ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9.

I bilaga 2 förtecknades den information som skulle lämnas till försäkringstagaren innan ett avtal ingicks (A) eller under avtalets löptid (B). Informationen skulle vara ”klart och tydligt formulerad och avfattad på ett officiellt språk i den medlemsstat där åtagandet gjorts”. Punkt A innehöll en tabell: I vänsterspalten förtecknades information om försäkringsbolaget och i högerspalten information om själva åtagandet. I punkt 13 i högerspalten angavs ”[s]ättet för utövandet av uppsägningsrätten” – i den franska språkversionen ”[m]odalités d’exercice du droit de renonciation” och i den engelska språkversionen ”[a]rrangements for application of the cooling-off period” – det vill säga den tid under vilken uppsägningsrätten kunde utövas. ( 7 ) Den tyska språkversionen, där det talas om utövande av hävnings- eller ångerrätten (”Ausübung des Widerrufs[-] und Rücktritt[s]rechts”), förefaller syfta på olika aspekter av denna rätt.
55.

För det fjärde har Kala Naft erinrat om skäl 25 i beslut 2010/413, enligt vilket ”[detta] respekterar de grundläggande rättigheter och principer som erkänns särskilt i [stadgan], i synnerhet rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol, rätten till egendom och rätten till skydd av personuppgifter. Beslutet bör tillämpas i enlighet med dessa rättigheter och principer”, och första stycket i rådets skrivelse av den 29 juli 2010 vilken informerade Kala Naft om att det omfattades av förteckningen, i vilket preciserades följande: ”… your attention is also drawn to the possibility of challenging the Council’s decision before the General Court of the European Union, in accordance with the conditions laid down in Article 275, 2nd paragraph, and Article 263, 4th and 6th paragraphs, of the Treaty on the Functioning of the European Union.”
42.

Den polska regeringen anser att när den nationella lagstiftaren väljer att ge anställda fäder rätt att komma i åtnjutande av en del av mammaledigheten, är det befogat att denna rätt härleds från den anställda moderns rätt. Den polska regeringen har påpekat att det enligt unionsrätten är barnets moder, och inte fader, som har rätt till mammaledighet. En mor som har erhållit denna rätt kan visserligen avstå från en del av denna ledighet och överföra den till fadern. En far kan dock inte göra gällande att han tillgodoser omsorgen om barnet och åtnjuta mammaledigheten i stället för modern. Den lösningen skulle strida mot syftet med mammaledigheten som syftar till att skydda modern och förhållandet mellan mor och barn. Enligt den polska regeringen kan en kvinna som inte är arbetstagare och som inte har erhållit någon rätt till ledighet, a fortiori, inte överföra rätten till ledighet till barnets far. Den polska regeringen har påpekat att det huvudsakliga ändamålet med mammaledigheten kan bibehållas enbart om det utgås från att rätten för barnets far att komma i åtnjutande av denna rätt härleds från moderns rätt och att skilja denna ledighet från föräldraledigheten.
49.

Parterna i målet är oeniga om det ”överförda betalningsansvarets” följder vad gäller visningsavgiften. TVI betraktar metoden som enbart ett redskap för att förenkla skattemyndighetens arbete av effektivitetsskäl. Även om TVI betalar in avgiften, betalar den in en avgift som – ur TVI:s synvinkel – annonsörerna är skyldiga att betala, genom att debitera dem de belopp som ska betalas, i vederbörlig ordning bokföra dessa belopp på avräkningskonton, betala in dem till staten och informera staten om vilka annonsörerna är. TVI har uppgett att om det betalade in visningsavgiften, men dess kund sedan underlät att betala samma avgift som den fakturerats av TVI, skulle TVI kunna återfå det belopp som det har betalat in från staten. Vid förhandlingen gjorde bolaget även gällande att om TVI kom på obestånd, skulle staten alternativt kunna kräva betalning av visningsavgiften från annonsörerna. TVI anser således att det betalar in visningsavgiften i sina kunders namn och för deras räkning, genom att bokföra de mottagna beloppen på ett avräkningskonto.
22.

I målet vid den nationella domstolen har Texdata överklagat dessa båda beslut. Den hänskjutande domstolen har ställt sig frågan huruvida ifrågavarande nationella bestämmelse, i dess lydelse enligt 2011 års ändring, är förenlig med unionsrätten. Den nationella domstolen har därför vilandeförklarat målet och ställt följande fråga till domstolen: ”Utgör unionsrätten på dess nuvarande stadium, i synnerhet 1. etableringsfriheten enligt artiklarna 49 FEUF och 54 FEUF, 2. den allmänna principen (artikel 6.3 FEU) om rätten till ett effektivt rättsmedel (effektivitetsprincipen), 3. den kontradiktoriska principen enligt artikel 47.2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna (artikel 6.1 FEU) och artikel 6.2 i Europakonventionen (artikel 6.1 FEU), 4. principen ne bis in idem (rätten att inte bli dömd eller straffad två gånger för samma brott) i artikel 50 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, eller 5. riktlinjerna för sanktioner i offentlighetsförfaranden enligt artikel 6 i direktiv 68/151/EEG, artikel 60a i direktiv 78/660/EEG och artikel 38.6 i direktiv 83/349/EEG ( 9 ), hinder mot en nationell bestämmelse enligt vilken den domstol som ansvarar för bolagsregistret (= registratorn), vid överträdelse av den lagstadgade fristen om nio månader för upprättande och offentliggörande av årsbokslut vid nämnda domstol, — utan föregående möjlighet att ifrågasätta skyldigheten att offentliggöra årsbokslutet eller göra gällande eventuella hinder för ett sådant offentliggörande, och särskilt utan föregående prövning av om nämnda årsbokslut eventuellt redan har offentliggjorts vid den domstol som ansvarar för bolagsregistret på den ort till vilken den huvudsakliga verksamheten är förlagd, och — utan föregående uppmaning till bolaget eller de organ som är behöriga att företräda det att uppfylla offentliggörandeskyldigheten, i brist på motbevisning, omedelbart ska påföra nämnda bolag och organ vite om minst 700 euro under antagandet att bolaget och dess organ är skyldiga till underlåtelsen att offentliggöra årsbokslutet, och vid ytterligare dröjsmål, i brist på motbevisning, ytterligare vite om minst 700 euro varannan månad under samma antagande?”
7.

Artikel 33.2 a och d i rådets fjärde direktiv 78/660/EEG av den 25 juli 1978 grundat på artikel 54.3 g i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag ( 3 ) har följande lydelse: ”a) Om punkt 1 tillämpas, skall ett belopp som motsvarar skillnaden mellan en värdering enligt den använda metoden och en värdering enligt bestämmelserna i artikel 32 tillföras en uppskrivningsfond på passivsidan. Hur detta belopp behandlas skattemässigt skall anges i balansräkningen eller i en not. Tillämpas punkt 1 sista stycket skall ett bolag, om uppskrivningsfondens storlek har ändrats under räkenskapsåret, i en not lämna en översikt som visar — uppskrivningsfondens storlek vid räkenskapsårets början, — uppskrivningsbelopp som har tillförts uppskrivningsfonden under räkenskapsåret, — belopp som har överförts till det egna kapitalet eller på annat sätt under räkenskapsåret överförts från uppskrivningsfonden med uppgift om överföringens art, — uppskrivningsfondens storlek vid räkenskapsårets utgång. … d) Uppskrivningsfonden får inte minskas i andra fall än som framgår av b och c.”
28.

Det ska för övrigt påpekas att det klassificeringsproblem som förevarande tolkningsfråga aktualiserar under alla omständigheter endast kan uppkomma i fråga om de produkter som kan omfattas av tredje strecksatsen i definitionen. Beträffande produkterna i de två första strecksatserna är nämligen användningen i medicinska syften underförstådd i definitionen av dessa, vilken hänvisar till verksamhet som avser diagnos, profylax, behandling etc. Vad beträffar produkterna i fjärde strecksatsen kommer det nedan att framgå att unionslagstiftaren har haft för avsikt att dessa ska utgöra en alldeles speciell kategori, vilken under alla omständigheter också kan hänföras till ett ”medicinskt” syfte.
33.

Inom ramen för sin intervention till stöd för Republiken Frankrike, har Storhertigdömet Luxemburg instämt i nämnda medlemsstats yrkanden och hävdat att det verkliga syftet med de angripna besluten faktiskt inte är att förbättra den interna arbetsorganisationen. Storhertigdömet Luxemburg har påpekat att den nuvarande situationen klart avser ett ifrågasättande av att parlamentet har flera arbetsplatser och särskilt av parlamentets närvaroplikt i Strasbourg. Genom de angripna besluten har parlamentet faktiskt haft för avsikt att självt bestämma sitt säte. Storhertigdömet Luxemburg har vidare påpekat att parlamentet inte har förklarat på vilket sätt den nya organisationen av sammanträdena i oktober skulle göra det möjligt för parlamentet att organisera sitt arbete på ett bättre sätt och att parlamentets ständigt ökande behörighet gör att minskningen av de månatliga plenarsammanträdenas längd och frekvens är inkonsekvent. Slutligen anser Storhertigdömet Luxemburg att det finns en mycket klar skillnad mellan de månatliga sammanträdesperioderna och de extra sammanträdesperioderna, vilka skiljer sig åt både vad gäller deras längd (fyra dagar vid de månatliga sammanträdesperioderna, två dagar vid de extra sammanträdesperioderna) och den plats där de ska hållas (Strasbourg vid de månatliga sammanträdesperioderna och Bryssel vid de extra sammanträdesperioderna). Antingen ska det anses att de två sammanträdena under vardera två dagar som planeras i oktober enligt de angripna besluten faktiskt ska betraktas som ett enda sammanträde under fyra dagar, och i sådant fall föreskrivs det i de aktuella kalendrarna endast elva månatliga sammanträdesperioder, eller så ska det anses att det faktiskt rör sig om två sammanträdesperioder under vardera två dagar och att sammanträden med en sådan längd ska omkvalificeras till extra plenarsammanträden som parlamentet inte hade rätt att planera in, eftersom fastställandet av sådana perioder får ske först efter det att parlamentet faktiskt har fastställt tolv månatliga sammanträdesperioder. Oavsett vilken tolkning som väljs, strider de angripna besluten mot protokollen.
23.

Sąd Apelacyjny beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen: ”1. Innebär den omständigheten att artikel 14.2 första meningen i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 … är tillämplig på ”den som normalt arbetar inom två eller flera medlemsstaters territorier” – för vilken det i artikel 14.2 b vidare preciseras att det rör sig om andra anställda än de som anges i punkt a – för en anställd som enligt sitt anställningsavtal sysselsätts av en och samma arbetsgivare a) att vederbörande ska anses vara en sådan person om han eller hon, på grund av anställningens karaktär, utför arbete under samma tid (samtidigt) i olika medlemsstater, inklusive under relativt korta perioder, och i samband med detta ofta passerar staternas gränser, och b) att den anställde även ska anses vara en sådan person när han, enligt ett och samma anställningsavtal, är skyldig att fortlöpande (stadigvarande) utföra arbetet i flera medlemsstater, inklusive i den stat i vilken vederbörande är bosatt, eller i flera andra medlemsstater än bosättningsstaten, – antingen oavsett hur långa de på varandra följande perioderna är under vilka den anställde fullgör sina skyldigheter i de enskilda medlemsstaterna och hur långa avbrotten däremellan är, eller med tidsbegränsningar i dessa avseenden? 2. Om den tolkning som angetts ovan i punkt b godtas, kan då artikel 14.2 b ii i förordning nr 1408/71 tillämpas i en situation där fullgörande av skyldigheterna i den medlemsstat där den anställde är bosatt övervägs, när en skyldighet att varaktigt fullgöra skyldigheter i flera medlemsstater har avtalats mellan arbetstagaren och en och samma arbetsgivare inom ramen för anställningsförhållandet, även om en sådan situation, det vill säga arbete i bosättningsstaten, tycks vara utesluten när anställningen inleds, och om frågan besvaras nekande, kan då artikel 14.2 b i i förordning nr 1408/71 tillämpas?”
49.

Dessa överväganden torde även ha haft betydelse när den tyska lagstiftaren med bindande verkan fastställde det tröskelvärde från och med vilket skattelättnaderna ska beviljas. Såsom framgår av den tyska regeringens ( 25 ) och kommissionens ( 26 ) yttranden gäller dessa skattelättnader just arvtagare till betydande bolagsandelar. Syftet med bestämmelsen var att avlasta dessa arvtagare i skattehänseende och att uppmuntra dem i deras näringsverksamhet. Genom detta skulle ytterst företagets fortbestånd och arbetsplatserna säkras under perioden för företagsövergången som kan anses kritisk vid arv. I gengäld krävdes emellertid ett bestämmande inflytande över företaget, vilket innebär att målgruppen för skattelättnaderna enbart skulle vara arvtagare till sådana bolagsandelar som ger innehavarna befogenhet att fatta beslut. De slutsatser som har dragits av analysen av de nationella associations- och skatterättsliga bestämmelserna stöder således uppfattningen att de aktuella bestämmelserna just åsyftar innehav som ger ett bestämmande inflytande över ett bolag i den mening som avses i rättspraxis.
45.

Vad för det första beträffar den andra delen av den andra grunden (vilken som sagt rör åsidosättande av kravet på offentliggörande av meddelanden om anbudsförfaranden i den officiella tidningen samt att handlingarna ska inges på polska) ska den enligt min uppfattning avvisas, eftersom det motiverade yttrandet som ovan påpekats inte innehåller några direkta eller indirekta hänvisningar till just dessa skäl. Det innebär att kommissionen i sin ansökan oväntat har fört in en grund som Republiken Polen inte har haft möjlighet att yttra sig över under det administrativa förfarandet. Framför allt har Polen inte haft möjlighet att vidta åtgärder som eventuellt hade kunnat förhindra att talan väcktes vid domstolen beträffande just denna punkt.
43.

Kommissionen har för det första gjort gällande att stödprogrammen för inköp av mark varken kan lösa eller leda till några förbättringar när det gäller strukturella problem som till exempel jordbruksföretagens småskalighet. Stöd av den typ som har godkänts av rådet ökar efterfrågan på jordbruksmark och leder till en ökning av priserna på denna mark i stället för en utveckling av ägarstrukturen inom jordbruket, vilket i slutändan är mer fördelaktigt för säljarna än för köparna. Genom att grunda sig på uppgifter som har tagits fram av Eurostat och – som svar på en begäran från domstolen – kompletterats med uppgifter från Litauens statistiska centralbyrå, har kommissionen påpekat att den genomsnittliga storleken på jordbruksföretagen endast har ökat marginellt under årens lopp trots att det har funnits ett stödprogram för inköp av jordbruksmark i Litauen ända sedan 2003. I sin replik har kommissionen understrukit – vilket den litauiska regeringen som av domstolen ombetts yttra sig därom inte har bestritt – att den ökning som registrerades under 2006 och 2007 inte kan vara följden av att stöd hade beviljats, eftersom Litauen inte en enda gång under dessa år meddelade kommissionen om någon utgiftspost med denna rubrik. Som svar på en skriftlig fråga från domstolen har Litauen gjort gällande att uppgifterna från Eurostat företrädesvis rörde återlämnande av förstatligad jordbruksmark till de tidigare ägarna medan en analys av statistiska uppgifter rörande privatisering av statligt ägd mark, inom vars ram ifrågavarande stöd kunde beviljas, visade på en betydande ökning av den genomsnittliga storleken på jordbruksföretagen under perioden 2005–2009.
79.

Förenade kungariket grundar sig på en undersökning som genomfördes 2010 i syfte att granska situationen i Whitburn mot bakgrund av kommissionens motiverade yttrande och kompletterande motiverade yttrande. I denna undersökning gjordes framför allt en bedömning av vilka effekter som skulle uppnås om antalet utsläpp minskades till under 20 per år, vilket kommissionen verkade kräva i synnerhet i sitt kompletterande motiverade yttrande. I denna undersökning fastställdes att den enda möjliga lösningen för att kunna hålla antalet utsläpp under 20 per år vore att öka magasineringstunnelns kapacitet till 10 800 m3. En sådan ändring skulle emellertid endast medföra en minimal förbättring på cirka 0,31 procent av kvaliteten på vattnet i recipienterna vid användning av de parametrar som normalt används för att bedöma badvattenkvaliteten. Av dessa skäl rekommenderades inte några ändringar av Whitburns ledningsnät i undersökningen.
9.

Enligt min uppfattning måste svaret på denna fråga bli att den österrikiska nationella lagstiftningen kan det. Rättspraxis angående rätten till fri etablering har visserligen till stor del varit inriktad på vilka effekter medlemsstaternas åtgärder har på möjligheten för en medborgare i en annan medlemsstat att etablera sig i den medlemsstaten. Gemenskapsrättens utveckling angående möjligheten att verkställa nationella domar i andra medlemsstater, såsom rådets förordning nr 44/2001 ( 2 ), har dock medfört att nationella domstolars domar, i frågor om nationell rätt som har gränsöverskridande påverkan, i ökande utsträckning kan ha effekter på etableringsrätten i en annan medlemsstat, även med avseende på medborgare i den staten eller i en tredje medlemsstat. Vad gäller till exempel lagstiftningen om störningar åligger övervakningen av verkställighet av staten A:s domstolars domar, angående störningar som upplevs i staten A men som har sitt ursprung i staten B, enligt gemenskapsrätten närmast staten B:s domstolar. Den gränsöverskridande påverkan av staten A:s juridiska organs beslut vad gäller ett sådant område som störningar kan således, genom att företag lokaliserade i staten B utsätts för en ökad risk för anspråk på skadestånd eller förbudsföreläggande enligt lagstiftningen i staten A, få den effekten att medborgare i staten C får det svårare eller finner det mindre attraktivt att utöva sin etableringsrätt inom staten B. Det är särskilt troligt att denna påverkan har en negativ inverkan på gränsöverskridande situationer, där företag som är etablerade i staten A, men inte de som är etablerade i staten B, kan ha fördel av undantag som minskar deras utsatthet i detta avseende.
57.

De domarna behandlar begränsningen av medlemsstaternas processuella autonomi genom likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen. De avser huruvida en nationell domstol, beroende på om det i nationella processuella bestämmelser föreskrivs att den på eget initiativ kan pröva en grund enligt nationell rätt eller ej, är skyldig att ex officio pröva en grund avseende gemenskapsrätten i enlighet med dessa principer. Det redogörs bland annat i nämnda domar för i vilken utsträckning en nationell domstol i enlighet med effektivitetsprincipen är skyldig att ex officio pröva en grund som är hänförlig till gemenskapsrätten, när den enligt nationell processuell rätt inte har möjlighet att pröva en grund avseende nationell rätt ex officio. Det är i det sammanhanget som domstolen i domen i de ovannämnda förenade målen van der Weerd m.fl. fann att en nationell domstol inte är skyldig att ex officio pröva en grund som är hänförlig till gemenskapsrätten om parterna själva haft möjlighet att åberopa en sådan grund under förfarandet.
63.

Med hänsyn till att informationen enligt artikel 2.3 första stycket i det ovannämnda direktivet ska tillhandahållas under överläggningarna kan det logiskt sett anses att skyldigheten att tillhandahålla all den information som krävs inte med nödvändighet ska iakttas vid den tidpunkt då överläggningarna inleds, utan kanske till och med under loppet av dem.
21.

Meletios Apostolides ansökte den 18 oktober 2005 enligt förordning nr 44/2001 om verkställighet av tredskodomen av den 9 november 2004 och underrättens i Nicosia dom av den 19 april 2005. Den 21 oktober 2005 beslutade en biträdande domare (Master) vid Queen’s Bench Division of the High Court of England and Wales att domarna kunde verkställas i England.
27.

Inte heller är en sådan ståndpunkt i sig själv en kränkning av det förtjänstbaserade kravet att gottgörelsen ska knytas till huvudmannens framtida fördelar, förutsatt att begreppet förlust av provision tolkas så att det är möjligt att beakta sådana fördelar. I många fall motsvarar storleken på den provision som agenten har förlorat under avtalets löptid huvudmannens fördelar. Detta är emellertid inte alltid fallet. Enligt kommissionens rapport om tillämpningen av artikel 17 och i enlighet med vad Tamoils ombud uppgav vid förhandlingen, beräknas i det tyska systemet, såvitt gäller gottgörelsen, agentens förlorade provision med utgångspunkt i den provision som han eller hon tjänat in under de sista 12 månaderna i avtalsförhållandet. Provision som tjänats in under avtalets sista period är normalt en god vägledning beträffande beräkningen av fördelarna för huvudmannen och den provision agenten har förlorat under perioden efter avtalets upphörande. Enligt det system som fastställts i artikel 17.2 ska emellertid gottgörelsen beräknas med beaktande av de framtida fördelarna för huvudmannen och agentens framtida förlust. Det framgår klart av ordalydelsen av artikel 17.2 att denna inriktning på framtida fördelar och förluster är tvingande. Tidigare intjänad provision kan endast utgöra stöd för beräkningen av sådana framtida fördelar och förluster.
79.

I målet vid den nationella domstolen har det inte bestritts att Ibrahim Altun har bott hos sin far under minst tre år. Ali Altun har under dessa tre år, enligt den hänskjutande domstolen, varit anställd under två år och sex månader och därefter varit arbetslös under de resterande sex månaderna. Enligt uppgifter från klaganden i det nationella målet har det i övrigt framkommit att Ali Altun fick en ny anställning den 7 oktober 2004. ( 29 )
”1)

Innebär det faktum att det system som föreskrivs i artikel 223 A och följande artiklar i Code général des impôts inte erbjuder möjlighet att i en skattemässigt integrerad koncern inkludera ett dotterdotterbolag till ett moderbolag när dotterdotterbolaget ägs via ett dotterbolag som är hemmahörande i en annan medlemsstat i Europeiska gemenskapen och inte bedriver någon verksamhet i Frankrike, och därför inte är skattskyldigt där till inkomstskatt för juridiska personer, varför det inte kan ingå i koncernen, en restriktion av etableringsfriheten på grund av de skattemässiga konsekvenserna av moderbolagets val att äga dotterdotterbolaget via ett franskt dotterbolag eller via ett i en annan medlemsstat hemmahörande dotterbolag, i den mån den skattefördel som uppnås genom systemet med ’skatteintegrering’ inverkar på beskattningen av koncernens moderbolag, som kan kvitta vinster och förluster som redovisats av samtliga integrerade bolag i koncernen och utnyttja den skattemässiga neutraliseringen av koncerninterna operationer?
134.

I skäl 33 i det omtvistade beslutet har kommissionen påpekat att undantaget för export ”is justified by the fact that aggregate in the United Kingdom may be exempted if it is used for exempt processes. Since the United Kingdom authorities have no control over the use of aggregate outside their jurisdiction, the exemption for exports is necessary in order to provide legal certainty to aggregate exporters and to avoid imposing an unequal treatment on exports of aggregate that would otherwise qualify for an exemption within the United Kingdom”.
12.

Tullmyndigheten Salzburg avslog Martin Schwaningers ansökan om utbetalning av exportbidrag, eftersom den ansåg att denne hade genomfört den ifrågavarande transporten med åsidosättande av gemenskapsbestämmelserna om djurskydd, särskilt bestämmelserna i direktiv 91/628 om intervaller för vattning och utfodring av djuren under sjötransporter. Tullmyndigheten Salzburg påpekade att färdplanen som sökanden ingett saknade anteckningar om vilka intervaller som förflutit mellan den vattning och den utfodring av djuren som utförts under sjötransporten. I färdplanen angavs inte heller vilken person som skulle genomföra dessa åtgärder. Tullmyndigheten Salzburg drog av dessa omständigheter slutsatsen att de transporterade djuren varken hade utfordrats eller vattnats under en tidsrymd av 46 timmar. Nämnda myndighet ansåg dessutom att en i efterhand avgiven försäkran under ed av föraren med uppgift om tidpunkter för utfodring och vattning under transporten ombord på färjan härvidlag saknade betydelse.