullar i efterhand. Tullarna skall för det första inte ha uppburits på grund av ett misstag från de behöriga myndigheternas sida. Vidare skall det misstag som har begåtts av dessa myndigheter vara sådant att det inte rimligen kunde ha upptäckts av en gäldenär i god tro och slutligen skall denne ha följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga om tulldeklarationen.

Syftet med nämnda bestämmelse är att skydda gäldenärens berättigade förväntningar på att samtliga omständigheter som utgör grund för beslutet huruvida tull skall uppbäras är riktiga. Gäldenärens berättigade förväntningar är emellertid endast förtjänta av det skydd som föreskrivs i nämnda bestämmelse om det är de behöriga myndigheterna själva som har skapat grunden för dennes berättigade förväntningar. Således är det endast de misstag som kan hänföras till de behöriga myndigheternas aktiva handlande och som gäldenären inte rimligen kunde ha upptäckt som kan ge rätt till avstående från uppbörd av tullavgifter i efterhand.

(se punkterna 303 och 304)

FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (femte avdelningen)

den 6 februari 2007 ( )

”Avtalet om en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Turkiet – Eftergift av importtullar – Fruktjuicekoncentrat med ursprung i Turkiet – Gemenskapens tullkodex – Varucertifikat – Särskild situation – Rätten till försvar”

I mål T‑23/03,

CAS SpA, Verona (Italien), företrätt av advokaten D. Ehle,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av X. Lewis, i egenskap av ombud, biträdd av advokaten M. Nuñez Müller,

svarande,

angående en talan om delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 18 oktober 2002 (REC 10/01) om en ansökan om eftergift av importtullar,

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen)

sammansatt av ordföranden M. Vilaras samt domarna E. Martins Ribeiro och K. Jürimäe,

justitiesekreterare: handläggaren K. Andová,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 15 november 2005,

följande

Dom

Tillämpliga bestämmelser

A – Bestämmelserna om förmånsbehandling

1 Förevarande mål rör avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen (EEG) och Republiken Turkiet (nedan kallat associeringsavtalet), som undertecknades i Ankara av Republiken Turkiet å ena sidan och av medlemsstaterna i EEG och gemenskapen å andra sidan (nedan kallade de avtalsslutande parterna). Associeringsavtalet godkändes genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963 (EGT 217, 1964, s. 3685). Det trädde i kraft den 1 december 1964.

2 Enligt artikel 2 i associeringsavtalet, som ingår i avdelning I, vilken handlar om principerna, syftar detta till att främja ett fortgående och balanserat stärkande av handeln och de ekonomiska förbindelserna mellan de avtalsslutande parterna.

3 Avtalet omfattar en förberedande fas som enligt artikel 3 skall göra det möjligt för Republiken Turkiet att med gemenskapens hjälp stärka sin ekonomi, en övergångsfas, under vilken en tullunion enligt artikel 4 stegvis skall införas och parternas ekonomiska politik tillnärmas samt en slutgiltig fas, som enligt artikel 5 bygger på en tullunion och innebär en intensifierad samordning av parternas ekonomiska politik.

4 De avtalsslutande parterna skall enligt artikel 7 vidta alla allmänna och särskilda åtgärder som krävs för att säkerställa att associeringsavtalets förpliktelser fullgörs och avstå från alla åtgärder som kan äventyra förverkligandet av avtalets mål.

5 Enligt artiklarna 22 och 23, som ingår i avdelning III, vilken innehåller allmänna bestämmelser och slutbestämmelser, skall ett associeringsråd bildas bestående av dels medlemmar av medlemsstaternas regeringar samt av rådet och kommissionen, dels medlemmar av den turkiska regeringen (nedan kallat associeringsrådet). Associeringsrådet har befogenhet att enhälligt fatta beslut för att genomföra associeringsavtalets mål. Enligt artikel 25 har associeringsrådet befogenhet att på begäran av någon av de avtalsslutande parterna avgöra alla tvister angående tillämpning eller tolkning av associeringsavtalet eller hänskjuta sådana tvister till domstolen.

6 Den slutgiltiga fasen av tullunionen trädde i kraft den 31 december 1995 (artikel 1 och artikel 65.1 i beslut nr 1/95 av den 22 december 1995 om genomförande av den slutgiltiga fasen av tullunionen (EGT L 35, 1996, s. 1) (nedan kallat beslut nr 1/95 eller det grundläggande beslutet).

7 Enligt artikel 11 i associeringsavtalet omfattar associeringsordningen jordbruk och handel med jordbruksprodukter med tillämpning av särskilda förfaranden enligt vilka gemenskapens gemensamma jordbrukspolitik beaktas.

1. Bestämmelser som var i kraft under övergångsfasen

8 I beslut nr 1/80 av den 19 september 1980 om associeringens utveckling bestämde associeringsrådet att de tullar som fortfarande togs ut för import till gemenskapen av jordbruksprodukter med ursprung i Turkiet, som ännu inte fick importeras tullfritt till gemenskapen skulle avskaffas.

9 Enligt artikel 1.1 i rådets förordning (EEG) nr 4115/86 av den 22 december 1986 om import till gemenskapen av jordbruksprodukter med ursprung i Turkiet (EGT L 380, s. 16; svensk specialutgåva, område 3, volym 22, s. 110) skall de produkter med ursprung i Turkiet som finns förtecknade i bilaga 2 till fördraget, med undantag för de produkter som finns förtecknade i bilagan till nämnda förordning, befrias från tull vid övergång till fri omsättning i medlemsländerna. Enligt artikel 2.2 i förordning nr 4115/86 avses med ”produkter med ursprung” i Turkiet produkter som uppfyller de villkor som fastställts i associeringsrådets beslut nr 4/72 av den 29 december 1972 om definitionen av ”produkter med ursprung i” Turkiet vid tillämpning av bestämmelserna i kapitel 1 i bilaga 6 i tilläggsprotokollet till associeringsavtalet, vilket fogats till rådets förordning (EEG) nr 428/73 av den 5 februari 1973 om tillämpningen av beslut nr 5/72 och 4/72 (EGT L 59, s. 73; svensk specialutgåva, område 2, volym 2, s. 3) och vilket ändrats genom associeringsrådets beslut nr 1/75 av den 26 maj 1975, vilket fogats till rådets förordning (EEG) nr 1431/75 om ändring av förordning nr 428/73 (EGT L 142, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 2, s. 53).

10 Enligt artikel 1 i beslut nr 4/72 anses följande varor ha ursprung i Turkiet:

”a) Vegetabiliska produkter skördade i Turkiet.

…

f) Varor som framställts i Turkiet genom behandling eller bearbetning av de produkter som specificeras i a–e även om andra produkter har varit bidragande vid deras tillverkning oavsett dessa produkters ursprung.”

11 Kommissionens förordning (EEG) nr 3719/88 av den 16 november 1988 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med import- och exportlicenser och förutfastställelselicenser för jordbruksprodukter (EGT L 331, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 27, s. 226) är tillämplig på de licenser som införs genom de förordningar som anges i förordningens artikel 1. Artikel 28.4 i förordningen har följande lydelse:

”4. Medlemsstaterna skall också till kommissionen skicka avtryck av de behöriga myndigheternas stämplar eller, om sådana används, relieftryck. Kommissionen skall omedelbart informera de andra medlemsstaterna.”

12 Genom beslut nr 5/72 av den 29 december 1972 rörande metoder för administrativt samarbete vid genomförande av artiklarna 2 och 3 i tilläggsprotokollet till associeringsavtalet (EGT L 59, 1973, s. 74), slog associeringsrådet fast att exportören för att komma i åtnjutande av förmånsbehandling måste förete ett certifikat som har utfärdats av tullmyndigheterna i Republiken Turkiet eller i en medlemsstat på exportörens begäran. För varor som transporteras direkt från Turkiet till en medlemsstat rör det sig om varucertifikat A.TR.1. En förlaga till ett sådant certifikat finns som bilaga till beslutet (artikel 2). Denna förlaga har ersatts av formuläret i bilagan till beslut nr 1/78 av [associerings]rådet, av den 18 juli 1978, om ändring av beslut nr 5/72 (EGT L 253, s. 2; svensk specialutgåva, område 2, volym 2, s. 127). Denna förlaga har i sin tur ändrats i någon mån genom beslut nr 4/95 fattat av associeringsrådet av den 22 december 1995 om ändring av beslut nr 5/72 (EGT L 35, 1996, s. 48).

13 I artikel 11 i beslut nr 5/72 föreskrivs att medlemsstaterna och Republiken Turkiet genom sina respektive tullförvaltningar skall bistå varandra vid kontrollen av att certifikaten är äkta och riktiga ”för att säkerställa en korrekt tillämpning av bestämmelserna i detta beslut”.

14 I artikel 12 i beslut nr 5/72 föreskrivs vidare följande:

”[Republiken] Turkiet, medlemsstaterna och gemenskapen skall vidta de åtgärder som krävs av respektive part för att verkställa beslutets bestämmelser.”

15 I artikel 2.3 i förordning nr 4115/86 föreskrivs att de metoder för administrativt samarbete som skall säkerställa sänkta tullar för de produkter som avses i artikel 1, skall vara de som fastställs i associeringsrådets beslut nr 5/72, som finns som bilaga till förordning (EEG) nr 428/73, senast ändrat genom beslut nr 1/78.

2. Bestämmelser som var i kraft under den slutgiltiga fasen

16 I beslut nr 1/95 ges detaljerade föreskrifter om genomförandet av den slutgiltiga fasen av tullunionen. Artikel 29 i nämnda beslut har följande lydelse:

”Ömsesidig medverkan i tullfrågor mellan de avtalsslutande parternas administrativa myndigheter skall regleras av bestämmelserna i bilaga 7 som för gemenskapens del täcker de frågor som hör under gemenskapens behörighet.”

17 I artikel 2.1 i bilaga 7 till beslut nr 1/95, vilken rör ömsesidigt bistånd i tullärenden föreskrivs följande:

”De avtalsslutande parterna skall hjälpa varandra inom ramen för sin behörighet … och säkerställa att tullagstiftningen tillämpas korrekt, särskilt för att förebygga, upptäcka och utreda förehavanden som bryter mot sådan lagstiftning.”

18 I artikel 3.6 i beslut nr 1/95 föreskrivs att tullsamarbetskommittén skall fastställa metoderna för det administrativa samarbetet.

19 I artikel 5.2 i beslut nr 1/96 av tullsamarbetskommittén av den 20 maj 1996 om fastställande av tillämpningsföreskrifter för beslut nr 1/95 (EGT L 200, s. 14) föreskrivs att det godkännande av dokumentet som är nödvändigt för att möjliggöra fri omsättning av varorna skall medföra uppkomst av en tullskuld vid import. Enligt artikel 6 i nämnda beslut är utfärdandet av de bevishandlingar som utgörs av varucertifikat A.TR.1 en förutsättning för att jordbruksprodukter som importerats från Turkiet skall medges förmånsbehandling. En förlaga till detta certifikat återfinns i bilaga I men i artikel 7.1 i nämnda beslut föreskrivs att de certifikat som visas i beslut nr 5/72 får användas till och med den 30 juni 1997.

20 Artikel 15 i beslut nr 1/96 har följande lydelse:

”För att säkerställa en riktig tillämpning av bestämmelserna i detta beslut skall medlemsstaterna och [Republiken] Turkiet, genom sina respektive tullförvaltningar och inom ramen för det ömsesidiga bistånd som föreskrivs i artikel 29 och bilaga 7 till det grundläggande beslutet, bistå varandra i kontrollen av att certifikaten är äkta och riktiga.”

21 Artikel 13.2 i beslut nr 1/96 har följande lydelse:

”... I fält 12 i utdraget skall anges det ursprungliga certifikatets serienummer, datum och utfärdande kontor och land…”

22 I bilaga II punkt II.12 i beslut nr 1/96 föreskrivs att fält 12 som rör varucertifikat A.TR.1 skall fyllas i av den behöriga myndigheten.

23 Artikel 4 i beslut nr 1/96 innehåller slutligen följande föreskrifter:

”Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna om fri omsättning enligt det grundläggande beslutet skall gemenskapens tullkodex och dess tillämpningsföreskrifter, tillämpliga inom gemenskapens tullområde, samt Turkiets tullag och dess tillämpningsföreskrifter, tillämpliga inom Turkiets tullområde, tillämpas för handeln med varor mellan de båda delarna av tullunionen på de villkor som fastställs i det här beslutet.”

B – Tullagstiftningen

1. Bestämmelserna om eftergift av tull

24 Artikel 239 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen) innehåller följande föreskrifter angående rätten till eftergift av tull:

”Import- eller exporttullar får … efterges i … fall … vilka följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller. De fall vid vilka denna bestämmelse får tillämpas och de närmare reglerna för förfarandet fastställs enligt kommittéförfarandet.”

25 Artikel 905.1 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1) (nedan kallad tillämpningsförordningen för tullkodexen) innehåller följande bestämmelser:

”1. Om den beslutande tullmyndighet till vilken en ansökan om återbetalning eller eftergift enligt artikel 239.2 i [tull]kodexen har ingivits inte kan fatta ett beslut på grundval av artikel 899, men ansökan är bestyrkt med bevis som kan ge upphov till en särskild situation till följd av omständigheter under vilka inget bedrägeri eller klar försumlighet kan tillskrivas personen i fråga, skall den medlemsstat som denna myndighet tillhör överlämna ärendet till kommissionen för ett avgörande enligt det förfarande som fastställs i artik[larna] 906–909.”

26 Artikel 904 c i tillämpningsförordningen för tullkodexen har följande lydelse:

”Importtullar skall inte återbetalas eller efterges, om de enda grunder som ansökan om återbetalning eller eftergift baserar sig på, alltefter omständigheterna, är

…

c) ingivande av handlingar, som sedan visar sig vara förfalskade eller inte giltiga för det ändamålet, för att erhålla förmånsbehandling i tullhänseende av varor som deklarerats för övergång till fri omsättning, även om dessa handlingar ingivits i god tro.”

27 Artikel 236 i tullkodexen har följande lydelse:

”Import- eller exporttullar skall återbetalas i den utsträckning som det fastställs att tullbeloppet då tullen betalades inte var det som lagligen skulle betalas eller att beloppet har bokförts i strid med artikel 220.2.

Import- eller exporttullar skall efterges i den utsträckning som det fastställs att tullbeloppet då tullen bokfördes inte var det som lagligen skulle betalas eller att beloppet har bokförts i strid med artikel 220.2.

Ingen återbetalning eller eftergift skall beviljas när de omständigheter som medförde betalning eller bokföring av ett belopp som inte var det som lagligen skulle betalas är en följd av en medveten handling av den person det gäller.

…”

28 I artikel 220.2 b i tullkodexen föreskrivs att bokföring inte skall ske i efterhand när det rätta tullbeloppet inte har bokförts på grund av ett misstag från tullmyndigheternas sida och gäldenären inte rimligen kunde ha upptäckt detta, eftersom denne för sin del handlat i god tro och följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga om tulldeklarationen.

2. Bestämmelserna om ursprung

29 Artikel 20 i tullkodexen innehåller bland annat följande föreskrifter:

”1. Den tull som lagligen skall betalas om en tullskuld uppstår skall grundas på Europeiska gemenskapernas tulltaxa.

2. De andra åtgärder som föreskrivs i särskilda gemenskapsbestämmelser för varuhandeln skall i förekommande fall tillämpas enligt varornas klassificering enligt tulltaxan.

3. Europeiska gemenskapernas tulltaxa skall omfatta följande:

…

d) Bestämmelser om förmånstull enligt avtal som gemenskapen har slutit med vissa länder eller grupper av länder och som föreskriver att förmånsbehandling i tullhänseende skall medges.”

30 I artikel 27 a i tullkodexen föreskrivs följande:

”De villkor som varor skall uppfylla för att erhålla ursprungsstatus, och därmed vara föremål för de åtgärder som avses i artikel 20.3 d eller e, skall fastställas i reglerna för ursprung som medför förmånsbehandling. Dessa regler skall

a) i fråga om varor som omfattas av de avtal som avses i artikel 20.3 d fastställas i dessa avtal…”

31 Artikel 93 i tillämpningsförordningen för tullkodexen i den lydelse som är tillämplig i förevarande mål (artikel 93 som ändrats och omnumrerats till artikel 92 genom kommissionens förordning (EG) nr 3254/94 av den 19 december 1994 (EGT L 346, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 87) (nedan kallad artikel 93 i tillämpningsförordningen för tullkodexen) har följande lydelse:

”1. Förmånsländerna skall sända kommissionen namnen på och adresserna till de statliga myndigheter på deras territorium som får utfärda ursprungsintyg formulär A, tillsammans med prov på de stämplar som dessa myndigheter använder. Kommissionen skall vidarebefordra dessa uppgifter till tullmyndigheterna i medlemsstaterna.

2. Förmånsländerna skall även underrätta kommissionen om namnen på och adresserna till de statliga myndigheter som får utfärda de äkthetsintyg som avses i artikel 86, tillsammans med prov på deras stämplar. Kommissionen skall vidarebefordra dessa uppgifter till tullmyndigheterna i medlemsstaterna.

3. Kommissionen skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (C‑serien) offentliggöra det datum då de nya förmånsländer som avses i artikel 97 har uppfyllt de förpliktelser som fastställs i punkterna 1 och 2.”

C – Bestämmelserna om sekretess för vissa handlingar

32 Artikel 8.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1073/1999 av den 25 maj 1999 om utredningar som utförs av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) (EGT L 136, s. 1) innehåller följande föreskrifter:

”Sekretess och skydd av uppgifter

1. Alla uppgifter som inhämtas i samband med externa utredningar skall oavsett form vara skyddade genom tillämpliga bestämmelser.”

33 I artikel 9.2 i nämnda förordning föreskrivs följande

”Rapport om och uppföljning av utredningarna

…

2. Dessa rapporter skall upprättas med beaktande av de formella kraven i den nationella lagstiftningen i den berörda medlemsstaten. Dessa rapporter skall utgöra tillåten bevisning i administrativa eller rättsliga förfaranden i den medlemsstat där det visar sig nödvändigt att använda dem, på samma sätt och på samma villkor som administrativa rapporter som upprättas av nationella administrativa inspektörer. De skall bedömas enligt samma regler som de som gäller för administrativa rapporter som upprättas av nationella administrativa inspektörer och ha samma värde som dessa rapporter.”

34 Artikel 8.1 i rådets förordning (Euratom, EG) nr 2185/96 av den 11 november 1996 om de kontroller och inspektioner på platsen som kommissionen utför för att skydda Europeiska gemenskapernas finansiella intressen mot bedrägerier och andra oegentligheter (EGT L 292, s. 2) har följande lydelse:

”1. Alla uppgifter som på något sätt lämnats eller erhållits enligt denna förordning skall vara sekretessbelagda och ges samma skydd som motsvarande uppgifter har enligt den nationella lagstiftningen i den medlemsstat som tagit emot uppgifterna och enligt de motsvarande bestämmelser som är tillämpliga på gemenskapens institutioner.”

35 I artikel 4 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, s. 43) föreskrivs följande:

”Undantag

1. Institutionerna skall vägra att ge tillgång till en handling om ett utlämnande skulle undergräva skyddet för

a) det allmänna samhällsintresset i fråga om

– allmän säkerhet,

– försvar och militära frågor,

– internationella förbindelser,

– gemenskapens eller en medlemsstats finansiella, monetära eller ekonomiska politik,

b) den enskildes privatliv och integritet, särskilt i enlighet med gemenskapslagstiftningen om skydd av personuppgifter.

2. Institutionerna skall vägra att ge tillgång till en handling om ett utlämnande skulle undergräva skyddet för

– en fysisk eller juridisk persons affärsintressen, inklusive immateriella rättigheter,

– rättsliga förfaranden och juridisk rådgivning,

– syftet med inspektioner, utredningar och revisioner,

om det inte föreligger ett övervägande allmänintresse av utlämnandet.”

Bakgrund till målet

A – Den omtvistade importen

36 Sökanden CAS SpA är ett italienskt bolag som till 95,1 procent ägs av bolaget Steinhauser GmbH (nedan kallat Steinhauser) med säte i Ravensburg (Tyskland). Sökandens verksamhet består huvudsakligen i förädling av importerade fruktjuicekoncentrat och sökanden ägnar sig även åt import av dessa varor till Italien. Affärsförbindelserna med de utländska leverantörerna handhas främst av Steinhauser.

37 Mellan den 5 april 1995 och den 20 november 1997 förde bolaget ut importerat äppel- och päronjuicekoncentrat, med Turkiet som deklarerat ursprungsland, på gemenskapsmarknaden för fri omsättning. Importen till gemenskapen av detta slags varor gjordes med användning av varucertifikat A.TR.1 och varorna befriades således från importtullar enligt associeringsavtalet och tilläggsprotokollet.

38 I enlighet med artikel 29 i beslut nr 1/95 genomförde tullmyndigheten i Ravenna (Italien) en granskning i efterhand av handlingarna för att kontrollera äktheten av det varucertifikat A.TR.1 D 141591 som sökanden företett vid en av de importtransaktioner som ägt rum mellan den 5 april 1995 och den 20 november 1997. I enlighet med de bestämmelser som reglerar dessa frågor sändes begäran om kontroll av nämnda varucertifikats äkthet till de turkiska myndigheterna.

39 Genom skrivelse av den 15 maj 1998 underrättade de turkiska myndigheterna tullmyndigheterna i Ravenna om att kontrollen hade visat att det aktuella varucertifikatet inte var äkta, eftersom det inte hade utfärdats av de turkiska tullmyndigheterna. De meddelade vidare att ytterligare kontroller skulle komma att utföras.

40 De italienska myndigheterna genomförde följaktligen en granskning i efterhand av de 103 varucertifikat A.TR.1 som sökanden företett i samband med olika importtransaktioner.

41 Genom skrivelse av den 10 juli 1998 underrättade Republiken Turkiets ständiga representation vid Europeiska unionen (nedan kallad Turkiets ständiga representation) kommissionen om att 22 varucertifikat A.TR.1 rörande export från det turkiska bolaget Akman till Italien, som sökanden ingett och som angavs i bilagan till nämnda skrivelse var falska (”false”). Kommissionen vidarebefordrade denna skrivelse till de italienska tullmyndigheterna genom skrivelse av den 20 juli 1998.

42 Mellan den 12 och den 15 oktober 1998 liksom den 30 november och den 2 december 1998 genomförde kommissionens enhet för samordning av bedrägeribekämpning (UCLAF, som föregick OLAF) inspektioner i Turkiet.

43 Genom skrivelse av den 8 mars 1999 underrättade Turkiets ständiga representation tullmyndigheterna i Ravenna om att 32 varucertifikat AT.R.1 som sökanden ingett (nedan kallade de omtvistade varucertifikaten), däribland 18 varucertifikat som angetts i bilagan till skrivelsen av den 10 juli 1998, varken hade utfärdats eller godkänts av de turkiska myndigheterna. Nämnda varucertifikat anges i bilagan till skrivelsen.

44 De italienska tullmyndigheterna ansåg att det framgick av skriftväxlingen mellan dessa myndigheter själva, kommissionen, UCLAF och de turkiska myndigheterna att de sistnämnda var av den uppfattningen att 48 varucertifikat A.TR.1, däribland de omtvistade varucertifikaten, avseende export till Italien som sökanden genomfört via det turkiska bolaget Akman, var antingen falska eller oriktiga.

45 De 32 omtvistade varucertifikaten (vilka motsvarade tullavgifter med ett sammanlagt belopp på 3 296 190 371 ITL (italienska lire), det vill säga 1 702 340,25 euro) hade bedömts vara falska, eftersom de varken hade utfärdats eller godkänts av de turkiska tullkontoren. De övriga 16 varucertifikaten (vilka motsvarade tullavgifter med ett sammanlagt belopp på 1 904 763 758 ITL, det vill säga 983 728,38 euro), hade däremot ansetts ogiltiga, trots att de utfärdats av de turkiska tullmyndigheterna, eftersom de berörda varorna inte hade ursprung i Turkiet.

46 Eftersom samtliga 48 varucertifikat hade bedömts vara antingen falska eller ogiltiga kunde de varor som omfattades av dessa certifikat inte medges sådan förmånsbehandling som tillämpades beträffande import av turkiska jordbruksprodukter.

47 Den italienska tullförvaltningen krävde följaktligen att sökanden skulle betala tull med ett sammanlagt belopp på 5 200 954 129 ITL, det vill säga 2 686 068,63 euro.

B – Brottmålsförfarandet och det administrativa förfarandet vid de italienska myndigheterna och gemenskapsmyndigheterna

48 Genom skrivelse av den 28 mars 2000 till tullmyndigheten i Ravenna ansökte sökanden, med åberopande av artiklarna 220.2 b, 236 och 239 i tullkodexen, om att bokföring inte skulle ske i efterhand och att de krävda importtullarna skulle återbetalas. Till stöd för denna ansökan anförde sökanden att denne handlat i god tro, att de behöriga myndigheterna begått misstag som sökanden rimligen inte kunde ha upptäckt samt att de åsidosatt sina skyldigheter.

49 Genom skrivelse av den 15 maj 2000 informerade de italienska tullmyndigheterna åklagarmyndigheten i Ravenna om de faktiska omständigheterna rörande de importtransaktioner som sökanden genomfört med användning av de förfalskade varucertifikaten. När åklagarmyndigheten i Ravenna fått kännedom om dessa omständigheter inledde den en förundersökning.

50 Genom dom av den 20 december 2000 ogillade Tribunale civile e penale (domstol för tvistemål och brottmål) i Ravenna åtalet mot företrädaren för sökanden, B. Steinhauser, med motiveringen att det inte bevisats att han gjort sig skyldig till de gärningar som han anklagats för.

51 Genom skrivelse av den 30 november 2001, som kom kommissionen till handa den 12 december 2001, begärde Republiken Italien att kommissionen skulle avgöra huruvida det fanns skäl att enligt artikel 220.2 b i tullkodexen avstå från att i efterhand bokföra de importtullar som avkrävts sökanden eller att bevilja återbetalning av dem enligt artikel 239 i tullkodexen.

52 Sökanden uppgav i enlighet med artiklarna 871 och 905 i tillämpningsförordningen för tullkodexen att den hade kunnat ta del av de handlingar i ärendet som de italienska myndigheterna tillställt kommissionen. Sökanden meddelade även sin ståndpunkt och framförde synpunkter, vilka vidarebefordrades till kommissionen i en bilaga till de italienska myndigheternas skrivelse av den 30 november 2001.

53 Kommissionen anmodade genom skrivelse av den 3 juni 2002 de italienska myndigheterna att inkomma med vissa kompletterande upplysningar. De italienska myndigheterna efterkom denna begäran genom skrivelse av den 7 juni 2002.

54 Genom skrivelse av den 25 juli 2002 underrättade kommissionen sökanden om att den inte avsåg att bifalla dennes ansökan. Innan den fattade ett slutligt beslut uppmanade kommissionen likväl sökanden att inkomma med eventuella synpunkter och att ta del av icke sekretessbelagda handlingar.

55 Företrädare för sökanden tog den 6 augusti 2002 del av den administrativa ärendeakten i kommissionens lokaler. De bekräftade även skriftligen att de tagit del av de handlingar som nämndes i bilagan till detta intyg.

56 Sökanden ingav ett yttrande till kommissionen genom skrivelse av den 15 augusti 2002. Sökanden uppgav därvid bland annat att den vidhöll sin ståndpunkt att de behöriga tullmyndigheterna aktivt begått misstag som sökanden rimligen inte kunde ha upptäckt. Dessa misstag kunde enligt sökanden även likställas med ett sådant åsidosättande som kan ge upphov till en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen.

57 Den 18 oktober 2002 antog kommissionen beslut REC 10/01 (nedan kallat det angripna beslutet), vilket delgavs sökanden den 21 november 2002.

58 Kommissionen slog inledningsvis fast att det fanns skäl att bokföra de importtullar som ansökan avsåg.

59 Därefter slog kommissionen emellertid fast att det fanns skäl att bevilja ansökan om återbetalning av de importtullar som var hänförliga till de 16 ogiltiga varucertifikaten, eftersom sökanden vad dem beträffar befann sig i en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen.

60 Vad gäller de 32 omtvistade varucertifikaten slog kommissionen däremot fast att de omständigheter som sökanden åberopat inte kunde ge upphov till en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen. Kommissionen slog följaktligen i artikel 2 i det angripna beslutet fast att det saknades skäl att återbetala den tull som var hänförlig till dessa certifikat och som uppgick till ett belopp på 1 702 340,25 euro.

61 Genom skrivelse av den 20 juni 2003 ingav sökanden till kommissionen en ansökan om att få tillgång till andra handlingar i ärendet. Kommissionen biföll denna ansökan genom skrivelse av den 10 juli 2003. Sökanden har emellertid inte tagit del av handlingarna på nytt.

C – Varucertifikat D 437214

62 Sökanden uppgav för kommissionen i skrivelse av den 17 december 2002 att de turkiska myndigheterna inte hade funnit att varucertifikat A.TR.1 D 437214, vilket var ett av de omtvistade varucertifikaten, var falskt utan att det endast var ogiltigt. Kommissionen vidarebefordrade denna skrivelse till de italienska tullmyndigheterna den 6 januari 2003.

63 Genom skrivelse av den 24 januari 2003 uppgav de italienska tullmyndigheterna, med hänvisning till de turkiska tullmyndigheternas skrivelse av den 8 mars 1999 och till en skrivelse av UCLAF av den 6 maj 1999, att nämnda varucertifikat var falskt.

64 Kommissionen anmodade genom skrivelse av den 4 mars 2003 de italienska tullmyndigheterna att underrätta sökanden om resultatet av utredningen angående varucertifikat A.TR.1 D 437214. Den italienska tullförvaltningen bekräftade genom skrivelse av den 18 mars 2003 ställd till sökanden att detta varucertifikat var falskt, eftersom det inte var utfärdat av de turkiska myndigheterna.

Förfarande och parternas yrkanden

65 Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 29 januari 2003.

66 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten att inleda det muntliga förfarandet. Såsom en processledningsåtgärd anmodade förstainstansrätten parterna att inkomma med vissa handlingar och svara på förstainstansrättens skriftliga frågor. Parterna efterkom dessa förelägganden.

67 Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 15 november 2005.

68 Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogiltigförklara artikel 2 i det angripna beslutet, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

69 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogilla talan, och

– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

70 Till stöd för sina yrkanden har sökanden anfört tre grunder vilka avser för det första ett åsidosättande av rätten till försvar, för det andra ett åsidosättande av artikel 239 i tullkodexen och, för det tredje, ett åsidosättande av artikel 220.2 b i tullkodexen.

A – Den första grunden avseende ett åsidosättande av rätten till försvar

1. Parternas argument

71 Sökanden har gjort gällande att dess rätt till försvar har åsidosatts under det administrativa förfarandet. Sökanden har härvid i huvudsak anfört att den visserligen har haft tillgång till den akt som innehåller de handlingar på vilka kommissionen grundade det angripna beslutet men att den inte har haft tillgång till sådana handlingar som har varit av avgörande betydelse för kommissionens helhetsbedömning av situationen. Enligt sökanden visade det sig dessutom att vissa av de handlingar som den fått tillgång till var ofullständiga. Sökandens undersökning av ärendeakten har slutligen inte gjort det möjligt för den att särskilja de handlingar som kommissionen hade ansett vara sekretessbelagda från dem som inte var det och inte heller att urskilja de kriterier som tillämpats i detta avseende.

72 Sökanden har härvidlag gjort gällande att den inte fått tillgång till följande handlingar i akten: 1) de fullständiga protokollen från UCLAF:s inspektioner i Turkiet, 2) den samlade skriftväxlingen mellan UCLAF och kommissionen respektive Turkiets ständiga representation och de behöriga myndigheterna i Turkiet, 3) den samlade skriftväxlingen mellan kommissionen och/eller UCLAF och de nationella tullmyndigheterna, i synnerhet de italienska tullmyndigheterna, och 4) protokollen från tullsamarbetskommitténs sammanträden rörande de varucertifikat A.TR.1 som i samband med exporten av fruktjuicekoncentrat och andra varor med ursprung i Turkiet ansetts oriktiga eller falska.

73 Sökanden har vidare uppgett i sin replik att den inte har kunnat erhålla upplysningar angående UCLAFS:s inspektion i Turkiet i oktober 1998 till vilken kommissionen hänvisade i skäl 32 i det angripna beslutet. Enligt sökanden framgår det endast av ärendeakten att ett möte mellan UCLAF och Turkiets ständiga representation ägde rum den 13 och den 14 oktober 1998, eftersom detta möte omnämns i en skrivelse från UCLAF av den 21 oktober 1998. Sökanden har hävdat att den inte heller fått kännedom om de skrivelser av den 1 och den 9 december 1998 som UCLAF sänt till Turkiets ständiga representation och som kommissionen omnämnt i sitt svaromål.

74 Sökanden har gjort gällande att de handlingar som den har hänvisat till inte har blott ett eventuellt, utan ett direkt och mycket nära, samband med frågan huruvida de omtvistade varucertifikaten verkligen är falska eller endast oriktiga.

75 Sökanden har vidare bestritt riktigheten av kommissionens påstående att den omständigheten att sökandens företrädare skriftligen intygat att han fått kännedom om alla handlingar i ärendet bekräftar att sökanden verkligen har haft tillgång till samtliga handlingar. Sökanden har härvidlag framhållit att detta intyg utgörs av ett standardformulär och att den part som tar del av handlingar inte kan anse sig ha fått full tillgång till handlingarna om parten inte har fått kännedom om samtliga handlingar i ärendet. Sökanden har sålunda anfört att den fick kännedom om nämnda intyg, som omfattade förteckningen över handlingar i ärende REC 10/01 och som var en bilaga till kommissionens svaromål, först när den tog del av nämnda bilaga.

76 Sökanden har även gjort gällande att vissa av de handlingar som den fått tillgång till var ofullständiga och att den följaktligen inte har fått tillgång till samtliga handlingar som fogats till nämnda intyg. Sökanden har härvidlag tillbakavisat kommissionens påstående att den kunde ha tagit del av samtliga UCLAF:s rapporter om inspektionen i Turkiet och har hävdat att den har kunnat ta del av endast de handlingar, bestående av två eller tre sidor, som rör undersökningsrapporterna av den 9 och den 23 december 1998.

77 Sökanden har i repliken bestritt riktigheten av kommissionens påstående att sökanden i vart fall inte hade rätt att få tillgång till vissa handlingar, däribland UCLAF:s rapporter, eftersom de är sekretessbelagda. Sökanden har gjort gällande att dessa rapporter inte är sekretessbelagda. Kommissionen har för övrigt inte bevisat att så är fallet. Dessutom har tillgång getts till liknande rapporter i liknande ärenden som varit föremål för behandling vid förstainstansrätten.

78 Att rapporterna från utredningarna inte är sekretessbelagda framgår av bestämmelserna i förordning nr 1073/1999. Enligt sökanden följer det av artikel 9.2 i nämnda förordning att sådana rapporter skall utgöra tillåten bevisning i administrativa eller rättsliga förfaranden i den medlemsstat där det visar sig nödvändigt att använda dem, på samma sätt och på samma villkor som administrativa rapporter som upprättas av nationella administrativa inspektörer. Detta borde a fortiori även gälla beträffande förfaranden vid gemenskapsdomstolen.

79 Slutligen har sökanden hävdat att den genom skrivelse av den 20 juni 2003 ingett en förnyad ansökan om att få tillgång till handlingar enligt artikel 255 EG efter det att den väckt förevarande talan. Efter kommissionens skriftliga svar av den 10 juli 2003 tog sökanden emellertid inte del av akten, eftersom kommissionen uppgav att denna ansökan endast avsåg handlingar som sökanden redan hade tagit del av, däribland handlingarna rörande UCLAF:s undersökningsrapporter.

80 Kommissionen har i huvudsak tillbakavisat sökandens argument.

81 Kommissionen har inledningsvis gjort gällande att det angripna beslutet är grundat uteslutande på uppgifter som sökanden har kunnat få tillgång till och som återfanns redan i den skrivelse av den 25 juli 2002 där kommissionen redogjorde för sitt preliminära ställningstagande. Kommissionen har dessutom gjort gällande att sökanden den 6 augusti 2002 fick tillgång till den ärendeakt som legat till grund för antagandet av det angripna beslutet och att sökanden, genom intyget, uttryckligen har medgett att den har haft tillgång till samtliga handlingar som har ett direkt eller indirekt samband med ärendet. Kommissionen har hävdat att till de handlingar som sökanden fått tillgång till hör UCLAF:s rapporter, den rikhaltiga skriftväxlingen mellan UCLAF och olika turkiska myndigheter liksom skriftväxlingen mellan kommissionen och/eller UCLAF och de nationella tullmyndigheterna.

82 Kommissionen har i dupliken tillbakavisat sökandens påstående att den akt till vilken sökanden fick tillgång den 6 augusti 2002 inte innehöll UCLAF:s rapporter, utan endast handlingar som rörde dessa rapporter. De aktuella handlingarna utgör enligt kommissionen verkligen de kortfattade originalhandlingar som UCLAF upprättat den 9 december 1998 (nr 8279) respektive den 23 december 1998 (nr 8673) och är inte endast sammanfattningar.

83 Kommissionen har vidare erinrat om att den inte är skyldig att på eget initiativ ge tillgång till samtliga kontextuella handlingar som endast eventuellt har ett samband med det ärende som kommissionen handlägger. Det åligger tvärtom den berörda personen att i förekommande fall ansöka om att få tillgång till dessa handlingar i enlighet med artikel 255 EG.

84 De handlingar som sökanden i förevarande fall inte har fått tillgång till är kontextuella handlingar. Kommissionen har betonat att den förnyade ansökan om att få tillgång till handlingar som sökanden ingav den 20 juni 2003, det vill säga efter det att det angripna beslutet antogs, och som bifölls genom skrivelse av den 10 juli 2003, inte kan ha några rättsverkningar. Sökanden vidtog nämligen inte några vidare åtgärder till följd av denna ansökan. Dessutom kan en ansökan som ingetts efter det att det administrativa förfarandet avslutades och samtidigt med att ett mål är anhängigt vid gemenskapsdomstolen a priori inte under några omständigheter innebära att de processuella rättigheterna åsidosattes under det administrativa förfarande som ägde rum innan denna ansökan ingavs.

85 Kommissionen har gjort gällande att de aktuella handlingarna i vart fall inte omfattas av rätten att få tillgång till handlingar, eftersom de är sekretessbelagda. I detta hänseende har kommissionen erinrat om att rätten att få tillgång till handlingar inte omfattar sekretessbelagda handlingar, såsom UCLAF:s eller OLAF:s rapporter, kommissionens skriftväxling med tredjestater och protokoll från möten i vilka tredjestater deltagit och inte heller skriftväxling mellan kommissionen och medlemsstaternas myndigheter.

86 Kommissionen har vidare ifrågasatt relevansen av sökandens tolkning av artikel 9.2 i förordning nr 1073/1999. Enligt kommissionen avser denna bestämmelse den slutliga rapport som UCLAF skall upprätta i enlighet med artikel 9.1 i nämnda förordning, medan artikel 8 i förordningen rör sekretess och skydd av uppgifter i de handlingar som OLAF upprättar.

2. Förstainstansrättens bedömning

87 Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att det, bland annat med hänsyn till det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen förfogar över när den fattar ett beslut med tillämpning av generalklausulen grundad på skälighet i artikel 239 i tullkodexen, är viktigt att rätten att yttra sig säkerställs i förfaranden om eftergift av importtullar (förstainstansrättens dom av den 10 maj 2001 i de förenade målen T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97–T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97─T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 och T‑147/99, Kaufring m.fl. mot kommissionen, REG 2001, s. II‑1337, kallat de förenade målen om de turkiska TV-apparaterna, punkt 152, och av den 27 februari 2003 i mål T‑329/00, Bonn Fleisch Ex- und Import mot kommissionen, REG 2003, s. II‑287, punkt 45).

88 Det skall emellertid även påpekas att principen om rätten till försvar på detta område enbart innebär att den berörda personen skall beredas tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt tillkännage sin ståndpunkt beträffande de omständigheter, inbegripet handlingar, som kommissionen har anfört mot honom för att motivera sitt beslut. Det krävs däremot inte att kommissionen på eget initiativ ger tillgång till samtliga handlingar som eventuellt har ett samband med det ärende som kommissionen handlägger med anledning av en ansökan om eftergift. Om den berörda personen anser att sådana handlingar är relevanta för att visa att det föreligger en särskild situation och/eller för att visa att personen i fråga inte kan tillskrivas klar försumlighet eller bedrägeri, ankommer det på denna att ansöka om att få tillgång till dessa handlingar i enlighet med de bestämmelser som antagits av institutionerna med stöd av artikel 255 EG (förstainstansrättens dom av den 11 juli 2002 i mål T‑205/99, Hyper mot kommissionen, REG 2002, s. II‑3141, punkt 63, och domen i det ovannämnda målet Bonn Fleisch Ex- und Import mot kommissionen, punkt 46).

89 Vad gäller det administrativa förfarandet vid eftergift av tull skall det dessutom erinras om att förstainstansrätten tydligt har angett att svaranden är skyldig att ge tillgång till samtliga administrativa icke-konfidentiella handlingar som rör det angripna beslutet endast om den berörda parten begär detta. Om någon sådan begäran inte har gjorts behöver kommissionen följaktligen inte på eget initiativ översända de handlingar som den innehar (förstainstansrättens dom av den 19 februari 1998, i mål T‑42/96, Eyckeler & Malt mot kommissionen, REG 1998, s. II‑401, punkt 81, och av den 17 september 1998 i mål T‑50/96, Primex Produkte Import-Export m.fl. mot kommissionen, REG 1998, s. II‑3773, punkt 64, samt domen i det ovannämnda målet Bonn Fleisch Ex- und Import mot kommissionen, punkt 46).

90 Det är mot bakgrund av dessa principer som grunden avseende åsidosättande av rätten till försvar skall prövas.

91 Förstainstansrätten konstaterar inledningsvis att sökanden i sin ansökan uttryckligen har medgett att den har haft tillgång till samtliga handlingar på vilka kommissionen grundade sitt beslut. Emellertid anser den sig inte ha haft tillgång till sådana handlingar som har varit av avgörande betydelse för kommissionens helhetsbedömning av situationen. Sökanden har i detta hänseende hävdat att de handlingar som den fått tillgång till var ofullständiga. Sökanden har sålunda uppgett att de inte har fått tillgång till UCLAF:s undersökningsrapporter av den 9 och den 23 december 1998 i deras helhet utan endast till ”rapporter som rör dessa rapporter”. Likaså har sökanden hävdat att den inte har kunnat ta del av protokollet från gemenskapsinspektionen som ägde rum i oktober 1998 och som omnämns i skäl 32 i det angripna beslutet, och inte heller av UCLAF:s skrivelser av den 1 och den 9 december 1998 som sänts till Turkiets ständiga representation och som kommissionen nämnde i sitt svaromål.

92 Det kan härvidlag konstateras att de handlingar som sökanden har hänvisat till inte uttryckligen omnämns i det angripna beslutet. Detta utesluter inte att vissa av dem kan ha legat till grund för detta beslut. Det kan emellertid inte anses att detta är fallet beträffande hela den omfattande skriftväxling till vilken sökanden har hänvisat. Åtminstone en del av dessa handlingar utgör således handlingar som endast har samband med de bakomliggande omständigheterna i ärendet.

93 Det kan i synnerhet inte anses att protokollen från tullsamarbetskommitténs sammanträden, rörande de varucertifikat A.TR.1 som i samband med exporten av fruktjuicekoncentrat och andra varor med ursprung i Turkiet ansetts falska eller oriktiga, har legat till grund för det angripna beslutet, vilket inte heller antyds på något sätt i nämnda beslut. Denna bedömning gäller även ett utlåtande från tullmyndigheterna i Ravenna av den 12 juni 1998 som kommissionen omnämnt i sitt svaromål och som sökanden enligt uppgift inte har haft tillgång till.

94 Att handlingar som inte har legat till grund för det angripna beslutet eventuellt inte har delgetts saknar under alla omständigheter betydelse, eftersom sådana handlingar hur som helst inte kan ha någon inverkan på det angripna beslutet. Förevarande grund saknar följaktligen verkan och skall lämnas utan avseende i den mån som den avser underlåtenheten att ge tillgång till sådana handlingar.

95 Denna bedömning gäller emellertid inte underlåtenheten att ge tillgång till sådana handlingar som legat till grund för kommissionens beslut.

96 Det skall vid prövningen av dessa handlingar erinras om att kommissionen genom skrivelse av den 25 juli 2002 underrättade sökanden om sitt preliminära ställningstagande att villkoren för att bevilja eftergift av tull inte var uppfyllda. Det är således utrett att sökanden genom kommissionens skrivelse bereddes tillfälle att innan det angripna beslutet antogs göra en bedömning och tillkännage sin ståndpunkt beträffande de omständigheter som enligt kommissionen motiverade ett avslag på ansökan om eftergift.

97 Sökanden har för övrigt inte bestritt detta förhållande men har gjort gällande att principen om rätten till försvar har åsidosatts därför att sökanden inte har getts tillgång till vissa av de handlingar på vilka kommissionen grundat sitt beslut, eller åtminstone därför att dessa handlingar var ofullständiga.

98 Det skall emellertid konstateras att sökandens företrädare till följd av kommissionens skrivelse av den 25 juli 2002 tog del av de handlingar som rörde det angripna beslutet i kommissionens lokaler den 6 augusti 2002. Sökandens företrädare undertecknade vid detta tillfälle ett intyg i vilket han uttryckligen bekräftade att han haft tillgång till samtliga handlingar som har ett direkt och indirekt samband med det omtvistade ärendet. En förteckning över alla de handlingar som nämnde företrädare haft tillgång till bifogades dessutom detta intyg.

99 I denna förteckning omnämns UCLAF:s inspektionsrapporter av den 9 och den 23 december 1998 vilka har nummer 8279 respektive nummer 8673. Som svar på en skriftlig fråga från förstainstansrätten har kommissionen ingett två rapporter med samma nummer. Vid förhandlingen upplyste kommissionen förstainstansrätten om att dessa rapporter verkligen var de kortfattade fullständiga rapporterna av den 9 december 1998, rörande den inspektion som ägt rum den 12–15 oktober 1998 (nr 8279), respektive den 23 december 1998, rörande den utredning som ägt rum den 30 november–2 december 1998 (nr 8673), och att någon annan rapport rörande UCLAF:s två inspektioner inte hade upprättats. Förstainstansrätten anser att överensstämmelsen mellan de nummer som anges på rapportens första sida och de nummer som angetts i förteckningen som utgör bilaga till det intyg som sökandens företrädare undertecknat den 6 augusti 2002 visar att sökanden, till skillnad från vad den har hävdat, har fått tillgång till UCLAF:s inspektionsrapporter. Vad gäller sökandens ansökan om att få tillgång till protokollet från gemenskapsinspektionen i oktober 1998, är det tillräckligt att konstatera att något sådant protokoll inte existerar. Såsom kommissionen klargjorde vid förhandlingen är nämligen rapport nr 8279 den enda rapport som upprättades avseende inspektionen den 12–15 oktober 1998. Det förekommer heller inte någon hänvisning till en dylik rapport i det angripna beslutet.

100 Vad vidare gäller UCLAF:s skrivelser av den 1 respektive den 9 december 1998 som sökanden åberopat, skall det för det första konstateras att det i förteckningen av den 6 augusti 2002 över de handlingar som sökanden fått tillgång till hänvisas till UCLAF:s skrivelse nr 8281 av den 9 december 1998 som sänts till Turkiets ständiga representation. Sökanden har således fått tillgång till denna handling. Med avseende på skrivelsen av den 1 december 1998 har kommissionen som svar på en skriftlig fråga från förstainstansrätten för det andra uppgett att den inte existerar och att hänvisningen i kommissionens svaromål till en skrivelse av UCLAF av den 1 december 1998 skett av misstag. Denna uppgift bekräftas genom förteckningen av den 6 augusti 2002 i vilken det beträffande den 1 december 1998 endast omnämns en skrivelse från det turkiska justitieministeriet till UCLAF.

101 Vad gäller den skriftväxling som ägt rum mellan kommissionen och UCLAF respektive de turkiska myndigheterna och medlemsstaternas tullmyndigheter finns det inte anledning att anta att kommissionen grundade det angripna beslutet på andra handlingar än dem som sökanden fick tillgång till den 6 augusti 2002.

102 Sökanden har inte ingett någon ansökan om att få tillgång till andra handlingar i ärendet under det administrativa förfarandet. Vad gäller den ansökan som sökanden ingav efter det att det angripna beslutet antogs och efter det att förevarande talan väcktes skall det konstateras att den inte är relevant för bedömningen av huruvida sökandens rätt till försvar eventuellt har åsidosatts under det administrativa förfarandet och påverkar inte lagenligheten av nämnda beslut. Det skall i vart fall konstateras att kommissionen genom skrivelse av den 10 juli 2003 underrättade sökanden om att denne kunde få tillgång till de aktuella handlingarna i enlighet med den ansökan som ingetts med stöd av artikel 255 EG. Sökanden vidtog emellertid inte några åtgärder med anledning av denna uppmaning.

103 Talan skall följaktligen inte bifallas på den första grunden.

B – Den andra grunden avseende ett åsidosättande av artikel 239 i tullkodexen

104 Förevarande grund sönderfaller i fyra delgrunder. Den första delgrunden rör den oriktiga klassificeringen av varucertifikat A.TR.1 D 437214. Den andra och den tredje delgrunden rör de allvarliga åsidosättanden som sökanden tillskriver de turkiska myndigheterna och kommissionen. Den fjärde delgrunden rör slutligen avsaknaden av uppenbar vårdslöshet hos sökanden och bedömningen av affärsriskerna.

1. Varucertifikat A.TR.1 D 437214

a) Parternas argument

105 Sökanden har gjort gällande att kommissionen gjorde fel i den omtvistade delen av det angripna beslutet i det att den hänförde varucertifikat A.TR.1 D 437214 till de varucertifikat som klassificerats som oäkta. Enligt sökanden framgår det av handlingarna i ärendet att detta varucertifikat endast borde ha ansetts vara ogiltigt och att de importtullar som sammanhänger därmed borde ha återbetalats. Ett flertal handlingar i ärendet visar att de turkiska myndigheterna inte har klassificerat varucertifikat D 437214 som oäkta. Enligt sökanden hade den upplyst kommissionen om detta misstag genom skrivelse av den 17 december 2002.

106 Sökanden har för det första gjort gällande att endast skrivelsen från den turkiska tullförvaltningen (Prime Minister, Undersecretariate for Customs) av den 8 mars 1999 som sänts till den italienska tullförvaltningen skulle kunna utgöra stöd för att nämnda varucertifikat är oäkta. Emellertid specificeras inte däri huruvida nämnda varucertifikat är oriktigt eller oäkta utan det anges endast att ”det inte har utfärdats eller påtecknats attesterats av det [turkiska] tullkontoret” (was not issued and endorsed by our customs office).

107 För det andra har sökanden gjort gällande att uppgifterna i denna skrivelse dock hade vederlagts av de turkiska myndigheterna, i synnerhet genom skrivelsen från Turkiets ständiga representation av den 22 april 1999 i vilken det klart angavs att det aktuella varucertifikatet ”inte var riktigt och inte hade utfärdats enligt gällande föreskrifter” ([was] not correct and [was] not issued according to the rules), det vill säga inte hade utfärdats på ett korrekt sätt.

108 Sökanden har påpekat i repliken att det är klart att orden ”not correct” betyder att det aktuella varucertifikatet var oriktigt. Tillägget ”not issued according to the rules” kan bara tolkas på ett sätt, nämligen att den turkiska tullmyndigheten har upprättat och utfärdat nämnda varucertifikat i strid med reglerna för varors ursprung i Turkiet. Denna uppfattning stöds av meningen ”det ansågs att dessa handlingar utfärdats inom ramen för ett transiteringsförfarande” (it has been understood that these documents had been issued for transit trade), som förekom i nämnda skrivelse. Den turkiska tullmyndigheten har således enligt sökanden medgett att den även hade utfärdat varucertifikat för varor som hänförts till ett transiteringsförfarande, det vill säga för äppeljuicekoncentrat med ursprung i Iran som inte hade bearbetats enligt förfarandet för aktiv förädling i Turkiet.

109 För det tredje har sökanden understrukit att två andra varucertifikat, nämligen varucertifikat C 982920 och C 982938, omnämns samtidigt med varucertifikat ATR.1 D 437214 i skrivelsen av den 22 april 1999 från Turkiets ständiga representation. Turkiets ständiga representation hade ansett att dessa varucertifikat ”inte [var] korrekta och inte hade utfärdats enligt gällande föreskrifter” ([were] not correct and [were] not issued according to the rules), men hade därvid inte gjort någon åtskillnad mellan dem. Sökanden hade ansökt om återbetalning av den importtull som var hänförlig till dessa båda varucertifikat. De italienska tullmyndigheterna hade funnit att de var ogiltiga och de hade hänförts till de varucertifikat i fråga om vilka återbetalning av importtullar hade beviljats i det angripna beslutet. Enligt sökanden finns det följaktligen inte skäl att göra någon annan rättslig eller faktisk bedömning av varucertifikat D 437214 än av varucertifikat C 982920 och C 982938. Till skillnad från vad kommissionen har hävdat innehöll skrivelsen av den 22 april 1999 inte någon uttrycklig rättelse av skrivelsen av den 8 mars 1999, eftersom det där inte uttryckligen hänvisas till den sistnämnda skrivelsen utan endast till tidigare skrivelser.

110 Sökanden har för det fjärde gjort gällande att riktigheten av dess ståndpunkt även bekräftas genom en skrivelse av den 10 augusti 1999 från Turkiets ständiga representation. På sidan 3, punkt X i nämnda skrivelse bekräftas på nytt att de varucertifikat som omnämns i skrivelsen av den 22 april 1999, däribland varucertifikat D 437214, har utfärdats inom ramen för ett transiteringsförfarande avseende äppeljuice som inte hade ursprung i Turkiet. Det anges inte i denna skrivelse att de omnämnda varucertifikaten var oäkta eller falska. Samma bedömning görs i skrivelsen av den 9 december 1998 från UCLAF till Turkiets ständiga representation, eftersom det där anges att varucertifikat A.TR.1 D 437214 var ”felaktigt” (not correct).

111 Slutligen har sökanden i sin replik tillbakavisat kommissionens uppfattning att skrivelsen från den italienska tullförvaltningen av den 24 mars 2003 bekräftar att det aktuella varucertifikatet är oäkta. Enligt sökanden hänvisade de italienska myndigheterna i denna skrivelse endast till den turkiska tullförvaltningens skrivelse av den 8 mars 1999 men uttalade sig inte över den likaså bifogade skrivelsen av den 22 april 1999 från Turkiets ständiga representation. En skrivelse av den 18 maj 1999 från det italienska finansministeriet, som utgör en bilaga till ärendeakten, rör dessutom sannolikt skrivelsen av den 22 april 1999 från Turkiets ständiga representation liksom varucertifikat D 437214, och det anges att det rörde sig om ett oriktigt varucertifikat. De italienska tullmyndigheterna hade till och med sänt en ytterligare begäran om förtydliganden till den turkiska tullförvaltningen angående klassificeringen av varucertifikat D 437214. Denna begäran har hittills inte besvarats.

112 Kommissionen har inledningsvis understrukit att det i enlighet med de bestämmelser som enligt associeringsavtalet är tillämpliga i förevarande fall är de turkiska myndigheterna som är behöriga att fastställa huruvida de turkiska varucertifikaten är äkta eller ej. Kommissionen har härvidlag erinrat om att förstainstansrätten i domen i det ovannämnda målet Bonn Fleisch Ex- und Import mot kommissionen (punkt 77) slog fast att kommissionen kunde godta de spanska myndigheternas utlåtanden angående dellicensers äkthet och att den inte var skyldig att vidta någon ytterligare utredning. Om kommissionen kan hysa tilltro till utlåtanden från myndigheterna i medlemsstaterna angående äktheten av sådana handlingar, gäller enligt kommissionen detsamma a fortiori när det rör sig om myndigheter i en tredjestat, som inte är bunden av EG‑fördraget och som inte omfattas av kommissionens befogenheter på området.

113 Kommissionen har vidare bestritt riktigheten av sökandens tolkning av de omnämnda skrivelserna och har därvid gjort gällande att det inte kan anses att den har begått något fel, eftersom de turkiska myndigheterna har ansett att det aktuella varucertifikatet är falskt.

114 Kommissionen har nämligen gjort gällande att skrivelsen av den 8 mars 1999 från den turkiska tullförvaltningen skall tolkas så att det aktuella varucertifikatet hade ansetts vara falskt därför att det inte hade utfärdats av de turkiska tullmyndigheterna. Enligt kommissionen har de turkiska myndigheterna inte vid något tillfälle eller i någon skrivelse ändrat bedömningen av den 8 mars 1999 att det aktuella varucertifikatet inte hade utfärdats av deras avdelningar.

115 Kommissionen har för det första hävdat att Turkiets ständiga representation i sin skrivelse av den 22 april 1999 inte ändrade den tidigare bedömningen att varucertifikatet var falskt utan endast konstaterade att det inte var riktigt och inte hade utfärdats enligt gällande föreskrifter.

116 Att nämnda varucertifikat var förfalskat har för det andra bekräftats av UCLAF i skrivelse av den 6 maj 1999 och av den italienska centrala tullförvaltningen i skrivelse av den 18 maj 1999. De italienska tullmyndigheterna hänvisade i sin skrivelse av den 24 januari 2003 till kommissionen till dessa båda skrivelser. Sökanden har underrättats om dessa konstateranden genom skrivelse av den 18 mars 2003.

117 För det tredje bekräftade de italienska tullmyndigheterna för kommissionen genom skrivelser av den 7 juni 2002 och den 10 september 2003 likaledes att den turkiska tullförvaltningen hade funnit att varucertifikatet var förfalskat.

118 Kommissionen har för det fjärde anfört att den turkiska tullförvaltningen genom skrivelse av den 22 augusti 2003 till den italienska tullförvaltningen på nytt bekräftade sitt ställningstagande av den 8 mars 1999 och uppgav att nämnda varucertifikat var förfalskat. Den turkiska tullförvaltningen preciserade dessutom att den granskare vid den turkiska tullförvaltningen som var behörig på området hade gjort en förnyad granskning av ärendet och kommit till slutsatsen att nämnda varucertifikat var förfalskat.

119 Kommissionen har slutligen betonat att sökandens påstående att den turkiska tullförvaltningen även har utfärdat varucertifikat för transithandel saknar betydelse. Enligt kommissionen har sökanden därmed avsett felaktiga varucertifikat som inte behandlas i förevarande förfarande. De felaktiga varucertifikat som sökanden hänvisat till hade vidare inte utfärdats av de turkiska myndigheterna i syfte att användas vid transithandel utan dessa varucertifikat rörde tvärtom varor som härrörde från transithandel.

b) Förstainstansrättens bedömning

120 Det framgår av fast rättspraxis att fastställandet av varors ursprung grundas på en befogenhetsfördelning mellan myndigheterna i exportstaten och myndigheterna i importstaten, på så sätt att ursprunget fastställs av myndigheterna i exportstaten, medan kontrollen av hur detta system fungerar säkerställs genom ett samarbete mellan berörda myndigheter. Detta system motiveras av den omständigheten att myndigheterna i exportstaten har de bästa möjligheterna att direkt kontrollera de omständigheter som utgör villkor för ursprunget (domstolens dom av den 14 maj 1996 i de förenade målen C‑153/94 och C‑204/94, Faroe Seafood m.fl., REG 1996, s. I‑2465, punkt 19).

121 Den föreskrivna mekanismen kan endast fungera om tullförvaltningen i importstaten godtar de bedömningar som myndigheterna i exportstaten lagenligen har gjort (domen i de ovannämnda förenade målen Faroe Seafood m.fl.). Det är nödvändigt att tullmyndigheterna i medlemsstaterna godtar dessa beslut för att gemenskapen i sin tur skall kunna begära att myndigheterna i de stater som är parter i frihandelsavtalen skall följa de beslut som fattas av medlemsstaternas tullmyndigheter avseende de varors ursprung som exporteras från gemenskapen till dessa stater (domstolens dom av den 12 juli 1984 i mål 218/83, Les Rapides Savoyards, REG 1984, s. 3105, punkt 27).

122 För att i förevarande fall avgöra huruvida kommissionen med rätta slog fast att varucertifikat D 437214 är förfalskat, är det nödvändigt att granska skriftväxlingen mellan kommissionen, de italienska tullmyndigheterna och de behöriga turkiska myndigheterna. Det skall härvidlag påpekas att kommissionen, när det gäller den del av det angripna beslutet som rör de förfalskade varucertifikaten, huvudsakligen grundade sig på skrivelsen av den 8 mars 1999 från de turkiska myndigheterna till tullmyndigheten i Ravenna.

123 En förteckning över de 32 varucertifikat, däribland varucertifikat D 437214, som de turkiska myndigheterna hade ansett vara förfalskade utgör bilaga till denna skrivelse. Det skall i detta avseende konstateras att den formulering som de turkiska myndigheternas använt i denna skrivelse, det vill säga ”de varucertifikat som anges i bilagan är inte riktiga och har inte utfärdats eller påtecknats av vårt tullkontor” (the certificates that have been listed in annex are not correct and were not issued and endorsed by our customs office), klart visar att de hade funnit att de angivna varucertifikaten var förfalskade.

124 Det skall emellertid konstateras att en jämförelse mellan innehållet i skrivelsen av den 8 mars 1999 och innehållet i senare skrivelser från de turkiska myndigheterna ger upphov till oklarheter i fråga om hur varucertifikat D 437214 skall bedömas. I skrivelsen av den 22 april 1999 från Turkiets ständiga representation till UCLAF, som är avfattad på engelska, hänvisas till sex varucertifikat, däribland det som här är aktuellt, och bedömningen gjordes att de ”inte var riktiga och inte hade utfärdats enligt gällande föreskrifter” (not correct and … not issued according to the rules). Enligt nämnda skrivelse hade dessa sex varucertifikat utfärdats för transithandel.

125 Skillnaden mellan de slutsatser som det redogjorts för i skrivelsen av den 8 mars 1999 och dem som det redogjorts för i skrivelsen av den 22 april 1999 följer således av tolkningen av uttrycket ”not correct … and not issued according to the rules”. Även om formuleringen ”not correct” som användes i UCLAF:s skrivelser av den 9 december 1998 inte är avgörande för frågan huruvida det eventuellt föreligger en förfalskning hade detta uttryckssätt inte desto mindre kunnat tolkas så att de aktuella varucertifikaten inte var förfalskade.

126 Med hänsyn till föreliggande oklarheter kunde det inte med säkerhet avgöras huruvida varucertifikat D 437214 var förfalskat eller endast oriktigt mot bakgrund av de uppgifter som kommissionen förfogade över innan den antog det angripna beslutet. De argument som kommissionen har framfört på grundval av de italienska myndigheternas skrivelser av den 24 januari 2003 och av den 7 juni 2002 föranleder inte någon annan bedömning.

127 I skrivelsen av den 24 januari 2003 hänvisas till två skrivelser, nämligen en skrivelse av den 6 maj 1999 från UCLAF och en skrivelse av den 18 maj 1999 från den centrala tullförvaltningen i Rom. De två sistnämnda skrivelserna grundas på uppgifter i de turkiska myndigheternas skrivelse av den 22 april 1999. Skrivelsen av den 7 juni 2002 innehåller endast en uppräkning av de varucertifikat som ansetts förfalskade och den grundar sig därvid på de turkiska myndigheternas skrivelse av den 8 mars 1999. Några nya uppgifter tillförs inte. Sökanden påpekade för kommissionen genom skrivelse av den 12 november 2001 att det framgick av skrivelsen av den 22 april 1999 från Turkiets ständiga representation att varucertifikat D 437214 borde anses felaktigt och inte förfalskat.

128 Av det ovan anförda följer att kommissionen, med hänsyn till de skillnader som påtalats, inte med giltig verkan kunde slå fast att varucertifikat D 437214 var förfalskat innan det angripna beslutet antogs.

129 Det skall emellertid påpekas att kommissionen, till följd av en skriftlig begäran från sökanden den 17 december 2002, det vill säga efter det att den angripna rättsakten antogs, på nytt förhörde sig hos de italienska myndigheterna angående hur det aktuella varucertifikatet skall klassificeras. Dessa ansåg det nödvändigt att inhämta ytterligare upplysningar från de turkiska myndigheterna. Genom skrivelse av den 22 augusti 2003 bekräftade de turkiska myndigheterna slutsatserna i deras skrivelse av den 8 mars 1999 och uppgav dessutom att deras tullgranskare hade funnit att det rörde sig om en förfalskning, vilket undanröjde allt tvivel i frågan huruvida varucertifikat D 437214 var förfalskat.

130 Det är således först genom bekräftelsen i den sistnämnda skrivelsen som uppgifterna i den administrativa ärendeakten gjorde det möjligt för kommissionen att med säkerhet hävda att det aktuella varucertifikatet var förfalskat. Med hänsyn till ovannämnda omständigheter kunde kommissionen inte med giltig verkan avslå ansökan om återbetalning av den tull som erlagts för varor som omfattades av varucertifikat D 4371214 vid den tidpunkt då det angripna beslutet antogs. Kommissionen borde i stället ha begränsat sig till att skjuta upp nämnda återbetalning.

131 Denna omständighet är emellertid inte i sig tillräcklig för att det angripna beslutet skall ogiltigförklaras.

132 En sökande har nämligen inte något legitimt intresse av att ett beslut ogiltigförklaras på grund av formfel då beslutets ogiltighet endast kan medföra att ett nytt beslut fattas som är identiskt i sak med det som har ogiltigförklarats (se förstainstansrättens dom av den 3 december 2003 i mål T‑16/02, Audi mot harmoniseringsbyrån (TDI), REG 2003, s. II‑5167, punkterna 97 och 98, och där angiven rättspraxis). I förevarande fall framgår det av punkt 129 ovan att varucertifikat D 437214 skall anses vara falskt.

133 Sökanden har följaktligen inte något legitimt intresse av att det angripna beslutet ogiltigförklaras i viss del i den mån som denna ogiltigförklaring endast kan medföra att ett nytt beslut fattas som är identiskt i sak. Följaktligen saknar denna del av den andra grunden verkan och kan inte leda till talans bifall.

2. De turkiska myndigheternas åsidosättanden

134 Sökanden har i huvudsak gjort gällande att de turkiska myndigheterna allvarligt har åsidosatt sina skyldigheter enligt associeringsavtalet och dess kompletterande bestämmelser. De har nämligen inte endast undanhållit sanningen genom att klassificera de 32 omtvistade varucertifikaten som falska utan de har även systematiskt handlat rättsstridigt genom att utfärda varucertifikat för varor som inte har ursprung i Turkiet. Enligt sökanden har den förmånsbehandling som inrättats genom associeringsavtalet missbrukats i syfte att exportera stora mängder varor från tredjeländer till Europeiska unionen med förmånliga tullsatser genom att med hjälp av varucertifikat framställa dem som turkiska varor. Denna policy framgår av den turkiska importens och exportens höga ökningstakt mellan åren 1993 och 1996. De omtvistade varucertifikaten är äkta handlingar som registrerats och utfärdats av tullkontoret i Mersin (Turkiet).

135 Kommissionen har i huvudsak tillbakavisat sökandens argument och har gjort gällande att hela ansökan grundas på påståendet att de 32 omtvistade varucertifikaten inte är förfalskade utan tvärtom har utfärdats av de turkiska tullmyndigheterna i Mersin, vilka har gjort falska uttalanden beträffande dem. Enligt kommissionen kan sökanden emellertid inte förebringa någon som helst bevisning till stöd för detta påstående, vilket dessutom vederläggs genom de turkiska myndigheternas klara och precisa uttalanden.

a) Proven på stämplarna och underskrifterna

Parternas argument

136 Sökanden har gjort gällande att stämplarna och underskrifterna på de omtvistade varucertifikaten visar att de sannolikt har utfärdats och bestyrkts av de turkiska myndigheterna.

137 Enligt sökanden har den turkiska centrala tullförvaltningen bekräftat att den har sänt proven på stämplarna till kommissionen, vilka vidarebefordrades till alla nationella tullmyndigheter före år 1995. Till stöd för detta påstående har sökanden anfört att den av det italienska finansministeriet har fått tillstånd att göra fotokopior av fem handlingar, vilka även kommissionen förfogar över, som visar att de turkiska myndigheterna hade sänt kopior på de aktuella proven till de italienska myndigheterna och till kommissionen.

138 De italienska myndigheterna, som enligt sökanden alltså hade kopior på originalstämplarna, jämförde dessa med de stämplar och underskrifter som anbringats på de omtvistade varucertifikaten och godtog dem likväl. Kopiorna av de varucertifikat som hade ansetts oäkta eller förfalskade skiljde sig heller inte från andra varucertifikat som hade ansetts riktiga. Avtrycken av de stämplar som använts på varucertifikaten, eller åtminstone på kopiorna, var vidare delvis dåliga och knappt läsbara. Tulltjänstemännen i Mersin har bekräftat för sökanden att de stämplar som de använde var knappt läsbara.

139 Sökanden har vidare hävdat att de turkiska myndigheternas skyldighet att till kommissionen sända proven på de stämplar och underskrifter som deras tullkontor använder för att påteckna varutransportcertifikat följer såväl av det system för förmånsbehandling som gäller i förhållande till Republiken Turkiet som av artikel 93 i tillämpningsförordningen för tullkodexen. I motsats till vad kommissionen anser hänvisas det i artikel 4 i beslut nr 1/96 till artikel 93 i tillämpningsförordningen för tullkodexen och den förstnämnda artikeln innebär en anpassning av den sistnämnda, eftersom beteckningen formulär A som återfinns där skall ersättas med beteckningen A.TR.1. Det är därför inte nödvändigt att skyldigheten att översända prover uttryckligen anges i associeringsrådets beslut. Det är fel av kommissionen att med avseende på reglerna för ursprung påstå att den hänvisning till associeringsavtalet och till relevanta bestämmelser som antagits av associeringsrådet som görs i artiklarna 27 a och 20.3 d i tullkodexen medför att det inte föreligger en skyldighet att översända nämnda prover.

140 Skyldigheten att översända prover gäller inte endast för de varucertfikat som utfärdas enligt den förenklade procedur som föreskrivs i artikel 12.5 i beslut nr 1/96 utan gäller allmänt och utgör grunden för en kontroll av att nämnda varucertifikat är äkta och riktiga. Denna skyldighet följer även av artikel 26 i beslut nr 1/95, i det den avser den fortlöpande förbättringen av förmånsarrangemangen i handeln med jordbruksprodukter.

141 Vad gäller kommissionens argument att Republiken Turkiet, som inte är medlem i gemenskapen, har suveräna befogenheter att välja om en sådan skyldighet skall föreskrivas eller ej, har sökanden anfört att det finns flera andra suveräna stater med vilka det inom ramen för samarbetet mellan myndigheter har överenskommits att stämplar och underskrifter skall översändas. Sökanden har som exempel hänvisat till Europa–Medelhavsavtalet som den 21 juni 2000 ingåtts med staten Israel (EGT L 147, s. 1).

142 Sökanden har slutligen betonat att om det beträffande varucertifikat som utfärdades enligt allmänna tull- och handelsavtalet 1994 (GATT) föreligger en skyldighet att till kommissionen sända den nationella tullmyndighetens stämplar och underskrifter även inom Europeiska unionen med dess tullunion och gemensamma marknad för jordbruksprodukter, borde detta, a fortiori, på grundval av de ovannämnda bestämmelserna gälla i förbindelserna mellan gemenskapen och Republiken Turkiet.

143 Kommissionen har inledningsvis hävdat att de turkiska myndigheterna inte var skyldiga att till kommissionen sända prover på de stämplar och underskrifter som användes av deras tullkontor. Artikel 93 i tillämningsföreskrifterna för tullkodexen är enligt kommissionen inte tillämplig i förevarande fall, dels eftersom den endast gäller formulär APR och varucertifikat A, vilka endast rör import av varor från utvecklingsländer, dels eftersom det inte i artikel 20 i tullkodexen anges att den skall vara tillämplig analogt.

144 Kommissionen har vidare gjort gällande att artikel 28.4 i förordning (EEG) nr 3719/88 av den 16 november 1988 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med import- och exportlicenser och förutfastställelselicenser för jordbruksprodukter (EGT L 331, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 27, s. 226), såsom den tolkats i domen i det ovannämnda målet Bonn Fleisch Ex- und Import mot kommissionen, inte heller medför en sådan skyldighet, eftersom förordningens tillämpningsområde begränsas genom artikel 1 i denna förordning. Tullunionen eller associeringsavtalet omnämns nämligen inte i förordningen och omvänt föreskrivs det inte i associeringsrådets beslut eller i gemenskapens förordningar om godkännande av dessa beslut att förordning nr 3719/88 är analogt tillämplig i detta sammanhang.

145 Kommissionen anser vidare att analogin med Europa–Medelhavsavtalet mellan Europeiska unionen och staten Israel inte medger slutsatsen att artikel 93 i tillämpningsförordningen för tullkodexen är tillämplig. Den uttryckliga ordalydelsen av associeringsavtalet och associeringsrådets beslut utgör hinder för detta.

146 Dessutom anser kommissionen att sökanden inte har beaktat att ansvaret för att eventuellt kontrollera och fastställa huruvida varucertifikat A.TR.1 inte är äkta enligt associeringsavtalets bestämmelser åligger de behöriga turkiska myndigheterna och inte gemenskapens institutioner. Enligt kommissionen har de turkiska myndigheterna vid flera tillfällen, särskilt i den ovannämnda skrivelsen av den 8 mars 1999, klart uppgett att de 32 omtvistade varucertifikaten inte var äkta därför att de var förfalskade. Sökandens antaganden angående de omtvistade varucertifikatens äkthet saknar således relevans.

147 Vad slutligen gäller sökandens påståenden att stämplarna är svårläsliga eller att de är utslitna har kommissionen anfört att sökanden har hänvisat till kopior och det betyder inte nödvändigtvis att de stämplar som de turkiska myndigheterna har använt på originalhandlingarna var utslitna eller oläsliga. Även om stämplarna är gamla och svårläsliga medför inte denna omständighet heller på något sätt att de aktuella varucertifikaten ändå har utfärdats av de turkiska myndigheterna.

Förstainstansrättens bedömning

– Inledande synpunkter

148 Det skall inledningsvis påpekas att det följer av fast rättspraxis att förstainstansrätten i varje enskilt fall måste undersöka de faktiska skyldigheter som åvilar myndigheterna i tredjeland och/eller kommissionen enligt den tillämpliga lagstiftningen för att bedöma om dessa myndigheter respektive kommissionen har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter på ett sätt som skulle kunna innebära att det förelåg en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen (domen i det ovannämnda målet Hyper mot kommissionen, punkt 117).

149 Det skall härvidlag påpekas att sökandens argumentering huvudsakligen grundas på uppfattningen att det verkligen är de turkiska myndigheterna som har utfärdat och bestyrkt de omtvistade varucertifikaten. De olika åsidosättanden som de turkiska myndigheterna enligt sökanden kan lastas för utgör därvid indicier på att denna uppfattning är välgrundad. Sökanden har sålunda anfört att det föreligger en särskild situation på grund av samtliga omständigheter i förevarande fall, särskilt de omständigheter som sammanhänger med de brister som sökanden tillskriver de turkiska myndigheterna.

– Prövning i sak

150 Vad gäller de åsidosättanden rörande stämplarna och underskrifterna som sökanden har tillskrivit de turkiska myndigheterna, skall det påpekas att sökandens påstående att de stämplar och underskrifter som anbringats på de omtvistade varucertifikaten är original saknar relevans. Fastställelsen av huruvida handlingar som myndigheter har utfärdat är original eller förfalskade omfattas av dessa myndigheters exklusiva behörighet, vilket det erinrats om ovan i punkterna 120 och 121. I förevarande fall har de turkiska myndigheterna slagit fast att de omtvistade varucertifikaten är förfalskade. Även om de originalstämplar som tullmyndigheterna i Mersin förfogade över var svårläsliga saknar det betydelse att de stämplar som anbringats på de omtvistade varucertifikaten likaledes var svårläsliga. Denna slutsats gäller även sökandens argument att kopiorna av de omtvistade varucertifikat som sökanden innehar och icke förfalskade varucertifikat liknade varandra.

151 Inte heller kan sökanden vinna framgång med argumentet att de omtvistade varucertifikaten skall anses äkta på grund av att de italienska tullmyndigheterna hade jämfört de prov på stämplar som de förfogade över med de omtvistade varucertifikaten innan de godtog dessa. Det följer nämligen av fast rättspraxis att gäldenären inte kan grunda berättigade förväntningar avseende giltigheten av varucertifikat på att dessa inledningsvis har godtagits av tullmyndigheterna i en medlemsstat, eftersom den uppgift som dessa har inom ramen för det första godtagandet av deklarationerna inte på något sätt utgör hinder för senare kontroller (se domen i det ovannämnda målet Faroe Seafood m.fl., punkt 93, och där angiven rättspraxis).

152 Sökanden har således inte genom sina argument i detta avseende visat att det föreligger omständigheter som kan ge upphov till en särskild situation och förstainstansrätten skall därför inte godta dessa argument.

b) De turkiska myndigheternas registrering av varucertifikaten

Parternas argument

153 Sökanden har hävdat att de omtvistade varucertifikatens äkthet styrks av att de har registrerats officiellt. Sökanden har i detta hänseende hävdat att tullkontoret i Mersin har ett register innehållande de 32 omtvistade varucertifikatens serienummer. Till stöd för detta påstående har sökanden anfört att dess företrädare har sett dessa register i tullkontoret i Mersin och bett en turkisk tjänsteman tillhandhålla dem en kopia därav. Denne, som inledningsvis var beredd att efterkomma denna begäran, hade efter att ha utsatts för hotelser vägrat att göra detta.

154 Vad gäller de turkiska myndigheternas skyldighet att anteckna numren på varucertifikaten A.TR.1 i tullregistren har sökanden tillbakavisat kommissionens påstående att en sådan skyldighet inte föreskrivs i något beslut av associeringsrådet. Enligt sökanden skall frågan om en sådan registrering regleras i den interna turkiska rättsordningen. Det är så uppenbart att en sådan registrering skall ske att det inte krävs något beslut av associeringsrådet.

155 För en god ömsesidig medverkan krävs likväl inte endast att varucertifikat A.TR.1 registreras utan även att de arkiveras i Turkiet. Sökanden har i detta avseende hänvisat till artikel 7.2 i bilaga 7 till beslut nr 1/95, enligt vilken ansökan om bistånd skall utföras i enlighet med den anmodade avtalsslutande partens lagstiftning. Denna bestämmelse innebär även en skyldighet för de turkiska tullmyndigheterna att registrera de varucertifikat som de utfärdar med återgivande av åtminstone de uppgifter som skall anges i fält 12 i varucertifikat A.TR.1. Registreringen av varucertifikaten, utan vilken det skulle vara helt omöjligt att tillhandahålla upplysningar om huruvida de är äkta och riktiga, utgör enligt sökanden grundvalen för ett samarbete mellan de turkiska myndigheterna och gemenskapsmyndigheterna när det gäller förmånsbehandlingen.

156 I artikel 8.1 i beslut nr 1/96 föreskrivs enligt sökanden dessutom att varucertifikat A.TR.1 skall påtecknas av tullmyndigheterna i den exporterande staten. I bilaga II, punkt II.12 i beslut nr 1/96 föreskrivs att fält 12 skall fyllas i av den behöriga myndigheten. Fält 12 i vart och ett av de 32 omtvistade varucertifikaten A.TR.1 innehåller förutom en stämpel och en underskrift även ett speciellt serienummer under ett precist datum som skall antecknas i den behöriga tullmyndighetens register.

157 Sökanden har slutligen gjort gällande att det vid en granskning av de 32 omtvistade varucertifikaten framkommer att de överensstämmer med gällande föreskrivna modeller (artikel 10.2 andra stycket och bilaga 1 till beslut nr 1/96). I nedre vänstra marginalen hänvisas med namn och adress till ett godkänt tryckeri vilket även kan identifieras genom ett märke och ett serienummer. Sökanden har hävdat att kommissionens påstående att förfalskare skulle kunna följa originalcertifikaten så nära som möjligt är en ren spekulation.

158 Kommissionen har inledningsvis gjort gällande att det varken i associeringsavtalet eller i associeringsrådets beslut föreskrivs att det skall föras register över tullcertifikat.

159 Även om det förekommer sådana register kan man tänka sig att de turkiska tullmyndigheterna utfärdat 32 varucertifikat A.TR.1 till sökanden för andra varupartier än de omtvistade. Det är följaktligen möjligt att förfalskare gjort kopior av 32 äkta varucertifikat som inte rörde de varupartier som levererats till sökanden i syfte att använda dem senare beträffande dessa.

160 Kommissionen har slutligen anfört att sökandens påstående att de förfalskade varucertifikaten överensstämmer med gällande föreskrivna modeller är irrelevant, eftersom dessa modeller är allmänt kända. Vad gäller påståendet att de omtvistade varucertifikaten även var försedda med det i Turkiet godkända tryckeriets namn, adress, kännetecken och serienummer har kommissionen gjort gällande att endast ett fåtal av de 32 omtvistade varucertifikaten var försedda med dessa uppgifter och att det är svårt att avgöra huruvida tryckerierna verkligen kan identifieras genom dessa uppgifter eller om det endast rör sig om påhittade uppgifter. Kommissionen har i detta avseende påpekat att även om det antas att det rör sig om uppgifter rörande godkända tryckerier så kan det likväl också antas att ett tillräckligt stort antal äkta varucertifikat härrörande från godkända tryckerier var i omlopp, vilket skulle ha möjliggjort för en förfalskare att tillägna sig ett exemplar eller en kopia för att göra en förfalskning.

Förstainstansrättens bedömning

161 Vad gäller de turkiska myndigheternas registrering av varucertifikaten skall det påpekas att det varken i associeringsavtalet eller i dess tillämpningsföreskrifter uttryckligen föreskrivs att sådana register skall föras. I bilaga II, punkt II.12 i beslut nr 1/96 föreskrivs likväl att blankettens nummer skall anges i fält 12 i varucertifikat A.TR.1. Dessutom skall enligt artikel 13 i nämnda beslut vid uppdelning av certifikat särskilt det ursprungliga certifikatets serienummer anges i fält 12 i utdraget. Det är följaktligen möjligt att varucertifikat A.TR.1 registreras av utfärdande myndigheter trots att sökanden inte har förebringat någon bevisning till styrkande av att sådana register förekommer.

162 Förstainstansrätten konstaterar likväl att även om det godtas att de nummer som anges i fält 12 i de omtvistade varucertifikaten är införda i de turkiska tullkontorens register så innebär inte det att det rör sig om äkta varucertifikat. Såsom kommissionen med rätta har påpekat ligger det nämligen helt i förfalskarnas intresse att i de förfalskade varucertifikaten använda ett serienummer som motsvarar ett riktigt varucertifikat.

163 Sökanden har inte förebringat någon bevisning till styrkande av att de nummer som förekom i dessa register motsvarar de omtvistade varucertifikaten. Sökanden har endast hävdat att dess företrädare har konstaterat att dessa register existerade och har föreslagit att förstainstansrätten skall förlita sig på deras vittnesmål.

164 Av detta följer att sökandens argument saknar relevans och därför inte kan godtas.

c) De turkiska tullmyndigheternas medverkan

Parternas argument

165 Sökanden har hävdat att det skulle ha varit omöjligt att erhålla ett varucertifikat A.TR.1 för de aktuella varorna utan de turkiska tullmyndigheternas medverkan. Missbruk av varucertifikat A.TR.1 har i stor utsträckning förebyggts genom den relevanta lagstiftningen. Nämnda varucertifikat skall nämligen inte bara påtecknas av tullmyndigheterna i den exporterande staten, med dithörande registrering, utan dessutom kontrolleras de varor som certifikaten avser för att säkerställa att de verkligen exporteras. Varucertifikat A.TR.1 ställs till exportörens förfogande så snart som exporten har ägt rum och det är endast i undantagsfall som ett varucertifikat kan påtecknas efter det att exporten har ägt rum (se artikel 8.1 i beslut nr 1/96 samt artikel 4.1 i beslut nr 5/72). Genom dessa bestämmelser säkerställs att den behöriga tullmyndigheten, när varucertifikat A.TR.1 har ställts till exportörens förfogande, fortfarande har möjlighet att kontrollera huruvida nämnda varucertifikat överensstämmer med varornas ursprung.

166 Kommissionen har genmält att sökandens argument angående de turkiska myndigheternas medverkan vid utfärdandet av de omtvistade varucertifikaten saknar relevans. Kommissionen har understrukit att det är ostridigt att det borde vara uteslutet enligt gällande lagstiftning att uppvisa varucertifikat A.TR.1 för varor som inte är av turkiskt ursprung. Att varucertifikat A.TR.1 i förevarande fall har uppvisats för den omtvistade exporten innebär inte att det har förekommit bedrägligt samarbete från de turkiska tullmyndigheternas sida.

Förstainstansrättens bedömning

167 Vad gäller argumentet rörande de turkiska myndigheternas medverkan, är det tillräckligt att erinra om att de omtvistade varucertifikaten har visat sig vara förfalskningar. Uppvisandet av handlingar som visar sig vara falska innebär inte i sig att det har förekommit bedrägligt samarbete mellan exportörerna och de tullmyndigheter som utfärdar handlingarna.

168 Det saknas således helt grund för detta argument och det skall därför inte godtas.

d) Åsidosättande av reglerna om administrativt samarbete

Parternas argument

169 Sökanden har inledningsvis gjort gällande att de turkiska myndigheterna har en skyldighet till administrativt samarbete enligt associeringsavtalets tillämpningsföreskrifter. Sökanden har i detta avseende åberopat artikel 15 i beslut nr 1/96 och artikel 26 och bilaga 7 till beslut nr 1/95. Vad gäller kommissionens argument att beslut nr 1/95 och 1/96 var tillämpliga först från och med den 31 december 1995 har sökanden hävdat dels att principen om administrativt samarbete tillämpades redan enligt tidigare beslut, dels att det genom beslut nr 1/95 och 1/96 i detta avseende införs en formell rätt som är tillämplig även med avseende på det förflutna.

170 De turkiska tullmyndigheterna har enligt sökanden åsidosatt sin skyldighet att snabbt och effektivt ge sitt bistånd i utredningen angående varucertifikaten och särskilt sin skyldighet att snabbt lämna upplysningar rörande de omtvistade varucertifikatens äkthet. Dessa åsidosättanden motiverar att det skall anses som mycket sannolikt att nämnda myndigheter har medverkat i deras utfärdande.

171 Sökanden har vidare redogjort för de principer som de turkiska myndigheterna förefaller ha följt för att fastställa att ett varucertifikat A.TR.1 är oriktigt eller falskt. De varucertifikat som rörde fruktjuicekoncentrat med ursprung i tredjeland som bearbetats i Turkiet enligt förfarandet för aktiv förädling och därefter exporterats har sålunda ansetts oriktiga, eftersom de påtecknats på felaktiga grunder. De varucertifikat A.TR.1 som utfärdats för fruktjuicekoncentrat som i Turkiet omfattades av ett förfarande för transithandel (Transit-Trade-Regime) har däremot ansetts falska. Denna åtskillnad kan utläsas i skrivelserna från Turkiets ständiga representation av den 10 juli 1998 och den 1 oktober 1999 som ställts till kommissionen respektive till OLAF, samt i skrivelsen av den 12 oktober 1999 som UCLAF sänt till Guardia di Finanza (organ för bekämpning av ekonomisk brottslighet). Sökandens uppfattning bekräftas av UCLAF:s inspektionsrapport av den 21 december 1998 i vilken det anges att exportörerna inte ensamma hade ansvaret för den uppkomna situationen och att fördjupade undersökningar på kontoret i Mersin var nödvändiga.

172 För att visa att de turkiska myndigheterna underlåtit att samarbeta inom ramen för det administrativa samarbetet har sökanden för det första åberopat en skrivelse av den 9 januari 1998 som Turkiets ständiga representation sänt till UCLAF och i vilken de turkiska myndigheterna angav att det för tillfället inte var nödvändigt att UCLAF:s företrädare reste till Turkiet. Sökanden har i detta avseende bestritt kommissionens påstående att denna skrivelse inte rörde export av äppeljuicekoncentrat.

173 Sökanden har, för det andra, gjort gällande att det i den ovan i punkt 41 omnämnda skrivelsen av den 10 juli 1998 från Turkiets ständiga representation inte, i enlighet med anvisningarna i fält 14 i alla varucertifikat A.TR.1, angavs huruvida de 22 varucertifikat som nämndes däri var oäkta eller oriktiga utan det angavs endast att de var ”false”, vilket omfattar båda alternativen. Sökanden har härvidlag gjort gällande att det, trots att fält 14 i varje varucertifikat A.TR.1 har rubriken ”Begäran om kontroll” och fält 15 har rubriken ”Resultat av kontroll”, inte har uppvisats några handlingar som rör det konkreta svaret på begäran om kontroll av de omtvistade varucertifikaten.

174 Sökanden har, för det tredje, understrukit att kommissionen i punkt C i en skrivelse av den 26 augusti 1999 till tullkriminalpolisen i Köln (Tyskland) hade nämnt att OLAF skulle anmoda de turkiska myndigheterna att beträffande varje ogiltigt varucertifikat ange huruvida det rörde sig om en förfalskning eller om ett oriktigt varucertifikat. Sökanden har emellertid anfört att den inte vet om denna begäran har framställts.

175 Vad gäller de turkiska myndigheternas motstridiga påståenden har sökanden gjort gällande att varucertifikat med identiskt innehåll i vissa fall har ansetts riktiga, i andra fall oriktiga och att varucertifikat som inledningsvis ansetts falska senare har ansetts oriktiga. Den förteckning över handlingar som utgör bilaga till kommissionens svaromål visar att 28 skrivelser har utväxlats med de turkiska myndigheterna under åren 1998 och 1999 utan att de faktiska omständigheterna har kunnat fastställas definitivt, och att skriftväxlingen med Turkiets ständiga representation upphörde år 1999, eftersom de turkiska myndigheterna vägrade att fortsätta samarbetet med kommissionen från och med år 2000.

176 Sökanden har som exempel hänvisat till varucertifikat A.TR.1 D 437214 som från att ha ansetts falskt i skrivelsen av den 8 mars 1999 senare har klassificerats som oriktigt.

177 Likaledes har de turkiska myndigheterna i tre olika skrivelser mellan den 16 juli och den 27 september 1999 klassificerat varucertifikat A.TR.1 D 412662 som felaktigt, delvis riktigt och slutligen äkta (skrivelser av den 16 juli, den 19 augusti och den 27 september 1999).

178 Varucertifikat A.TR.1 D 141591 har dessutom först klassificerats som falskt (skrivelse av den 15 maj 1998), sedan som felaktigt (skrivelse av den 19 augusti 1999), på grund av att de varor som avsågs därmed inte hade ursprung i Turkiet. Enligt sökanden skall varucertifikat A.TR.1 D 141591 jämställas med varucertifikat A.TR.1 C 982920 och C 982938, vilka har ansetts felaktiga och beträffande vilka kommissionen har avstått från att i efterhand utkräva tullavgifterna. Vad gäller kommissionens påstående att tullmyndigheterna i Ravenna i ett utlåtande av den 12 juni 1998 uppgett att varucertifikat A.TR.1 D 141591 var falskt har sökanden genmält att den inte har fått tillgång till denna handling under förfarandet för att få tillgång till handlingarna i ärendet.

179 Tribunale civile e penale i Ravenna har bekräftat att uppgifterna är motstridiga. Sökanden har härvidlag anfört att åklagarmyndigheten i Verona (Italien) också lade ner förundersökningen avseende sökanden, eftersom den bland annat konstaterat att kriminalpolisens upprepade framställningar för att erhålla bevisning inte hade besvarats. Enligt sökanden hade behörig åklagare i Verona bett Guardia di Finanza att ange vilka handlingar, uppgifter och vilken bevisning som låg till grund för slutsatsen att de varucertifikat som utfärdats av de turkiska myndigheterna var materiellt falska men de italienska myndigheterna hade inte erhållit något svar.

180 Den omständigheten att de turkiska myndigheterna har medgett att 17 av de 103 varucertifikat som var föremål för en kontroll – eller 16 om man undantar varucertifikat A.TR.1 D 437214 – var oriktiga innebär dessutom enligt sökanden att dessa myndigheter medvetet påtecknat dem på felaktiga grunder, vilket följaktligen räcker för att ifrågasätta kvaliteten på kontrollen av nämnda varucertifikat liksom riktigheten av de upplysningar som lämnats inom ramen för det administrativa samarbetet.

181 Sökanden har i detta avseende gjort en jämförelse med de ärenden som gav upphov till domen i de ovannämnda förenade målen om de turkiska TV-apparaterna. Till skillnad från vad kommissionen har hävdat har förevarande fall ett nära samband med nämnda mål bland annat på grund av att de turkiska myndigheterna aldrig har vilseletts av utomstående och på grund av att de genom sina motstridiga uttalanden har gjort det omöjligt att fastställa de faktiska omständigheterna.

182 Vad gäller kommissionens argument att sökanden försöker skapa förvirring genom att åberopa de turkiska myndigheternas uttalanden angående de varucertifikat som ansetts oriktiga och som inte är föremål för bedömning i förevarande förfarande, har sökanden anfört att den omständigheten att de turkiska myndigheterna har gett motstridiga upplysningar angående andra varucertifikat än de omtvistade varucertifikaten är väsentlig för bedömningen av alla uttalanden från de turkiska myndigheterna, däribland dem som rör de omtvistade varucertifikaten.

183 Vad slutligen gäller kommissionens argument att vissa uppgifter från de turkiska myndigheterna endast utgör mellanliggande slutsatser har sökanden gjort gällande att det i bestämmelserna om ömsesidig medverkan inte föreskrivs att preliminära slutsatser eller rapporter skall tillhandahållas.

184 Kommissionen har tillbakavisat sökandens påståenden som syftar till att visa att de turkiska myndigheterna på olika sätt har åsidosatt sin skyldighet att samarbeta och har bestritt att de har gjort motstridiga uttalanden.

185 Vad gäller skyldighete