Artikel 45 FEUF ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är i fråga i det nationella målet, som innebär att en nationell tjänsteman som är utstationerad vid en unionsinstitution eller vid ett unionsorgan och som väljer att fortsätta vara ansluten till det nationella pensionssystemet under utstationeringstiden förlorar samtliga eller en del av de förmåner som en anslutning till det nationella pensionssystemet ger om tjänstemannen fullgör en tioårsperiod i unionens tjänst, vilket medför att denne får rätt till en pension från unionens pensionssystem.

För det fall att en tjänsteman som är utstationerad vid en unionsinstitution eller vid ett unionsorgan väljer att fortsätta vara ansluten till det nationella pensionssystemet under utstationeringstiden, innebär den nationella lagstiftningen att begränsningsregeln och maximiregeln ska tillämpas på den pension som är knuten till anslutningen till det nationella pensionssystemet. Enligt dessa regler kan det pensionsbelopp som tjänstemannen kommer att erhålla från det nationella pensionssystemet läggas till den pension som tjänats in enligt unionens pensionssystem endast upp till det nationella pensionsbelopp som tjänstemannen skulle ha tjänat in om denne inte hade varit utstationerad, och den nationella pensionen sätts vidare ned i förhållande till den pension som ska utbetalas enligt unionens pensionssystem, vilket medför att det sammanlagda beloppet av de två pensionerna inte överstiger den gräns som har fastställts i detta hänseende.

Den tjänsteman som fortsätter att vara ansluten till det nationella pensionssystemet betalar, under sådana omständigheter, in avgifter utan att intjäna några som helst rättigheter. Dessa regler kan således göra det svårare eller mindre attraktivt för en sådan tjänsteman att utöva den frihet som garanteras genom artikel 45 FEUF.

Den omständigheten att det är en valmöjlighet att fortsätta vara ansluten till det nationella pensionssystemet förändrar nämligen inte det förhållandet att begränsningsregeln och maximiregeln – vilka är tillämpliga när denna valmöjlighet utnyttjas – resulterar i att den tjänsteman som använder sig av nämnda valmöjlighet har betalat in avgifter utan att intjäna några som helst rättigheter om denne fullgör en tioårsperiod i unionens tjänst, eftersom detta medför att denne får rätt till en pension från unionens pensionssystem. I de fall då utstationerade tjänstemän enligt ett nationellt pensionssystem kan fortsätta att vara anslutna till det systemet, bör den möjligheten utformas på så sätt att den inte får en sådan verkan, eftersom den annars utgör ett hinder för den fria rörligheten för arbetstagare.

En sådan lagstiftning missgynnar nämligen en utstationerad tjänsteman som både är ansluten till unionens pensionssystem och till det nationella pensionssystemet jämfört med en tjänsteman som stannar kvar i ursprungsmedlemsstaten och endast är ansluten till det nationella pensionssystemet. Det är nämligen enbart den utstationerade tjänstemannen som – trots att avgifter har betalats in till båda pensionssystemen – förlorar samtliga eller en del av de förmåner som en anslutning till det nationella pensionssystemet ger om denne förvärvar pensionsrättigheter enligt unionens pensionssystem.

(se punkterna 29, 30, 32, 34 och 38 samt domslutet)