Mål T‑43/02

Jungbunzlauer AG

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Citronsyra – Artikel 81 EG – Böter – Artikel 15.2 i förordning nr 17 – Ett dotterbolags ansvar för agerandet – Den straffrättsliga legalitetsprincipen – Riktlinjer för beräkning av böter – Proportionalitetsprincipen – Principen ne bis in idem – Rätt till tillgång till handlingarna i ärendet”

Förstainstansrättens dom (tredje avdelningen) av den 27 september 2006

Sammanfattning av domen

1. Gemenskapsrätt – Allmänna rättsprinciper – Rättssäkerhet

2. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

3. Konkurrens – Gemenskapsregler – Överträdelser – Ansvar

(Artikel 81.1 EG)

4. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Konkret påverkan på marknaden

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A första stycket)

5. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar

(Rådets förordning nr 17, artikel 15)

6. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

7. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

8. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

9. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

10. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter

(Rådets förordning nr 17, artikel 15; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 3)

11. Konkurrens – Böter – Gemenskapspåföljder och påföljder som ålagts i en medlemsstat eller i tredjeland för brott mot nationella konkurrensregler

(Rådets förordning nr 17, artikel 15)

12. Konkurrens – Böter – Belopp – Gemenskapspåföljder och påföljder som ålagts i en medlemsstat eller i tredje land för brott mot nationella konkurrensregler

(Rådets förordning nr 17, artikel 15)

13. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande

(Artiklarna 81.1 EG och 82 EG; EES-avtalet, artikel 53.1; rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

14. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Tillgång till handlingarna i ärendet

(Artikel 81.1 EG; rådets förordning nr 17, artikel 19.1)

15. Konkurrens – Böter – Belopp – Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning – Domstolsprövning

(Artikel 229 EG)

1. Legalitetsprincipen följer av rättssäkerhetsprincipen, vilken utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip enligt vilken bland annat alla gemenskapsbestämmelser, i synnerhet de som föreskriver eller gör det möjligt att föreskriva sanktioner, skall vara tydliga och precisa, så att det inte föreligger några oklarheter för de berörda med avseende på vilka rättigheter och skyldigheter som följer av bestämmelserna så att de kan vidta åtgärder i enlighet därmed.

Denna princip, som är en av de allmänna rättsprinciper som utgör grunden för medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och som kommer till uttryck i olika internationella fördrag, såsom i artikel 7 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, och då med avseende på bland annat överträdelser och straffrättsliga påföljder, gäller både regler av straffrättslig karaktär och specifika administrativa bestämmelser som föreskriver eller gör det möjligt att föreskriva administrativa sanktioner. Principen är inte bara tillämplig på bestämmelser i vilka det anges vad som utgör en överträdelse, utan även på bestämmelser i vilka konsekvenserna av en överträdelse av de förstnämnda bestämmelserna föreskrivs.

Det framgår av artikel 7.1 i nämnda konvention att överträdelser och de straff som de leder till måste definieras tydligt i lagen. Detta villkor är uppfyllt när den enskilda personen, av den relevanta bestämmelsens lydelse och, vid behov, med hjälp av domstolarnas tolkning av lydelsen, kan utläsa vilka handlingar och försummelser som leder till straffrättsligt ansvar.

Det framgår av rättspraxis från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna att det inte enligt artikel 7.1 i konventionen krävs att lydelsen i de bestämmelser med stöd av vilka sanktionerna åläggs är så precis att det är möjligt att med absolut säkerhet förutse konsekvenserna av att bestämmelserna överträds. Enligt Europadomstolen innebär nämligen inte vagheter i en bestämmelse alltid att den strider mot nämnda artikel 7. Begreppet rätt i denna artikel motsvarar därför begreppet lag i andra bestämmelser i konventionen. Dessutom brister visserligen många lagar i tydlighet, och i många av dem, i syfte att undvika alltför stelbenta regler och kunna anpassa sig till ändrade förhållanden, används med nödvändighet mer eller mindre luddiga formuleringar, och tolkningen av dem är avhängig praxis. Varje lag skall emellertid uppfylla vissa kvalitetskrav såsom tillgänglighet och förutsägbarhet. Det faktum att en lag lämnar utrymme för skönsmässig bedömning strider inte heller i sig mot kravet på förutsägbarhet, under förutsättning att omfattningen av denna befogenhet och sättet för dess användande är tillräckligt klart reglerade med beaktande av det legitima mål som står på spel. Syftet är härvid att ge enskilda ett adekvat skydd mot godtycke. Förutom själva lydelsen av lagen tar Europadomstolen även hänsyn till om de använda oklara begreppen har preciserats i fast och publicerad rättspraxis.

Inte heller hänsyn till medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner möjliggör en annan tolkning av den allmänna gemenskapsrättsliga princip som legalitetsprincipen utgör.

(se punkterna 71–73 och 75–81)

2. På konkurrensområdet innebär inte det faktum att företagen inte kan förutse den exakta nivån på de böter som kommissionen ålägger i varje enskilt fall att artikel 15.2 i förordning nr 17 strider mot legalitetsprincipen.

För att undvika en alltför stelbent lagstiftning och kunna anpassa rättsregeln till omständigheterna måste man nämligen tillåta ett visst mått av oförutsägbarhet i fråga om vilken påföljd som en överträdelse kan få. Böter som för en viss överträdelse kan variera inom en väl avgränsad skala från lägsta möjliga till högsta möjliga nivå kan bidra till att påföljden blir verksam, såväl i fråga om tillämpningen som den avskräckande effekten.

Kommissionen äger inte i det avseendet ett obegränsat och överdrivet utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer böter för överträdelser av konkurrensreglerna, eftersom den är skyldig att iaktta den övre gräns som fastställts i förhållande till det berörda företagets omsättning. Den övre gränsen på 10 procent av omsättningen för företaget i fråga är skälig, mot bakgrund av de intressen som kommissionen skyddar vid överträdelser exempelvis i form av karteller. Bedömningen av huruvida de böter som åläggs med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17 är skäliga skall inte heller ske utifrån absoluta tal utan relativa, det vill säga i förhållande till det överträdande företagets omsättning.

Kommissionen är vidare skyldig att vid fastställandet av bötesbeloppet iaktta de grundläggande rättsprinciperna, och i synnerhet principerna om likabehandling och proportionalitet, samt kriterierna för den beräkningsmetod som skall användas.

Kommissionen har dessutom själv, på grundval av de kriterier som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17, utvecklat en känd och tillgänglig beslutspraxis. Kommissionen är visserligen inte bunden av sin tidigare beslutspraxis när den fastställer ett bötesbelopp. Enligt principen om likabehandling, som utgör en grundläggande rättsprincip som kommissionen är skyldig att iaktta, får kommissionen emellertid inte behandla lika situationer olika och olika situationer lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling.

Beaktas skall även att kommissionen, i syfte att säkerställa insynen i förfarandet och öka rättssäkerheten för de berörda företagen, har publicerat riktlinjer i vilka institutionen redogör för hur böterna skall beräknas i det enskilda fallet.

Även om företagen inte kan förutse den exakta nivån på de böter som kommissionen ålägger i varje enskilt fall är kommissionen trots allt skyldig att enligt artikel 253 EG motivera beslut om att ålägga böter. Motiveringen skall bland annat avse bötesbeloppet och den metod som använts vid beräkningen av detta. Av motiveringen skall klart och tydligt framgå hur kommissionen har resonerat så att de som berörs kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och ta ställning till om det är lämpligt att överklaga beslutet till gemenskapsdomstolarna och, i förekommande fall, möjliggöra för dem att utöva sin prövningsrätt.

(se punkterna 82–91)

3. Genom att det i artikel 81.1 EG bland annat föreskrivs ett förbud för företag att ingå avtal eller delta i samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden, riktar sig artikeln till ekonomiska enheter som utgörs av ett komplex av sådana materiella och mänskliga faktorer som kan medverka till en överträdelse i den mening som avses i denna bestämmelse.

Om ett företag med ansvar för gruppens verksamhet på den marknad som är föremål för en överträdelse av konkurrensreglerna, mellan den tidpunkt då överträdelsen ägde rum och den tidpunkt då företaget i fråga skall ställas till svars för denna, överför sina verksamheter till ett annat företag inom gruppen, utesluter det förhållandet att det förstnämnda företaget fortsätter att existera såsom rättssubjekt inte, enligt gemenskapsrättens konkurrensregler, att det sistnämnda företaget därigenom blir ansvarigt för det förstnämnda företagets agerande.

(se punkterna 122 och 132)

4. Det framgår av punkt 1 A första stycket i riktlinjerna för beräkning av böter som åläggs enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, att kommissionen, när den beräknar böterna med hänsyn till överträdelsens allvar, skall beakta bland annat överträdelsens konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar. Den konkreta påverkan på marknaden skall således anses vara tillräckligt styrkt om kommissionen kan bibringa konkreta och övertygande indikationer på att överträdelsen med skälig sannolikhet har påverkat marknaden.

Bedömningen av en överträdelses påverkan på marknaden bygger nämligen med nödvändighet på antaganden. Kommissionen är i det sammanhanget bland annat skyldig att undersöka vilket pris den aktuella varan skulle ha betingat om det aldrig hade funnits någon kartell. Vid prövningen av orsakerna till prisutvecklingen är det dock farligt att spekulera i hur stor del i utvecklingen var och en av dessa orsaker har haft. Det finns anledning att beakta den objektiva orsaken att parterna, på grund av prisöverenskommelsen, har avsagt sig sin frihet att priskonkurrera. Bedömningen av andra orsaker än kartellmedlemmarnas frivilliga avstående i det avseendet måste nödvändigtvis grunda sig på rimliga antaganden som det inte går att kvantifiera med exakthet.

Om punkt 1 A första stycket i riktlinjerna inte skall fråntas all ändamålsenlig verkan kan kommissionen inte anklagas för att ha beaktat en kartells konkreta påverkan på den marknad som är föremål för konkurrenssnedvridande åtgärder, såsom en överenskommelse om priser eller om kvoter, utan att kvantifiera denna påverkan eller göra en sifferuppskattning i det avseendet.

(se punkterna 151–155)

5. På konkurrensområdet är den bevisbörda som åvilar kommissionen när den vid beräkningen av böterna med hänsyn till överträdelsens allvar beaktar överträdelsens påverkan på den relevanta marknaden mindre betungande än den bevisbörda som åvilar den när den har att styrka förekomsten i sig av en överträdelse när det är fråga om en kartell. För att beakta den konkreta påverkan på marknaden räcker det nämligen att kommissionen kan ”ange giltiga skäl till varför dessa verkningar skall beaktas”.

(se punkt 161)

6. Bland annat skall det rättsliga och ekonomiska sammanhanget för det kritiserade uppträdandet beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är. Kommissionen skall därvid vid bedömningen av en överträdelses faktiska påverkan på marknaden jämföra med den konkurrenssituation som normalt skulle ha förelegat om överträdelsen inte hade inträffat.

Härav följer dels att det vid prissamverkan – med en tillräckligt hög grad av sannolikhet – skall konstateras att överenskommelserna faktiskt har gjort det möjligt för de berörda parterna att uppnå en högre prisnivå än den som skulle ha förelegat om överträdelsen aldrig hade ägt rum, dels att kommissionen i sin bedömning skall beakta alla objektiva villkor som styr den berörda marknaden mot bakgrund av de ekonomiska förhållanden och eventuella rättsliga regler som gäller på området. I förekommande fall skall hänsyn tas till huruvida det av förekommande ”objektiva ekonomiska faktorer” följer att prisnivån inom ramen för ”fri konkurrens” inte skulle ha utvecklats på samma sätt som nivån på de priser som tillämpats.

(se punkterna 177–179)

7. Enligt fast rättspraxis skall bedömningen av hur allvarlig en överträdelse mot konkurrensreglerna är göras med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom de särskilda omständigheterna i ärendet, dess sammanhang och böternas avskräckande verkan, utan att det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över kriterier som absolut skall tas i beaktande.

Bland de faktorer som skall beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar hör, alltefter omständigheterna, volymen av och värdet på de varor som överträdelsen gäller samt företagets storlek och ekonomiska styrka och, följaktligen, det inflytande som det har kunnat utöva på marknaden. Av detta följer å ena sidan att det vid fastställandet av böterna är tillåtet att ta hänsyn till såväl företagets totala omsättning, vilken ger en antydan, om än ungefärlig och ofullständig, om företagets storlek och ekonomiska styrka, som de berörda företagens marknadsandel på den relevanta marknaden, vilket kan ge en antydan om överträdelsens omfattning. Å andra sidan framgår det att varken den ena eller den andra av dessa sifferuppgifter avseende omsättningen får ges en oproportionerlig betydelse i förhållande till andra bedömningskriterier och att därför fastställandet av ett lämpligt bötesbelopp inte kan ske genom en enkel beräkning som grundas på den totala omsättningen.

(se punkterna 213–214 och 227)

8. Beträffande fastställandet av storleken på de böter som olika företag som varit delaktiga i samma överträdelse av konkurrensreglerna skall åläggas, är det tillåtet för kommissionen enligt riktlinjerna för beräkning av böter som åläggs enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, att inte fastställa böterna utifrån vart och ett av de berörda företagens totala omsättning på den relevanta marknaden utan, såsom utgångspunkt för böterna för samtliga berörda företag, fastställa ett totalt bötesbelopp med hänsyn till överträdelsens karaktär och därefter fördela detta mellan de berörda företagen med hänsyn tagen till flera olika faktorer.

(se punkt 223)

9. Enligt proportionalitetsprincipen krävs att gemenskapsinstitutionernas rättsakter inte går utöver vad som är ändamålsenligt och nödvändigt för att uppnå de mål som eftersträvas.

Vid beräkningen av böterna skall överträdelsens allvar bedömas utifrån ett stort antal kriterier och ingen av dessa bedömningskriterier får tillmätas oproportionerligt stor betydelse i förhållande till de övriga.

Proportionalitetsprincipen innebär i det sammanhanget att kommissionen är skyldig att fastställa böterna i proportion till de faktorer som skall beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar och att den då skall tillämpa dessa kriterier konsekvent och på ett sätt som är sakligt motiverat.

(se punkterna 226–228)

10. I punkt 3 första strecksatsen i riktlinjerna för beräkning av böter som åläggs enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget anges att böterna kan minskas vid förmildrande omständigheter bland annat om det berörda företaget har haft en ”uteslutande passiv eller efterföljande roll i genomförandet av överträdelsen”.

Bland de omständigheter som indikerar att ett företag haft en passiv roll i en kartell hör den omständigheten att företaget har deltagit i mötena betydligt mer sporadiskt än de andra ordinarie kartellmedlemmarna liksom att företaget har inträtt sent på den marknad som är föremål för överträdelsen, oavsett hur länge företaget varit delaktigt i denna, eller vidare att företrädare för andra företag som har deltagit i överträdelsen har gjort uttryckliga uttalanden av detta slag. En ”uteslutande passiv roll” innebär vidare att det berörda företaget har hållit en ”låg profil” det vill säga att det inte aktivt har deltagit i utarbetandet av ett eller flera konkurrensbegränsande avtal.

Det räcker således inte att företaget i fråga, under vissa perioder medan kartellen existerade, eller med hänsyn till vissa av kartellens överenskommelser, har hållit en ”låg profil”. Uppgifter såsom att kalla till möten, upprätta dagordning, dela ut förberedande dokument inför mötena är oförenliga med en passiv eller efterföljande roll som innebär att företaget intar en låg profil. Sådana initiativ talar för att sökanden intog en intresserad och aktiv attityd i fråga om utveckling, förlängning och övervakning av kartellen.

I samma punkt 3 andra strecksatsen anges att böterna kan minskas vid förmildrande omständigheter när det berörda företaget i praktiken inte har följt överenskommelsen. Det är i det sammanhanget väsentligt att avgöra huruvida det av de omständigheter som sökanden anfört framgår att företaget, under den period då det omfattades av de avtal som utgjorde överträdelser, i praktiken inte tillämpade dessa utan uppträdde marknadsmässigt.

Det faktum att ett företag, som kan konstateras ha deltagit i en prissamverkan tillsammans med sina konkurrenter, inte har uppträtt på marknaden på det sätt som det kommit överens om med sina konkurrenter utgör emellertid inte nödvändigtvis en förmildrande omständighet när böternas storlek bestäms. Ett företag som trots samverkan med sina konkurrenter för en mer eller mindre självständig politik på marknaden kan helt enkelt försöka att utnyttja avtalet för egen vinning.

(se punkterna 251–252, 254–255, 257 och 267–269)

11. Principen om ne bis in idem innebär ett förbud mot att vidta sanktionsåtgärder mot samma person mer än en gång för samma rättsstridiga beteende i syfte att skydda samma rättsliga intresse. Tillämpningen av denna princip underkastas ett tredubbelt krav på att det rör sig om samma faktiska omständigheter, att det är fråga om en och samma regelöverträdare och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas.

Ett företag får således vara föremål för två parallella förfaranden för samma olagliga beteende och således för dubbla straffsanktioner, en från de behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten och en från gemenskapen, i den mån förfarandena har olika syften och det inte rör sig om åsidosättanden av samma rättsregler.

Härav följer att principen om ne bis in idem äger än mindre tillämplighet i ett fall som det förevarande i vilket förfarandena och de påföljder som har ålagts av dels kommissionen, dels myndigheter i tredje land uppenbarligen inte har haft samma syfte. I det första fallet är ändamålet att säkerställa att konkurrensen inte snedvrids inom Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, medan ändamålet i det andra fallet är att säkerställa att konkurrensen inte snedvrids på marknaden i tredjeland. Det för tillämpningen av principen om ne bis in idem nödvändiga kravet på att det skall vara samma rättsliga intresse som skyddas är således inte uppfyllt.

(se punkterna 285–287)

12. Möjligheten att kumulera påföljder, den ena gemenskapsrättslig och den andra nationell, till följd av parallella förfaranden enligt det särskilda systemet för kompetensfördelning mellan gemenskapen och medlemsstaterna, i fråga om karteller inom samma geografiska område då olika mål eftersträvas, är underkastad ett skälighetskrav. Detta skälighetskrav innebär att kommissionen, då den fastställer bötesbeloppet med stöd av artikel 15 i förordning nr 17, är skyldig att beakta de påföljder som företaget redan utstått för samma sak, när det handlar om påföljder som ålagts för överträdelser av en medlemsstats regler om karteller vilka följaktligen blivit begångna inom gemenskapens geografiska område.

Skyldigheten att beakta skälighetskravet följer emellertid av dels det nära sambandet mellan nationella marknader i medlemsstaterna och den gemensamma marknaden, dels systemet för kompetensfördelning mellan gemenskapen och medlemsstaterna i fråga om karteller inom samma geografiska område.

(se punkterna 290–291)

13. Kommissionens befogenhet att besluta om böter för företag som uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder artiklarna 81.1 EG eller 82 EG utgör ett av de medel som kommissionen har utrustats med för att kunna fullgöra sin kontrolluppgift enligt gemenskapsrätten. I denna uppgift ingår att undersöka och bestraffa enskilda överträdelser, men även att föra en allmän politik för att tillämpa de principer som fastställts i fördraget på konkurrensområdet samt att påverka företagens beteende i denna riktning.

Kommissionen har därför rätt att fastställa bötesbeloppet på en nivå som förstärker dess avskräckande verkan när förfaranden av ett visst slag fortfarande är relativt vanliga trots att det redan från begynnelsen av gemenskapens konkurrenspolitik har slagits fast att de är rättsstridiga, på grund av den vinst som de kan ge vissa av de berörda företagen.

Syftet med att kommissionen skall fastställa böterna på ett sådant sätt att de är tillräckligt avskräckande rör företagens agerande inom gemenskapen och Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Den avskräckande verkan av de böter som ett företag har ålagts till följd av att det åsidosatt gemenskapens konkurrensregler skall således inte endast bedömas med hänvisning till just det företagets särskilda situation eller till företagets iakttagande av konkurrensregler i tredje land utanför EES.

(se punkterna 297–298 och 300)

14. Om kommissionen i ett förfarande enligt artikel 81.1 EG har för avsikt att grunda sig på ett visst avsnitt i ett svar på meddelandet om anmärkningar eller på en handling som bilagts ett sådant svar till bevis för att en överträdelse har ägt rum, skall övriga parter i förfarandet beredas tillfälle att yttra sig över denna bevisning. Under sådana förhållanden utgör det aktuella avsnittet i svaret på meddelandet om anmärkningar eller den handling som bilagts detta svar nämligen en uppgift som är till nackdel för de olika parter som deltagit i överträdelsen.

Det ankommer på det berörda företaget att visa att kommissionen skulle ha kommit fram till en annan slutsats i sitt beslut, om en handling som inte har lämnats ut, och som kommissionen har använt till nackdel för detta företag, inte skulle ha fått användas som bevis mot företaget.

När det gäller underlåtenhet att lämna ut en handling som är till företagets fördel behöver det berörda företaget bara visa att underlåtenheten att lämna ut handlingen kan ha påverkat förfarandet och innehållet i kommissionens beslut i för företaget negativ riktning. Det räcker att företaget visar att det hade kunnat utnyttja nämnda, för företaget fördelaktiga handling till sitt försvar. Det vill säga att företaget, om handlingen hade kunnat göras gällande under det administrativa förfarandet, hade kunnat åberopa omständigheter som inte överensstämmer med de slutsatser som kommissionen dragit på detta stadium, och därmed påverka kommissionens bedömning i beslutet i någon riktning, åtminstone i fråga om svårighetsgraden på och varaktigheten av de handlingar som lagts företaget till last och därmed även nivån på böterna. Möjligheten att en handling som inte lämnats ut skulle ha kunnat påverka förfarandet och innehållet i kommissionens beslut kan inte fastställas förrän efter en provisorisk bedömning av bevisningen som ger vid handen att de icke utlämnade handlingarna hade, i fråga om dessa bevis, kunnat få en betydelse som icke skall bortses ifrån.

(se punkterna 343–344 och 351)

15. När det vid prövningen av grunder under vilka ett företag har ifrågasatt giltigheten av ett kommissionsbeslut inte uppdagas några oegentligheter, saknar förstainstansrätten anledning att, med stöd av sin fulla prövningsrätt, sätta ned bötesbeloppet.

(se punkt 386)

FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (tredje avdelningen)

den 27 september 2006 ( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Citronsyra – Artikel 81 EG – Böter – Artikel 15.2 i förordning nr 17 – Ett dotterbolags ansvar för agerandet – Den straffrättsliga legalitetsprincipen – Riktlinjer för beräkning av böter – Proportionalitetsprincipen – Principen ne bis in idem – Rätt till tillgång till handlingarna i ärendet”

I mål T-43/02,

Jungbunzlauer AG, Basel (Schweiz), företrätt av advokaterna R. Bechtold, U. Soltész och M. Karl,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av P. Oliver, i egenskap av ombud, biträdd av advokaten H. Freund,

svarande,

med stöd av

Europeiska unionens råd, företrätt av E. Karlsson och S. Marquardt, båda i egenskap av ombud,

intervenient,

angående en talan om i första hand ogiltigförklaring av beslut 2002/742/EG av den 5 december 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES‑avtalet (COMP/E-1/36.604 – Citronsyra) (EGT L 239, 2002, s. 18), och i andra hand nedsättning av de böter som sökanden har ålagts genom detta beslut,

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)

sammansatt av ordföranden J. Azizi samt domarna M. Jaeger och F. Dehousse,

justitiesekreterare: handläggaren D. Christensen,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 24 maj 2004,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

1 Sökanden Jungbunzlauer AG (nedan kallat Jungbunzlauer eller sökanden) grundades år 1993 såsom helägt dotterbolag till Jungbunzlauer Holding AG, ett ledande holdingbolag vars samtliga aktier ägs av holdingbolaget Montana AG (nedan även kallat Jungbunzlauer-koncernen). I Förenta staterna företräds koncernen av Jungbunzlauer International AG, ett dotterbolag i Jungbunzlauer-koncernen. Koncernen har sitt huvudkontor i Jungbunzlauers lokaler i Basel (Schweiz). Före år 1993 leddes gruppen av Jungbunzlauer GmbH, vars huvudkontor låg i Wien (Österrike).

2 Jungbunzlauer-koncernen tillverkar och saluför ingredienser som används i livsmedels- och dryckesindustrin, läkemedels- och kosmetikaindustrin samt för en rad andra industriella ändamål. Koncernen är en av de största citronsyretillverkarna i världen.

3 Citronsyra är världens mest använda surhetsreglerande och konserverande medel. Det finns flera typer som används inom olika användningsområden, såsom i livsmedel och drycker, rengöringsmedel för hushållsbruk, läkemedel och kosmetika och för olika industriella ändamål.

4 År 1995 uppgick den totala försäljningen av citronsyra på världsmarknaden till ungefär 894,72 miljoner euro och på EES-marknaden till ungefär 323,69 miljoner euro. År 1996 kontrollerades cirka 60 procent av världsmarknaden av de fem företag till vilka det beslut som avses i denna talan var riktat. Dessa företag var, förutom Jungbunzlauer, F. Hoffmann-La Roche AG (nedan kallat HLR), Archer Daniels Midland Co. (nedan kallat ADM), Haarmann & Reimer Corporation (nedan kallat H & R), vilket ingår i Bayer BV-koncernen (nedan kallat Bayer), och Cerestar Bioproducts BV (nedan kallat Cerestar). De kallas nedan gemensamt de berörda parterna.

5 I augusti 1995 informerade det amerikanska justitiedepartementet kommissionen om att citronsyremarknaden var under utredning. Under perioden från oktober månad år 1996 till juni månad år 1998 erkände de berörda parterna, inklusive Jungbunzlauer International AG, att de hade deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan. Efter förlikning med det amerikanska justitiedepartementet ålade de amerikanska myndigheterna företagen i fråga böter. Vissa av de åtalade personerna bötfälldes även privat. Utredningar har också företagits i Kanada där några av företagen, däribland Jungbunzlauer International AG, har påförts böter.

6 Den 6 augusti 1997 begärde kommissionen med stöd av artikel 11 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar [81] och [82] (EGT 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), upplysningar från de fyra största citronsyretillverkarna i gemenskapen, däribland Jungbunzlauer GmbH. I januari 1998 begärde kommissionen även att de största köparna av citronsyra i gemenskapen skulle inkomma med upplysningar, och i juni och juli 1998 anmodade den på nytt de största citronsyretillverkarna i gemenskapen att inkomma med upplysningar.

7 Till följd av den begäran om upplysningar som Cerestar mottog i juli 1998 kontaktade Cerestar kommissionen och förklarade, under ett möte som ägde rum den 29 oktober 1998, att det hade för avsikt att samarbeta med kommissionen enligt kommissionens meddelande av den 18 juli 1996 om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 207, s. 4, nedan kallat meddelandet om samarbete). Vid samma tillfälle redogjorde företaget muntligen för den kartellverksamhet som det hade deltagit i. En skriftlig redogörelse som bekräftade det som sagts på mötet skickades till kommissionen den 25 mars 1999.

8 Genom skrivelse av den 28 juli 1998 riktade kommissionen ytterligare en begäran om upplysningar till Jungbunzlauer GmbH. Företaget besvarade denna begäran genom skrivelse av den 28 september 1998.

9 Under ett möte den 11 december 1998 tillkännagav ADM att det ville samarbeta med kommissionen och redogjorde muntligen för den konkurrensbegränsande verksamhet som företaget hade deltagit i. I en skrivelse av den 15 januari 1999 bekräftade ADM sin muntliga redogörelse.

10 Den 3 mars 1999 anmodade kommissionen HLR, Jungbunzlauer och Cerestar att inkomma med kompletterande upplysningar.

11 Den 28 april, den 21 maj respektive den 28 juli 1999 inkom Bayer, i H & R:s namn, sökanden och HLR med redogörelser, med stöd av meddelandet om samarbete.

12 Den 28 mars 2000 riktade kommissionen ett meddelande om anmärkningar till sökanden och övriga berörda parter för åsidosättande av artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet. Sökanden och övriga berörda parter yttrade sig skriftligen över kommissionens anmärkningar. Ingen av parterna begärde att möte skulle hållas eller bestred att de faktiska omständigheter som angavs i meddelandet om anmärkningar i huvudsak var riktiga.

13 I en skrivelse till kommissionen av den 11 april 2001 riktade Jungbunzlauer GmbH ett par anmärkningar mot det pågående förfarandet.

14 Den 27 juli 2001 anmodade kommissionen sökanden och övriga berörda parter att inkomma med kompletterande upplysningar. Sökanden svarade dels i eget, dels i Jungbunzlauer GmbH:s namn genom skrivelse av den 3 augusti 2001.

15 Den 5 december 2001 antog kommissionen beslut 2002/742/EG om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (COMP/E-1/36 604 – Citronsyra) (nedan kallat beslutet). Sökanden delgavs beslutet den 18 december 2001.

16 Beslutet innehåller bland annat följande:

”Artikel 1

[ADM], [Cerestar], [H & R], [HLR] och [sökanden] har överträtt artikel 81.1 i fördraget och artikel 53.1 i EES-avtalet genom att delta i ett fortlöpande avtal och/eller samordnat förfarande inom sektorn för citronsyra.

Överträdelsen pågick enligt följande:

– När det gäller [ADM], [H & R], [HLR] och [sökanden]: från mars 1991 till maj 1995.

– När det gäller [Cerestar]: från maj 1992 till maj 1995.

…

Artikel 3

För överträdelsen i artikel 1 skall följande böter åläggas:

[a) ADM]: 39,69 miljoner euro

[b) Cerestar]: 170 000 euro

[c) HLR]: 63,5 miljoner euro

[d) H & R]: 14,22 miljoner euro

[e) Sökanden]: 17,64 miljoner euro.”

17 Kommissionen angav i punkterna 80–84 i beslutet att den konkurrensbegränsande samverkan bestod i att tilldela varje medlem specifika försäljningskvoter och se till att dessa kvoter respekterades, att fastställa mål- eller minimipriser, att avskaffa rabatter och att utbyta specifik kundinformation.

18 I punkterna 185–188 i beslutet fastställde kommissionen att överträdelsen, med avseende på Jungbunzlauer-koncernen, skulle tillskrivas Jungbunzlauer.

19 För beräkningen av bötesbeloppet tillämpade kommissionen i beslutet den beräkningsmetod som anges i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna) och i meddelandet om samarbete.

20 Kommissionen fastställde först grundbeloppen för böterna med hänsyn till överträdelsens allvar och varaktighet.

21 Beträffande överträdelsens allvar konstaterade kommissionen till att börja med att de berörda parterna hade begått en mycket allvarlig överträdelse med hänsyn till överträdelsens art, dess konkreta påverkan på citronsyremarknaden i EES och storleken på den geografiska marknaden i fråga (punkt 230 i beslutet).

22 Därefter angav kommissionen att den faktiska ekonomiska kapaciteten att skada konkurrensen skulle beaktas och att böterna skulle fastställas till sådana belopp att de fick en tillräckligt avskräckande verkan. Kommissionen delade in de berörda parterna i tre kategorier utifrån deras världsomsättning från försäljningen av citronsyra under år 1995, som var överträdelseperiodens sista år. H & R, vars andel på världsmarknaden uppgick till 22 procent, hänfördes till en första kategori. ADM och Jungbunzlauer, vars andelar uppgick till [hemlig uppgift]( ) procent, och HLR, vars andel uppgick till 9 procent, hänfördes till en andra kategori och Cerestar, vars andel uppgick till 2,5 procent, hänfördes till en tredje kategori. Mot denna bakgrund fastställde kommissionen utgångsbeloppen för böterna till 35 miljoner euro för företagen i den första kategorin, till 21 miljoner euro för företagen i den andra kategorin och till 3,5 miljoner euro för företagen i den tredje kategorin (punkt 239 i beslutet).

23 Kommissionen justerade dessutom utgångsbeloppen så att böterna skulle få en tillräckligt avskräckande verkan. Med beaktande av de berörda parternas storlek och totala resurser, uttryckt i total världsomsättning, tillämpade kommissionen en multipliceringsfaktor på 2 på det utgångsbelopp som fastställts för ADM och HLR och en multipliceringsfaktor på 2,5 på det utgångsbelopp som fastställts för H & R (punkterna 50 och 246 i beslutet).

24 För varaktigheten på den överträdelse som vart och ett av företagen begått höjdes utgångsbeloppet med 10 procent per år, vilket motsvarade en höjning med 40 procent för ADM, H & R, HLR och Jungbunzlauer och med 30 procent för Cerestar (punkterna 249 och 250 i beslutet).

25 Kommissionen fastställde därmed grundbeloppet för Jungbunzlauers böter till 29,4 miljoner euro. För ADM, Cerestar, HLR och H & R fastställdes grundbeloppen till 58,8 miljoner, 4,55 miljoner, 58,8 miljoner respektive 122,5 miljoner euro (punkt 254 i beslutet).

26 Grundbeloppen för ADM och HLR höjdes därefter med 35 procent på grund av försvårande omständigheter. Anledningen var att dessa företag hade varit ledande i kartellen (punkt 273 i beslutet).

27 Kommissionen prövade och underkände de påståenden om förmildrande omständigheter som en del företag hade framfört (punkterna 274–291 i beslutet).

28 Med tillämpning av artikel 15.2 i förordning nr 17 korrigerade kommissionen därefter de belopp som den enligt denna metod fastställt för Cerestar och H & R så att de inte skulle överstiga den övre gränsen på 10 procent av de berörda parternas totala omsättning (punkt 293 i beslutet).

29 Med stöd av avdelning B i meddelandet om samarbete beviljade kommissionen slutligen Cerestar en ”mycket betydande nedsättning” (med 90 procent) av det bötesbelopp som företaget skulle ha ålagts om det inte hade samarbetat. Med stöd av avdelning D i meddelandet beviljade kommissionen en ”väsentlig nedsättning” av bötesbeloppen för ADM (med 50 procent), Jungbunzlauer (med 40 procent), H & R (med 30 procent) och HLR (med 20 procent) (punkt 326 i beslutet).

Förfarandet och parternas yrkanden

30 Jungbunzlauer väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 25 februari 2002.

31 Genom beslut av den 18 juni 2002 gav förstainstansrätten rådet tillåtelse att intervenera i målet till stöd för kommissionens yrkanden.

32 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (tredje avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet. Som en åtgärd för processledning enligt artikel 64 i rättegångsreglerna ställdes också skriftliga frågor till parterna. Parterna besvarade dessa frågor inom föreskriven tidsfrist.

33 Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 24 maj 2004.

34 Jungbunzlauer har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogiltigförklara beslutet,

– i andra hand sätta ned bötesbeloppet, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

35 Kommissionen och rådet, som intervenerar, har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogilla talan, och

– förplikta Jungbunzlauer att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

36 Sökanden har inledningsvis gjort en invändning om rättsstridighet. Sökanden menar att artikel 15.2 i förordning nr 17 strider mot legalitetsprincipen, då det i bestämmelsen inte på ett tillräckligt tydligt sätt anges hur kommissionen skall fatta sina beslut (nedan kallad legalitetsprincipen). Vidare påstås beslutet vara felaktigt i fråga om den personkrets till vilket det är riktat, bedömningen av överträdelsens allvar, förekomsten av förmildrande omständigheter, underlåtenheten att beakta det förhållandet att böter har ålagts i andra länder, iakttagandet av den övre gränsen för böterna i artikel 15.2 i förordning nr 17 och rätten till tillgång till handlingarna i ärendet. Sökanden har slutligen gjort gällande att det administrativa förfarandets tidsutdräkt har påverkat storleken på bötesbeloppet.

I – Åsidosättande av legalitetsprincipen

A – Invändningen om rättsstridighet med avseende på artikel 15.2 i förordning nr 17

1. Parternas argument

37 Jungbunzlauer har gjort en invändning om rättsstridighet enligt artikel 241 EG genom att påstå att artikel 15.2 i förordning nr 17, som rör kommissionens behörighet att ålägga böter vid brott mot gemenskapens konkurrensrätt, strider mot legalitetsprincipen, vilken följer av rättssäkerhetsprincipen som utgör en allmän gemenskapsrättslig princip, då det i bestämmelsen inte med tillräcklig tydlighet anges hur kommissionen skall fatta sina beslut.

38 Jungbunzlauer menar att legalitetsprincipen stadfästs i artikel 7.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), vari följande föreskrivs:

”Ingen får fällas till ansvar för någon gärning eller underlåtenhet som vid den tidpunkt då den begicks inte utgjorde ett brott enligt nationell eller internationell rätt. Inte heller får ett strängare straff utmätas än som var tillämpligt vid den tidpunkt då brottet begicks.”

39 Jungbunzlauer har åberopat artikel 6.2 EU enligt vilken ”[u]nionen skall som allmänna principer för gemenskapsrätten respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i Europakonventionen … och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner”.

40 Jungbunzlauer har vidare understrukit att det framgår av domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis att alla gemenskapsrättsliga påföljdsbestämmelser, oberoende av om de är av straffrättslig karaktär (domstolens dom av den 25 september 1984 i mål 117/83, Könecke, REG 1984, s. 3291, punkt 11, och av den 18 november 1987 i mål 137/85, Maizena, REG 1987, s. 4587, punkt 15), skall vara förenliga med legalitetsprincipen, som följer av rättssäkerhetsprincipen (domstolens dom av den 12 november 1969 i mål 29/69, Stauder, REG 1969, s. 419, punkt 7, svensk specialutgåva, volym 1, s. 421, av den 13 februari 1996 i mål C-143/93, Van Es Douane Agenten, REG 1996, s. I‑431, punkt 27, och av den 12 december 1996 i de förenade målen C‑74/95 och C-129/95, brottmål mot X, REG 1996, s. I-6609, punkt 25, och förstainstansrättens dom av den 20 februari 2001 i mål T-112/98, Mannesmannröhren-Werke mot kommissionen, REG 2001, s. II-729, punkt 59 och följande punkter).

41 Jungbunzlauer har slutligen hävdat att legalitetsprincipen även har förankrats i artiklarna 41 och 49 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, tillkännagiven i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, s. 1, nedan kallad stadgan om de grundläggande rättigheterna), och omfattas av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner.

42 Jungbunzlauer har gjort gällande att enligt legalitetsprincipen, som följer av rättssäkerhetsprincipen, skall gemenskapslagstiftningen vara klar och förutsägbar för enskilda (domstolens dom av den 12 november 1981 i de förenade målen 212/80–217/80, Salumi, REG 1981, s. 2735, punkt 10, och av den 22 februari 1984 i mål 70/83, Kloppenburg, REG 1984, s. 1075, punkt 11, svensk specialutgåva, volym 7, s. 533, samt domarna i de ovan i punkt 40 nämnda målen Könecke, punkt 11, och Maizena, punkt 15) och att kravet på klarhet och förutsägbarhet är särskilt uttalat när det rör sig om en lagstiftning som kan få ekonomiska konsekvenser (domstolens dom av den 13 mars 1990 i mål 30/89, kommissionen mot Frankrike, REG 1990, s. I‑691, punkt 23 och där angiven rättspraxis). Detta gäller i än högre grad om det rör sig om en rådsbestämmelse som ger kommissionen befogenhet att agera och som endast är giltig om den är tillräckligt tydlig i den meningen att rådet klart anger gränserna för kommissionens befogenhet (domstolens dom av den 5 juli 1988 i mål 291/86, Central‑Import Münster, REG 1988, s. 3679, punkt 13).

43 Jungbunzlauer har gjort gällande att legalitetsprinicipen är av särskild vikt i fråga om bestämmelser vari föreskrivs påföljder (domstolens dom av den 10 juli 1980 i mål 32/79, kommissionen mot Förenade kungariket, REG 1980, s. 2403, punkt 46, svensk specialutgåva, volym 5, s. 277, domarna i det ovan i punkt 42 nämnda målet Kloppenburg, punkt 11, och i det ovan i punkt 40 nämnda målet Maizena, punkt 15, samt dom av den 14 juli 1994 i mål C-352/92, Milchwerke Köln, REG 1994, s. I-3385, punkterna 22 och 23). Dessa bestämmelser skall enligt Jungbunzlauer på ett förutsägbart sätt ange inte bara den straffbara gärningen, utan även vilka de rättsliga följderna blir för den enskilde (domen i de ovan i punkt 40 nämnda förenade målen brottmål mot X, punkt 25).

44 Jungbunzlauer anser att det i artikel 15.2 i förordning nr 17 föreskrivs en möjlighet att utfärda straff eller vidta straffliknande åtgärder.

45 Jungbunzlauer har först och främst åberopat uttalanden av Mario Monti, dåvarande kommissionsledamot med ansvar för konkurrenspolitik, samt riktlinjernas ordalydelse och ordvalet i kommissionens svaromål. Där talar man nämligen om ”påföljder” och ”straff” för överträdelser av artiklarna 81 EG och 82 EG som skall vara så pass höga att de har en ”avskräckande verkan”.

46 Jungbunzlauer har vidare erinrat om att domstolen redan har erkänt att de böter som föreskrivs i artikel 15 i förordning nr 17 inte har karaktären av vite utan har till syfte att både straffa olagliga beteenden och förebygga en upprepning (domstolens dom av den 15 juli 1970 i mål 41/69, Chemiefarma mot kommissionen, REG 1970, s. 661, punkterna 172 och 173; svensk specialutgåva, volym 1, s. 457), vilket enligt Jungbunzlauer överensstämmer med den vida tolkning som Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna har gjort av begreppet åtal. Jungbunzlauer har även angett att förstainstansrätten i dom av den 20 mars 2002 i mål T-15/99, Brugg Rohrsysteme mot kommissionen (REG 2002, s. II‑1613, punkterna 109 och 122), prövade giltigheten av de böter som ålagts med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17 mot artikel 7 i Europakonventionen.

47 Enligt Jungbunzlauer påverkas inte denna bedömning av formuleringen i artikel 15.4 i förordning nr 17, enligt vilken beslut om att ålägga böter ”inte har straffrättslig karaktär”. Enligt rättspraxis från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna är det nämligen inte rättsaktens form utan dess innehåll som är avgörande.

48 Jungbunzlauer anser således att det förfarande som leder till ett åläggande av böter enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 skall uppfylla samtliga minimikrav enligt de grundläggande rättigheterna i såväl Europakonventionen, såsom de har tolkats av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, som stadgan om de grundläggande rättigheterna, i vilken bland annat de rättigheter som fastställts i nämnda rättspraxis har stadfästs.

49 Jungbunzlauer har gjort gällande att det framgår av rättspraxis från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna att överträdelsen och det straff som kan komma att åläggas för överträdelsen skall ”framgå av lagen”. Detta innebär att enskilda, i rimlig utsträckning med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet, skall kunna förutse vilka konsekvenser ett visst agerande kan få. Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna har tillagt att en lag som lämnar utrymme för skönsmässig bedömning inte i sig strider mot detta krav, under förutsättning att omfattningen av detta utrymme och sättet för dess utnyttjande har preciserats med tillräcklig tydlighet med beaktande av det legitima mål som eftersträvas för att ge individen ett adekvat skydd mot godtycke.

50 Mot bakgrund av det ovan anförda anser Jungbunzlauer att legalitetsprincipen har åsidosatts när en bestämmelse om åläggande av böter inte med tillräcklig tydlighet fastställer de rättsliga följderna av ett bötesbeslut utan ger behörig myndighet, på grund av den otydligt avfattade lagtexten i fråga, stora möjligheter vid dess tillämpning av bestämmelsen i det enskilda fallet. De rättsliga följderna har då inte fastställts i förväg av lagstiftaren, vilket strider mot legalitetsprincipen, utan bestämts av myndigheten. Jungbunzlauer medger visserligen att en myndighets utrymme för skönsmässig bedömning inte i sig utgör en rättsstridighet enligt legalitetsprincipen men att det trots allt inte kan vara obegränsat.

51 Jungbunzlauer anser inte att artikel 15.2 i förordning nr 17 uppfyller ovannämnda minimikrav.

52 Jungbunzlauer har påpekat att kommissionen enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 getts befogenhet att vid åsidosättande av fördragets konkurrensregler ålägga böter, vars lägsta belopp uppgår till 1 000 euro och vars högsta belopp skall beräknas i varje enskilt fall utifrån företagets omsättning. Beträffande bötesbeloppets faktiska storlek anges i artikel 15.2 andra stycket i förordning nr 17 endast att ”[n]är bötesbeloppet fastställs skall hänsyn tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått”.

53 Jungbunzlauer anser att bestämmelsen ger kommissionen ett nästan obegränsat utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att fastställa storleken på bötesbeloppet.

54 Jungbunzlauer har inledningsvis anfört att den övre gränsen för böterna lätt kan nå flera tiotals miljarder euro, eftersom vissa multinationella koncerners omsättningar numera, till skillnad från den situation som rådde innan förordning nr 17 antogs, kan uppgå till flera hundra miljarder euro. Som exempel har angetts att om oljekoncernen ExxonMobil – vars koncernomsättning uppgår till 248 miljarder euro – deltog i en konkurrensbegränsande samverkan skulle kommissionen kunna ålägga koncernen ett bötesbelopp på mellan 1 000 euro och 24,8 miljarder euro, ett belopp motsvarande Luxemburgs bruttonationalprodukt. Jungbunzlauer anser att om lagen, för en viss överträdelse, ger myndigheten möjlighet att laborera med en bötesskala på mellan 1 000 och 24,8 miljarder euro – eller till och med total befrielse med stöd av meddelandet om samarbete – är det inte längre lagen som i förväg avgör böternas storlek utan uteslutande myndigheten. En sådan bestämmelse öppnar till sist för möjligheten att fastställa böter på ett godtyckligt sätt.

55 Vad riktlinjerna beträffar anser Jungbunzlauer vidare att dessa inte utgör ”rätt” i den mening som avses i Europakonventionen. Det framhålls att endast kommissionen är bunden av dessa riktlinjer men inte domstolarna (förstainstansrättens dom av den 16 juli 1998 i mål T‑81/97, Regione Toscana mot kommissionen, REG 1998, s. II‑2889, punkt 49, och generaladvokaten Albers förslag till avgörande inför domen av den 22 mars 2001 i mål C‑17/99, Frankrike mot kommissionen, REG 2001, s. I-2481, s. I-2484, punkt 23), som har full prövningsrätt i fråga om kommissionens beslut. Eftersom domstolarna är behöriga att slutgiltigt fastställa bötesbeloppen och inte är bundna av riktlinjerna har dessa ingen betydelse för bedömningen av huruvida den straffrättsliga bestämmelsen uppfyller legalitetskraven i artikel 7 i Europakonventionen. Vidare anges att förstainstansrätten nyligen har fastställt att de enda bestämmelser som är tillämpliga på böter är de som föreskrivs i förordning nr 17 (domen i det ovan i punkt 46 nämnda målet Rohrsysteme mot kommissionen, punkt 123).

56 Jungbunzlauer har därefter ifrågasatt kommissionens resonemang enligt vilket en större förutsägbarhet och tillförlitlighet vad gäller beräkningen av bötesbeloppet vore oförenlig med principen om att böterna både skall avspegla de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet och, för att garantera att företagen iakttar konkurrensreglerna, verka avskräckande. Jungbunzlauer anser nämligen att kännedom om eller det faktum att det går att skaffa sig kännedom om vad en olaglig handling kan få för konsekvenser tvärtom utgör en bättre garant för att uppnå den av kommissionen önskade avskräckande verkan. Detta är den främsta anledningen till att medlemsstaternas strafflagstiftning består av en rad olika överträdelser för vilka det föreskrivs särskilda påföljder. På grundval av dessa bestämmelser och de nationella domstolarnas tolkning av dem kan enskilda med tillräcklig tydlighet förutse de straffrättsliga konsekvenserna av sina handlingar. Den nästan obegränsade bötesskalan i artikel 15.2 i förordning nr 17 har ingen sådan avskräckande effekt, eftersom den inte ger minsta antydan om vilken typ av överträdelse som kan leda till att maximibeloppet enligt denna skala faktiskt åläggs.

57 Jungbunzlauer menar också att det förhållandet att riktlinjerna inte innehåller tillräckligt tydliga anvisningar om hur böterna skall beräknas illustreras av det faktum att kommissionen för ”mycket allvarliga överträdelser” ”får” fastställa grundbeloppet till vilket belopp som helst över 20 miljoner euro. Riktlinjerna innehåller inga som helst uppgifter om vilka förutsättningar som föranleder kommissionen att fastställa grundbeloppet till 20, 50 eller 100 miljoner euro eller till och med ett ännu högre belopp.

58 Rådets argument att böter som kommissionen fastställer i förekommande fall granskas av gemenskapsdomstolarna, som har full prövningsrätt, kan enligt Jungbunzlauer inte heller godtas. Rådet har nämligen inte beaktat att kravet på att rättsreglerna skall vara tillräckligt tydliga syftar just till att möjliggöra för gemenskapsdomstolarna att pröva lagenligheten av beslut som fattats på grundval av dessa bestämmelser. Rådets resonemang får till följd att lagstiftningsansvaret överflyttas till gemenskapsdomstolarna.

59 Jungbunzlauer har vidare påpekat att det på nationell nivå inte finns någon behörighetsförklaring som innebär att en myndighet kan ålägga böter i stort sett utan begränsning. Beträffande den av rådet anförda jämförelsen med svensk rätt anser Jungbunzlauer att lagstiftningen i den medlemsstaten har utvecklats utifrån den gemenskapsrättsliga modellen och därför saknar intresse i målet. När det gäller tysk rätt, som också har åberopats av rådet, menar Jungbunzlauer att de tyska bestämmelserna om fastställande av böter för överträdelser av konkurrensreglerna utgör ett differentierat system som inte kan jämföras med den allmänna behörighetsförklaringen i artikel 15.2 i förordning nr 17. I dessa bestämmelser föreskrivs nämligen en övre gräns på upp till 500 000 euro eller upp till tre gånger den ekonomiska vinst som överträdelsen har genererat, vilket i praktiken leder till lägre böter än dem som följer av artikel 15.2 i förordning nr 17. Jungbunzlauer har anfört att bötesnivån därefter korrigeras ytterligare beroende på hur överträdelsen har begåtts. Det är bara när den har begåtts uppsåtligen som det högsta bötesbeloppet kan dömas ut. När överträdelsen har begåtts av oaktsamhet får endast hälften av maximibeloppet fastställas. Enligt dessa regler skall böterna beräknas utifrån exakt angivna kriterier. Till exempel skall överträdelsens allvar, skadans omfattning och de särskilda omständigheterna avseende den person som har begått överträdelsen och dennes ekonomiska situation beaktas. Jungbunzlauer anser visserligen att inte heller denna lagstiftning gör det möjligt att på förhand och exakt fastställa storleken på böterna. Den precision med vilken böterna kan fastställas är dock klart bättre än den gräns som fastställs i artikel 15.2 i förordning nr 17. Jungbunzlauer har påpekat att föreställningen om att en metod som enbart grundar sig på omsättning inte i tillräcklig mån tar hänsyn till överträdelsens omfattning och allvar var den främsta anledningen till att lagstiftaren år 1999 avstod från att ändra dessa regler.

60 Jungbunzlauer anser att dess resonemang bekräftas av kommissionens beslutspraxis i fråga om böter. Kommissionens praxis karaktäriseras nämligen inte enbart av att det råder enorma skillnader mellan böterna i absoluta tal, utan även och framför allt av att det har skett en drastisk höjning av bötesbeloppen sedan år 2001. Jungbunzlauer menar framför allt att medelvärdet av de böter som företag ålades mellan åren 1994 och 2000 jämfört med rekordbeloppet på 462 miljoner euro som ålades under år 2001 genom kommissionens beslut 2003/2/EG av den 21 november 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG‑fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/E-1/37.512 – vitaminer) (EGT L 6, 2003, s. 1) visar ett förhållande på nära ett till femton. Även det näst högsta bötesbelopp som ett företag ålades år 2001, på 184,27 miljoner euro genom kommissionens beslut 2004/337/EG av den 20 december 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/E-1/36.212 – Självkopierande papper) (EUT L 115, 2004, s. 1) var nära sex gånger högre än detta medelvärde. Jungbunzlauer anser att det förhållandet att dessa beslut – precis som kommissionens tidigare vitt skilda praxis – enbart grundar sig på bötesbestämmelserna, närmare bestämt artikel 15.2 i förordning nr 17, visar att denna bestämmelse inte har någon som helst begränsande verkan på kommissionens handlande. Denna utveckling utgör i själva verket inte bara en höjning av bötesbeloppen utan en flerdubbling av dem.

61 Jungbunzlauer har dessutom påpekat att en tjänsteman vid kommissionen i en artikel från år 1993 medgett att det förfarande som användes för att fastställa böter enligt förordning nr 17 ”förefaller stå långt ifrån det vi vanligen kallar ett regelrätt förfarande (due process)”.

62 Jungbunzlauer anser i andra hand att kommissionen åtminstone, även om artikel 15.2 i förordning nr 17 skulle anses vara förenlig med legalitetsprincipen, borde tolka bestämmelsen restriktivt och kompensera för bestämmelsens brist på förutsägbarhet med ett enhetligt och transparent bötessystem som kan säkerställa den nödvändiga rättssäkerheten för de berörda företagen. En sådan tolkning innebär enligt Jungbunzlauer att kommissionen förväntas värna om ett minimum av transparens och förutsägbarhet när det gäller fastställande av böter. Den vida befogenhet som ges i artikel 15.2 i förordning nr 17 borde enligt Jungbunzlauer ges lite fastare ramar med utgångspunkt i kommissionens beslutspraxis, för att undvika oväntade beslut såsom i förevarande fall.

63 Kommissionen och rådet anser inte att artikel 15.2 i förordning nr 17 är oförenlig med legalitetsprincipen.

64 Kommissionen har framför allt gjort gällande att dess bötesbeslut är underkastade gemenskapsdomstolarnas fulla prövningsrätt. Vidare betonas att de kriterier som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17 har klargjorts, såväl i rättspraxis som i riktlinjerna. Kommissionen anser att den för det fall kriterierna skall definieras ytterligare inte har någon möjlighet att både beakta de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall och säkerställa böternas avskräckande verkan.

65 Kommissionen har också angett att det framgår av artikel 15.2 i förordning nr 17 att konkurrensreglerna inte är av straffrättslig karaktär. Vidare anses sökanden felaktigt ha gjort gällande att artikel 7.1 i Europakonventionen samt artiklarna 41 och 49 i stadgan om de grundläggande rättigheterna har åsidosatts.

66 Kommissionen har vidare påpekat att den har befogenhet att höja böter och att riktlinjerna inte påverkar de rättsregler med stöd av vilka böterna fastställs.

67 Vad slutligen beträffar jämförelsen med tysk rätt har kommissionen som exempel hänvisat till en straffrättslig bestämmelse för att illustrera att det också i denna lagstiftning föreskrivs ett mycket stort utrymme för skönsmässig bedömning när en konkret påföljd skall fastställas i det enskilda fallet.

68 Rådet anser att de åberopade bestämmelserna i Europakonventionen och stadgan om de grundläggande rättigheterna inte är tillämpliga på artikel 15.2 i förordning nr 17. Vidare betraktar rådet artikel 15.2 i förordning nr 17 som en fullständigt klar och entydig bestämmelse.

2. Förstainstansrättens bedömning

69 I artikel 15.2 i förordning nr 17, i dess senaste lydelse enligt förordning (EG) nr 1216/1999 (EGT L 148, s. 5), föreskrivs följande:

”Kommissionen får ålägga företag och företagssammanslutningar böter om lägst [1000 euro] och högst [1 miljon euro], eller ett högre belopp som dock inte får överstiga tio procent av föregående räkenskapsårs omsättning för varje företag som har deltagit i överträdelsen genom att uppsåtligen eller av oaktsamhet

a) överträda bestämmelserna i fördragets artikel [81.1 EG] eller artikel [82 EG], eller

b) åsidosätta ett åläggande som har beslutats med stöd av artikel 8.1.

När bötesbeloppet fastställs skall hänsyn tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått.”

70 Förstainstansrätten skall pröva om, såsom sökanden har gjort gällande, artikel 15.2 i förordning nr 17 strider mot legalitetsprincipen och inte på ett tillräckligt tydligt sätt anger hur kommissionen skall fatta sina beslut.

71 Förstainstansrätten erinrar om att det framgår av domstolens rättspraxis att legalitetsprincipen följer av rättssäkerhetsprincipen, vilken utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip enligt vilken bland annat alla gemenskapsbestämmelser, i synnerhet de som föreskriver eller gör det möjligt att föreskriva sanktioner, skall vara tydliga och precisa, så att det inte föreligger några oklarheter för de berörda med avseende på vilka rättigheter och skyldigheter som följer av bestämmelserna så att de kan vidta åtgärder i enlighet därmed (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 9 juli 1981 i mål 169/80, Gondrand, REG 1981, s. 1931, punkt 17, och domarna i de ovan i punkt 40 nämnda målen Maizena, punkt 15, och Van Es Douane Agenten, punkt 27, samt de ovan i punkt 40 nämnda förenade målen brottmål mot X, punkt 25).

72 Av rättspraxis framgår vidare att denna princip gäller både regler av straffrättslig karaktär och specifika administrativa bestämmelser som föreskriver eller gör det möjligt att föreskriva administrativa sanktioner (se domen i det ovan i punkt 40 nämnda målet Maizena, punkterna 14 och 15 och där angiven rättspraxis). Principen är inte bara tillämplig på bestämmelser i vilka det anges vad som utgör en överträdelse, utan även på bestämmelser i vilka konsekvenserna av en överträdelse av de förstnämnda bestämmelserna föreskrivs (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 40 nämnda förenade målen brottmål mot X, punkterna 22 och 25).

73 Förstainstansrätten påpekar att denna princip är en av de allmänna rättsprinciper som utgör grunden för medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och att den kommer till uttryck i olika internationella fördrag, såsom i artikel 7 i Europakonventionen, och då med avseende på bland annat överträdelser och straffrättsliga påföljder (se, för ett liknande resonemang, domen i de i punkt 40 nämnda förenade målen brottmål mot X, punkt 25).

74 Enligt fast rättspraxis utgör de grundläggande rättigheterna en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vilkas iakttagande gemenskapsdomstolarna skall säkerställa (domstolens yttrande 2/94 av den 28 mars 1996, REG 1996, s. I-1759, punkt 33, och domstolens dom av den 29 maj 1997 i mål C-299/95, Kremzow, REG 1997, s. I‑2629, punkt 14). I detta hänseende har domstolen tagit intryck av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och den vägledning som ges i internationella dokument angående skydd för de mänskliga rättigheterna som medlemsstaterna har medverkat och anslutit sig till. I detta avseende är Europakonventionen av särskild betydelse (domstolens dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston, REG 1986, s. 1651, punkt 18, svensk specialutgåva, volym 8, s. 597, och domen i det ovannämnda målet Kremzow, punkt 14). Dessutom har artikel 6.2 EU följande lydelse: ”Unionen skall som allmänna principer för gemenskapsrätten respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i Europakonventionen … och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner” (domstolens dom av den 22 oktober 2002 i mål C-94/00, Roquette Frères, REG 2002, s. I-9011, punkterna 23 och 24, och domen i det ovan i punkt 40 nämnda målet Mannesmannröhren‑Werke mot kommissionen, punkt 60).

75 Det erinras om att artikel 7.1 i Europakonventionen har följande lydelse:

”Ingen får fällas till ansvar för någon gärning eller underlåtenhet som vid den tidpunkt då den begicks inte utgjorde ett brott enligt nationell eller internationell rätt. Inte heller får ett strängare straff utmätas än som var tillämpligt vid den tidpunkt då brottet begicks.”

76 Enligt Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) innebär denna bestämmelse att överträdelser och de straff som de leder till tydligt måste definieras i lagen. Detta villkor är uppfyllt när den enskilda personen av den relevanta bestämmelsens lydelse och, vid behov, med hjälp av domstolarnas tolkning av lydelsen, kan utläsa vilka handlingar och försummelser som leder till straffrättsligt ansvar (Europadomstolens dom av den 22 juni 2000 i mål Coëme mot Belgien, Recueil des arrêts et décisions, 2000-VII, s. 1, § 145).

77 Kommissionen och rådet har med hänvisning till artikel 15.4 i förordning nr 17, vari anges att de beslut som kommissionen fattar med stöd av punkt 2 i denna bestämmelse inte har straffrättslig karaktär, ställt sig tveksamma till om förstainstansrätten får beakta artikel 7.1 i Europakonventionen och Europadomstolens rättspraxis angående denna artikel i syfte att pröva lagenligheten av artikel 15.2 i förordning nr 17.

78 Förstainstansrätten påpekar inledningsvis att den inte är behörig att pröva lagenligheten av artikel 15.2 i förordning nr 17 mot artikel 7.1 i Europakonventionen, eftersom bestämmelserna i konventionen inte i sig utgör en del av gemenskapsrätten (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 40 nämnda målet Mannesmannröhren-Werke mot kommissionen, punkt 59). Såsom har angetts ovan i punkt 74 utgör de grundläggande rättigheterna emellertid en integrerad del av de allmänna rättsprinciper som gemenskapsdomstolarna skall säkerställa iakttagandet av. I detta avseende är Europakonventionen av särskild betydelse.

79 Det är inte nödvändigt för förstainstansrätten att ta ställning till huruvida artikel 7.1 i Europakonventionen, med hänsyn till bland annat arten och stränghetsgraden av de böter som kommissionen ålägger med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17, är tillämplig på sådana administrativa sanktioner och därför kan påverka förstainstansrättens bedömning (se i det avseendet domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkterna 215–223). Det räcker med att konstatera att det inte enligt artikel 7.1 i Europakonventionen krävs att lydelsen i de bestämmelser med stöd av vilka sanktionerna åläggs är så precis att det är möjligt att med absolut säkerhet förutse konsekvenserna av att bestämmelserna överträds.

80 Enligt Europadomstolens rättspraxis innebär nämligen inte vagheter i en bestämmelse alltid att den strider mot artikel 7 i Europakonventionen. Europadomstolen har nämligen fastställt att begreppet rätt i artikel 7.1 motsvarar begreppet lag i andra bestämmelser i konventionen (se Europadomstolens dom av den 8 juli 1999, Baskaya och Okçuoglu mot Turkiet, Recueil des arrêts et décisions, 1999-IV, s. 308, § 36, och domen i de ovan i punkt 79 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 216). Europadomstolen har medgett att många lagar brister i tydlighet och att i många av dem, i syfte att undvika alltför stelbenta regler och kunna anpassa sig till ändrade förhållanden, används med nödvändighet mer eller mindre luddiga formuleringar och att tolkningen är avhängig praxis (se Europadomstolens dom av den 25 maj 1993, Kokkinakis mot Grekland, serie A nr 260-A, §§ 40 och 52). Europadomstolen har emellertid klargjort att varje lag skall uppfylla vissa kvalitetskrav såsom tillgänglighet och förutsägbarhet (domen i det ovannämnda målet Baskaya och Okçuoglu mot Turkiet, § 36). Det faktum att en lag lämnar utrymme för skönsmässig bedömning strider inte heller i sig mot kravet på förutsägbarhet, under förutsättning att omfattningen av denna befogenhet och sättet för dess användande är tillräckligt klart reglerade med beaktande av det legitima mål som står på spel. Syftet är härvid att ge enskilda ett adekvat skydd mot godtycke (se Europadomstolens dom av den 25 februari 1992, Margareta och Roger Andersson mot Sverige, serie A, nr 226, § 75). Europadomstolen tar slutligen inte bara hänsyn till själva lydelsen av lagen, utan även till om de använda oklara begreppen har preciserats i fast och publicerad rättspraxis (Europadomstolens dom av den 27 september 1995, G. mot Frankrike, serie A, nr 325-B, § 25, och av den 7 februari 2002, E.K. mot Turkiet, § 51).

81 Beträffande medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner saknar förstainstansrätten grund för att ge den allmänna gemenskapsrättsliga princip som legalitetsprincipen utgör en annan tolkning än den som följer av det ovan anförda. Sökanden har åberopat ordalydelsen i en tysk bestämmelse med stöd av vilken behörig tysk myndighet ålägger böter för överträdelser av konkurrensreglerna, men frågan huruvida en konstitutionell tradition är gemensam för medlemsstaterna kan inte utläsas av den rättsliga situationen i en enda medlemsstat. Sökanden har under förhandlingen vidare tillstått att medlemsstaternas bestämmelser om administrativa påföljder till följd av överträdelser av nationella konkurrensregler i många fall har en motsvarande nivå av förutsägbarhet som artikel 15.2 i förordning nr 17 och uppställer liknande eller samma kriterier som denna bestämmelse.

82 Det är således mot bakgrund av dessa principiella överväganden som frågan huruvida artikel 15.2 i förordning nr 17 är förenlig med legalitetsprincipen skall besvaras.

83 Det skall i det avseendet erinras om att de påföljder som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17 för överträdelser av artiklarna 81 EG och 82 EG utgör ett viktigt instrument för kommissionen i syfte att i gemenskapen införa ”en ordning som säkerställer att konkurrensen inom den inre marknaden inte snedvrids” (artikel 3.1 g EG). Genom denna ordning kan gemenskapen fullgöra sin uppgift att upprätta en gemensam marknad i syfte att främja en harmonisk, väl avvägd och hållbar utveckling av näringslivet och en hög grad av konkurrenskraft (artikel 2 EG). Denna ordning är dessutom nödvändig för att man inom gemenskapen skall kunna föra en ekonomisk politik enligt principen om en öppen marknadsekonomi med fri konkurrens (artikel 4.1 och 4.2 EG). Med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17 kan en ordning införas som överensstämmer med gemenskapens grundläggande mål.

84 För att undvika en alltför stelbent lagstiftning och kunna anpassa rättsregeln till omständigheterna måste man tillåta ett visst mått av oförutsägbarhet i fråga om vilken påföljd som en överträdelse kan leda till. Böter som för en viss överträdelse kan variera inom en väl avgränsad skala från lägsta möjliga till högsta möjliga nivå kan bidra till att påföljden blir verksam både när det gäller dess tillämpning och dess avskräckande effekt.

85 Enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 skall ett företag som överträder artikel 81.1 EG och artikel 82 EG åläggas böter på mellan 1 000 euro och 10 procent av föregående räkenskapsårs omsättning för företaget i fråga. Det skall i motsats till vad sökanden har påstått påpekas att kommissionen inte äger ett obegränsat utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer böter för överträdelser av konkurrensreglerna.

86 Förstainstansrätten anser dessutom att rådet, genom att det för överträdelse av konkurrensreglerna föreskrivs böter på mellan 1 000 euro och 10 procent av omsättningen för företaget i fråga, inte har gett kommissionen överdrivet stort handlingsutrymme. Förstainstansrätten anser i synnerhet att den övre gränsen på 10 procent av omsättningen för företaget i fråga är skälig, mot bakgrund av de intressen som kommissionen skyddar vid den typen av överträdelser. I motsats till vad sökanden har påstått skall det även understrykas att bedömningen av huruvida de böter som åläggs med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17 är skäliga inte skall ske utifrån absoluta tal utan relativa, det vill säga i förhållande till det överträdande företagets omsättning.

87 Kommissionen är skyldig att iaktta de grundläggande rättsprinciperna, och i synnerhet principerna om likabehandling och proportionalitet, såsom de har erkänts i domstolens och förstainstansrättens rättspraxis, när den ålägger böter med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17. Enligt domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis har kriterierna för den beräkningsmetod som kommissionen skall tillämpa när den fastställer böter klargjorts (se nedan, bland annat punkt 213 och följande punkter). Sökanden har dessutom själv åberopat denna rättspraxis till stöd för sina grunder och i sin utveckling av talan (se nedan, bland annat punkt 199).

88 Kommissionen har dessutom själv, på grundval av de kriterier som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17 och som har preciserats i domstolens och förstainstansrättens rättspraxis, utvecklat en känd och tillgänglig beslutspraxis. Kommissionen är visserligen inte bunden av sin tidigare beslutspraxis när den fastställer ett bötesbelopp (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑23/99, LR AF 1998 mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1705, punkt 234, och av den 30 september 2003 i mål T-203/01, Michelin mot kommissionen, REG 2003, s. II‑4071, punkt 254). Enligt principen om likabehandling, som utgör en grundläggande rättsprincip som kommissionen är skyldig att iaktta, får kommissionen emellertid inte behandla lika situationer olika och olika situationer lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (domstolens dom av den 13 december 1984 i mål 106/83, Sermide, REG 1984, s. 4209, punkt 28, och förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑311/94, BPB de Eendracht mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1129, punkt 309).

89 Det skall också beaktas att kommissionen, i syfte att säkerställa insynen i förfarandet och öka rättssäkerheten för de berörda företagen, har publicerat riktlinjer i vilka institutionen redogör för hur böterna skall beräknas i det enskilda fallet.

90 Med beaktande av vad som anförts ovan kan, i motsats till vad sökanden har påstått, en omdömesgill aktör, vid behov, genom att anlita en juridisk rådgivare, med tillräcklig precision förutse hur de böter han riskerar att drabbas av för ett visst handlande kommer att fastställas och deras ungefärliga storlek. Det av kommissionen och rådet obestridda faktum att aktören inte kan förutse den exakta nivån på de böter som kommissionen ålägger i varje enskilt fall innebär inte att artikel 15.2 i förordning nr 17 strider mot legalitetsprincipen.

91 Även om företagen inte kan förutse den exakta nivån på de böter som kommissionen ålägger i varje enskilt fall skall det noteras att kommissionen trots allt är skyldig att enligt artikel 253 EG motivera beslut om att ålägga böter. Motiveringen skall bland annat avse bötesbeloppet och den metod som använts vid beräkningen av detta. Av motiveringen skall klart och tydligt framgå hur kommissionen har resonerat så att de som berörs kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och ta ställning till om det är lämpligt att överklaga beslutet till gemenskapsdomstolarna och, i förekommande fall, möjliggöra för dem att utöva sin prövningsrätt.

92 Av det ovan anförda följer att sökanden inte kan vinna framgång med sin invändning om att artikel 15.2 i förordning nr 17 är rättsstridig.

B – Angående den korrekta tolkningen av artikel 15.2 i förordning nr 17

93 Sökanden har gjort gällande att kommissionen, även om artikel 15.2 i förordning nr 17 skall anses vara förenlig med legalitetsprincipen, vilken följer av rättsäkerhetsprincipen, åtminstone bör tolka bestämmelsen restriktivt och kompensera för dess brist på förutsägbarhet genom att införa ett enhetligt och transparent bötessystem som gör det möjligt att säkerställa den nödvändiga rättssäkerhetsnivån för de berörda företagen.

94 Kommissionen har erinrat om att riktlinjerna antogs just i syfte att säkerställa ett tillräckligt mått av insyn och att dess möjlighet att fritt välja bötesbelopp har begränsats sedan riktlinjerna antogs.

95 Sökanden har under förevarande grunds andra delgrund, som har anförts i andra hand, inte anfört någon konkret anmärkning mot beslutet utan endast gjort allmänna uttalanden om att kommissionen bör ändra sin bötespolitik generellt genom att sänka bötesbeloppen eller klargöra riktlinjerna.

96 Talan kan således inte vinna bifall på denna grunds andra delgrund.

II – Beslutets mottagare

97 Sökanden har anfört grunder enligt vilka det har gjorts gällande att motiveringsskyldigheten har åsidosatts och att beslutet är felaktigt med avseende på den person till vilken det är riktat.

A – Åsidosättande av motiveringsskyldigheten

98 Jungbunzlauer anser inte att skälen till varför det skall tillskrivas det konkurrensbegränsande beteende som Jungbunzlauer GmbH gjorde sig skyldig till under perioden före år 1993 framgår av beslutet.

99 Kommissionen har inte anfört några särskilda argument i det avseendet.

100 Förstainstansrätten erinrar om att det framgår av fast rättspraxis att det av den motivering som erfordras enligt artikel 253 EG klart och tydligt skall framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Motiveringsskyldigheten skall bedömas mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet, bland annat rättsaktens innehåll, arten av de anförda skälen och det intresse som de som rättsakten riktar sig till eller andra direkt och personligen berörda parter kan ha av att få förklaringar. Det krävs dock inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen av ett beslut uppfyller kraven i artikel 253 EG inte skall ske endast utifrån rättsaktens ordalydelse utan även utifrån sammanhanget och reglerna på det ifrågavarande området (domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C‑367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I‑1719, punkt 63, och av den 30 september 2003 i mål C‑301/96, Tyskland mot kommissionen, REG 2003, s. I-9919, punkt 87).

101 Kommissionen har i förevarande fall åberopat följande skäl som motivering för sitt beslut att tillskriva Jungbunzlauer överträdelsen för inte bara perioden efter augusti månad år 1993, utan även för perioden från överträdelsens början, i mars 1991, till juli 1993.

102 Kommissionen angav i punkterna 30 och 33 i beslutet att sökanden, företaget Jungbunzlauer, var det förvaltningsbolag som sedan omstruktureringen år 1993 ledde all verksamhet i Jungbunzlauer-koncernen, som ytterst kontrollerades av holdingbolaget Jungbunzlauer Holding AG. Kommissionen noterade att sökanden, Jungbunzlauer, sedan år 1993 därför även skötte koncernens samtliga verksamheter på marknaden för citronsyra, som tillverkades inom koncernen av Jungbunzlauer GmbH, ett helägt dotterbolag till Jungbunzlauer Holding AG. Kommissionen tillade att koncernen, före dess omstrukturering år 1993, leddes av Jungbunzlauer GmbH. Distributionen av citronsyra sköttes fram till år 1993 av Jungbunzlauer GmbH och därefter av Jungbunzlauer International AG, ett annat dotterbolag till Jungbunzlauer Holding AG.

103 Kommissionen angav i punkt 70 i beslutet att Jungbunzlauer-koncernen företräddes av koncernens verkställande direktör och av chefen för Jungbunzlauer GmbH.

104 I punkt 186 i beslutet anges att Jungbunzlauer AG och Jungbunzlauer GmbH, i sina svar på meddelandet om anmärkningar, gemensamt förklarade att Jungbunzlauer GmbH var det företag som beslutet borde riktas till. Kommissionen bemötte detta med följande resonemang:

”187 … För det första var Jungbunzlauer [GmbH] fram till andra halvåret 1993 inte endast ett dotterbolag med ansvar för produktionen och distributionen av citronsyra, utan även den rättsliga enhet som ansvarade för förvaltningen av hela Jungbunzlauergruppen. Under 1993 övergick detta ansvar till Jungbunzlauer AG, som kan ses som efterträdaren till Jungbunzlauer [GmbH] när det gäller förvaltningen av Jungbunzlauergruppen. Därefter övergick Jungbunzlauer [GmbH] till ett helägt dotterbolag inom gruppen, som inte självständigt bestämde över sitt beteende på marknaden, utan som i allt väsentligt följde instruktionerna från Jungbunzlauer AG, det företag som hade ansvaret för förvaltningen av gruppen.

188 Under en del av den tidsperiod som detta beslut avser deltog Jungbunzlauer AG direkt i kartellmötena, framför allt genom den verkställande direktörens medverkan. Därför måste slutsatsen bli att den rättsliga enhet som var ansvarig för förvaltningen av hela Jungbunzlauergruppen var aktivt och direkt verksam i kartellen under hela den period som detta beslut avser. Eftersom denna rättsliga enhet för närvarande är Jungbunzlauer AG, är detta beslut riktat till det företaget.”

105 Av dessa uppgifter, om än knappa, framgår de viktigaste skälen till varför kommissionen beslutade att tillskriva Jungbunzlauer överträdelsen för perioden före år 1993. Kommissionen har nämligen angett att det var på grund av att ledningsuppgifter för koncernens verksamheter, bland annat på marknaden för citronsyra, överfördes från Jungbunzlauer GmbH till Jungbunzlauer som den ansåg att sistnämnda företag skulle hållas ansvarigt för överträdelsen under perioden före omstruktureringen år 1993.

106 Sökanden kan således inte vinna framgång med påståendet att motiveringsskyldigheten har åsidosatts.

B – Huruvida beslutet är riktat till fel person

1. Parternas argument

107 Jungbunzlauer anser att det felaktigt har utsetts till mottagare av beslutet. Företaget har i sin ansökan angett att beslutet borde ha riktats till Jungbunzlauer GmbH. Det var enligt Jungbunzlauer det företaget som, inom koncernen, tillverkade och distribuerade citronsyra och som dessutom, fram till år 1993, ledde hela koncernen. I repliken anges beträffande perioden innan Jungbunzlauer ombildades till förvaltningsbolag år 1993 att det, även efter detta datum, ”i praktiken” var Jungbunzlauer Holding AG som ledde koncernen.

108 Avseende perioden efter år 1993 erinrar Jungbunzlauer inledningsvis om att både Jungbunzlauer GmbH och sökanden själv, från år 1993, var helägda dotterbolag till Jungbunzlauer Holding AG. Detta innebar att sökanden inte var Jungbunzlauer GmbH:s moderbolag, utan endast dess systerbolag.

109 Enligt Jungbunzlauer kan kommissionen följaktligen inte med framgång åberopa domstolens dom av den 25 oktober 1983 i mål 107/82, AEG mot kommissionen (REG 1983, s. 3151; svensk specialutgåva, volym 7, s. 287) (nedan kallad domen i målet AEG), punkt 50, och av den 16 november 2000 i mål C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen (REG 2000, s. I-9925) (nedan kallad domen i målet Stora), punkt 28, vilka rörde frågan om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags agerande. Detta förhållande mellan moder- och dotterbolag skiljer sig kvalitativt från det förhållande som sökanden hade med Jungbunzlauer GmbH. Jungbunzlauer Holding AG hade, i egenskap av gemensamt moderbolag, befogenhet att när som helst återkalla rätten för ett dotterbolag att utöva kontroll över ett av sina systerbolag.

110 Jungbunzlauer har tillagt att det inte tillhandahöll övriga företag i koncernen annat än förvaltningstjänster och råd i frågor om företagsstrategier, organisation och finansiella investeringar. Jungbunzlauer utförde sina uppgifter på begäran av Jungbunzlauer Holding AG som ledde koncernen och som var det enda företaget som hade befogenhet att vägleda företagen i koncernen. Jungbunzlauer hade inte självt någon sådan befogenhet gentemot de olika företagen i koncernen och det hade inte heller tilldelats någon sådan befogenhet i dess egenskap av ”Treuhänder” (uppdragstagare) åt Jungbunzlauer Holding AG. Företagets egen verksamhet var tvärtom begränsad till att erbjuda andra företag inom koncernen de tjänster som dess personal tillhandahöll. I den mån personal i ett enskilt fall vidarebefordrade instruktioner till ett företag inom koncernen (till exempel till Jungbunzlauer GmbH), gjordes inte detta i eget namn utan i egenskap av företrädare för Jungbunzlauer Holding AG.

111 Jungbunzlauer anser därför att Jungbunzlauer Holding AG hade det fulla ansvaret för såväl sin egen som koncernens affärsverksamhet. Detta bekräftas av den österrikiska bolagsrätt som är tillämplig på Jungbunzlauer GmbH. Ett bolag som har upprättats i form av GmbH styrs av sina organ, det vill säga ett lednings- och ett kontrollorgan, medan dess affärspolitik till syvende och sist fastställs av bolagsstämman vid vilken Jungbunzlauer Holding AG såsom ensam ägare hade samtliga röster.

112 Jungbunzlauer har vidare hävdat att de viktigaste deltagarna i diskussionerna, även efter företagets bildande år 1993, sedan länge innehaft ledande funktioner i Jungbunzlauer GmbH, förutom chefen för Jungbunzlauer som tillträdde sin tjänst under sommaren 1993. Efter Jungbunzlauers tillkomst år 1993 fortsatte dessa personer att tjänstgöra hos Jungbunzlauer GmbH. De allra flesta verksamheterna sköttes således av Jungbunzlauer GmbH. Kommissionens påstående att vissa av de berörda personerna hade tjänstgjort i koncernen saknar betydelse i sammanhanget. Jungbunzlauer anser att kommissionen åtminstone borde ha angett vilka bolag inom koncernen som hade anlitat dessa personer, vilka uppförts på en lista som fogats till svaret på meddelandet om anmärkningar. Jungbunzlauer har till exempel angett att det är felaktigt att påstå att Hummer och Radi hade varit anställda hos Jungbunzlauer eller Jungbunzlauer Holding AG.

113 Jungbunzlauer anser vidare att det är långsökt med hänsyn till hur det administrativa förfarandet avlöpte att tillskriva det ansvaret för kartellen. Jungbunzlauer har nämligen gjort gällande att kommissionen skickade sina skrivelser om begäran om upplysningar av den 6 augusti 1997, den 28 juli 1998 och den 3 mars 1999 till Jungbunzlauer GmbH, som också var det företag som inledde ett samarbete med stöd av meddelandet om samarbete.

114 Beträffande perioden före år 1993 har Jungbunzlauer för det första påstått att det var Jungbunzlauer GmbH som, fram till år 1993, drev koncernen och att Jungbunzlauer inte ens var i drift före den tidpunkten. Ansvaret för konkurrensbegränsande beteenden under perioden före år 1993 kan följaktligen på intet vis tillskrivas Jungbunzlauer.

115 För det andra ger de domar som kommissionen har åberopat inte stöd för dess påstående att Jungbunzlauer GmbH:s ansvar för överträdelsen överfördes på Jungbunzlauer. Det påpekas att domstolens dom av den 16 december 1975 i de förenade målen 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 och 114/73, Suiker Unie m.fl. mot kommissionen (REG 1975, s. 1663), punkterna 84–87, rörde en överföring av rättigheter och att det mål som gav upphov till förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T‑134/94, NMH Stahlwerke mot kommissionen (REG 1999, s. II-239), punkterna 35–38, rörde övertagande av ett bolag i konkurs.

116 Jungbunzlauer anser vidare att det varken kunde betraktas som Jungbunzlauer GmbH:s ”ekonomiska efterträdare” eller tillskrivas det sistnämndas agerande före år 1993. Beviset härför är att dess egen roll inom koncernen var begränsad till att tillhandahålla tjänster åt andra bolag inom koncernen (se ovan punkt 110). Vidare anförs att Jungbunzlauer GmbH även efter år 1993 fortsatte med sina verksamheter som bestod i tillverkning och försäljning av citronsyra. Även om Jungbunzlauer GmbH i det avseendet emellanåt vände sig till andra företag i koncernen, däribland Jungbunzlauer, hade dessa företag enbart ställning som ombud. Pris- och mängdpolitik fastställdes alltid av Jungbunzlauer GmbH.

117 Det är även felaktigt att påstå att B. och H. har styrt Jungbunzlauer eller agerat i företagets namn. Det har beträffande H. anförts att han i vilket fall som helst inte var anställd på Jungbunzlauer, utan på andra företag i koncernen.

118 Jungbunzlauer har slutligen understrukit att det endast förfogade över begränsade ekonomiska resurser.

119 Kommissionen har understrukit att den stött sig på de uppgifter som Jungbunzlauer GmbH och Jungbunzlauer självt ingav under det administrativa förfarandet.

120 Kommissionen anser att det med avseende på perioden efter år 1993 framgår av dessa uppgifter att Jungbunzlauer GmbH, fram till år 1993, hade ledningsansvaret för koncernen och att Jungbunzlauer övertog denna uppgift år 1993. Därmed skedde en ekonomisk övergång mellan dessa bolag med avseende på de verksamheter som kartellen omfattade. Det förhållandet att sökanden bara var systerbolag till Jungbunzlauer GmbH påverkar inte denna slutsats. Enligt kommissionen har domstolen nämligen alltid funnit att moderbolagets kapitalinnehav på ett avgörande sätt kan påverka dotterbolagets ekonomiska politik, såvida inte denna uppgift bestrids. Det är således inte kapitalinnehavet i sig som är avgörande utan de möjligheter som innehavet ger moderbolaget att på ett avgörande sätt påverka dotterbolagets ekonomiska politik. Enligt kommissionen kan moderbolaget överföra denna möjlighet att påverka ett dotterbolag till ett annat bolag. Detta är vad som har skett i förevarande fall.

121 Beträffande perioden före år 1993 anser kommissionen, med hänvisning till ovannämnda ekonomiska övergång av ledningsuppgifter inom Jungbunzlauer-koncernen på marknaden för citronsyra, att den överträdelse som Jungbunzlauer GmbH begick före omstruktureringen år 1993 skall tillskrivas Jungbunzlauer. Det faktum att sistnämnda bolag inte existerade före år 1993 och att Jungbunzlauer GmbH fortsatte att existera efter detta datum saknar betydelse enligt domstolens och förstainstansrättens rättspraxis.

2. Förstainstansrättens bedömning

122 Det framgår av rättspraxis att artikel 81.1 EG, genom att bland annat förbjuda företag att ingå avtal eller delta i samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden, riktar sig till ekonomiska enheter som utgörs av ett komplex av sådana materiella och mänskliga faktorer som kan medverka till en överträdelse i den mening som avses i denna bestämmelse (förstainstansrättens dom av den 17 december 1991 i mål T‑6/89, Enichem Anic mot kommissionen, REG 1991, s. II-1623, punkt 235; svensk specialutgåva, volym 11, s. II-1).

123 Sökanden har i förevarande fall inte bestritt att artikel 81.1 EG har överträtts. Däremot görs det gällande att kommissionen inte borde tillskriva sökanden ansvaret för denna överträdelse.

124 Förstainstansrätten påpekar inledningsvis att fram till år 1993 leddes Jungbunzlauer-koncernen av Jungbunzlauer GmbH, som för övrigt också tillverkade citronsyra, men att det var Jungbunzlauer som efter omstruktureringen år 1993 i egenskap av förvaltningsbolag ledde all verksamhet i Jungbunzlauer-koncernen, inklusive den som var relaterad till marknaden för citronsyra, och att hela koncernen ytterst kontrollerades av ett holdingbolag vid namn Jungbunzlauer Holding AG (se ovan punkt 102).

125 Beträffande perioden efter omstruktureringen av Jungbunzlauer-koncernen år 1993 påpekas att Jungbunzlauer, som var helägt dotterbolag till Jungbunzlauer Holding AG, var Jungbunzlauer GmbH:s systerbolag och inte dess moderbolag. Sökanden har i det sammanhanget med rätta anfört att förevarande fall skiljer sig från dem som behandlas i domstolens och förstainstansrättens rättspraxis (se, bland annat, förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-354/94, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, REG 1998, s. II-2111, punkt 80, som efter överklagande har fastställts av domen i det ovan i punkt 109 nämnda målet Stora, punkterna 27–29, domen i det ovan i punkt 109 nämnda målet AEG, punkt 50, och förstainstansrättens dom av den 1 april 1993 i mål T‑65/89, BPB Industries och British Gypsum mot kommissionen, REG 1993, s. II-389, punkt 149, svensk specialutgåva, volym 14, s. II-1), enligt vilken kommissionen allmänt sett kan utgå ifrån att ett helägt dotterbolag i allt väsentligt tillämpar de instruktioner det får av moderbolaget, utan att behöva kontrollera om moderbolaget faktiskt har utnyttjat denna möjlighet.

126 Såsom framgår av skälen till beslutet och i motsats till vad sökanden har hävdat, utgick inte kommissionen från ett sådant antagande utan undersökte tvärtom, mot bakgrund av de svar som Jungbunzlauer och Jungbunzlauer GmbH lämnade under det administrativa förfarandet, om överträdelsen, trots Jungbunzlauer-koncernens ovan beskrivna uppbyggnad, skulle tillskrivas Jungbunzlauer.

127 Förstainstansrätten påpekar att Jungbunzlauer GmbH, som svar på en begäran om upplysningar som kommissionen hade skickat till företaget den 3 mars 1999, i en skrivelse av den 21 maj 1999 i sitt samarbete med kommissionen beskrev Jungbunzlauer-koncernens uppbyggnad och betonade att ”koncernen [leddes] av Jungbunzlauer AG … som, i egenskap av förvaltningsbolag, bestämde över de bolag som Jungbunzlauer Holding AG ägde”.

128 Den 29 mars 2000 skickade kommissionen ett meddelande om anmärkningar till Jungbunzlauer. I sitt svar på detta meddelande om anmärkningar som Jungbunzlauer sände den 22 juni 2000 ”i Jungbunzlauer GmbH:s namn”, ansåg Jungbunzlauer att det inte kunde stå som mottagare av samtliga handlingar i ärendet. I samband härmed beskrevs Jungbunzlauer-koncernens organisatoriska uppbyggnad med bifogande av en schematisk skiss. Sökanden angav att Jungbunzlauer enbart var det förvaltningsbolag som ledde företagen i koncernen, som ytterst leddes av Jungbunzlauer Holding AG. Däremot påpekades att det var Jungbunzlauer GmbH som ”var verksamt” på marknaden för citronsyra, med undantag för distributionen av produkten som, från år 1993, för Jungbunzlauer GmbH:s räkning hade överlåtits till Jungbunzlauer International AG, ett annat dotterbolag till Jungbunzlauer Holding AG. Vidare angav Jungbunzlauer att det ”var Jungbunzlauer [GmbH] som fram till andra halvåret 1993 hade ledningsansvaret” och att ”Jungbunzlauer AG … från år 1993 existerar i form av förvaltningsbolag”.

129 På grundval av Jungbunzlauers och Jungbunzlauer GmbH:s gemensamma redogörelse, som omnämns i punkt 187 i beslutet, hade kommissionen fog för att anse att Jungbunzlauer GmbH:s verksamhet från och med Jungbunzlauer-koncernens omstrukturering år 1993 var begränsad till tillverkning av citronsyra medan ledningsansvaret för koncernens verksamheter åvilade Jungbunzlauer. Detta innebar att Jungbunzlauer GmbH inte kunde agera självständigt på denna marknad, utan i huvudsak följde de instruktioner som Jungbunzlauer gav. Kommissionen kunde därav rätteligen sluta sig till att Jungbunzlauer GmbH:s och Jungbunzlauers gemensamma moderbolag hade beslutat att ge Jungbunzlauer i uppgift att leda koncernens samtliga verksamheter och följaktligen även dem som är förknippade med koncernens agerande på den marknad som kartellen verkade på, det vill säga marknaden för citronsyra.

130 Kommissionen har således inte begått något fel genom att för perioden efter Jungbunzlauer-koncernens omstrukturering år 1993 anse att överträdelsen skulle tillskrivas Jungbunzlauer.

131 Beträffande perioden före Jungbunzlauer-koncernens omstrukturering år 1993 skall det, såsom kommissionen gjorde i punkt 187 i beslutet, konstateras att Jungbunzlauer GmbH, fram till år 1993, inte bara ansvarade för koncernens verksamheter på citronsyremarknaden utan även hade ledningsansvaret för samtliga verksamheter inom koncernen. Sistnämnda uppgift som bestod i att leda koncernens olika verksamhetsgrenar, inklusive dem på citronsyremarknaden, överfördes dock till Jungbunzlauer år 1993. Jungbunzlauer blev på så sätt Jungbunzlauer GmbH:s ekonomiska efterträdare med avseende på ledningen av koncernens verksamheter.

132 Det förhållandet att ett företag fortsätter att existera såsom rättssubjekt utesluter inte, enligt gemenskapsrättens konkurrensregler, att det kan röra sig om en övergång av en del av företagets verksamheter till ett annat företag som därigenom blir ansvarigt för det förstnämnda företagets agerande (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C-205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkterna 356–359).

133 Kommissionen har således inte heller begått något misstag genom att för perioden före Jungbunzlauer-koncernens omstrukturering år 1993 anse att överträdelsen skulle tillskrivas Jungbunzlauer.

134 Sökanden kan således inte vinna framgång med sitt påstående att beslutet har riktats till fel person.

III – Överträdelsens allvar

135 Sökanden anser för det första att kommissionen har gjort en felaktig bedömning av hur kartellen har påverkat citronsyremarknaden och att den brustit i sin motivering i det avseendet. För det andra anser sökanden att kommissionen inte har tagit tillräcklig hänsyn till dess relativt begränsade ekonomiska styrka i förhållande till övriga berörda företag.

A – Kartellens konkreta påverkan på marknaden

1. Inledning

136 Det skall inledningsvis påpekas att en överträdelses allvar skall bedömas med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom bland annat de särskilda omständigheterna i målet, dess kontext och böternas avskräckande verkan, utan att det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut skall tas i beaktande (domstolens beslut av den 25 mars 1996 i mål C‑137/95 P, SPO m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. I-1611, punkt 54, domstolens dom av den 17 juli 1997 i mål C-219/95 P, Ferriere Nord mot kommissionen, REG 1997, s. I‑4411, punkt 33, och förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1487, punkt 443). Frågan om kartellens konkreta påverkan på den relevanta marknaden kan i det sammanhanget utgöra ett av de kriterier som kan beaktas.

137 Kommissionen har i sina riktlinjer (punkt 1 A första stycket) angett att den vid bedömningen av överträdelsens allvar förutom överträdelsens art och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden skall beakta ”[överträdelsens] konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar”.

138 Det framgår av punkterna 210–230 i beslutet att kommissionen faktiskt beaktade dessa tre kriterier när den fastställde bötesbeloppet med hänsyn till överträdelsens allvar. Den ansåg närmare bestämt att kartellen hade haft en ”[konkret] påverkan” på citronsyremarknaden (punkt 230 i beslutet).

139 Jungbunzlauer anser att kommissionen har gjort en felaktig bedömning av överträdelsens konkreta påverkan på marknaden och att den inte har lämnat en tillräcklig motivering i det hänseendet.

2. Huruvida bedömningen är felaktig

140 Enligt Jungbunzlauer har kommissionen gjort sig skyldig till felaktig bedömning på flera punkter som påverkar beräkningen av bötesbeloppen.

a) Huruvida kommissionen valt en felaktig metod för att visa att överträdelsen hade en konkret påverkan på marknaden

Parternas argument

141 Jungbunzlauer har anklagat kommissionen för att ha underlåtit att styrka överträdelsens konkreta påverkan på marknaden och för att ha vänt på bevisbördan och lagt den på de berörda företagen. Det ankommer på kommissionen att bevisa en sådan påverkan när den beaktas vid beräkningen av böterna (förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-308/94, Cascades mot kommissionen, REG 1998, s. II-925, punkt 180 och följande punkter, och av den 15 mars 2000 i de förenade målen T‑25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T‑34/95–T-39/95, T-42/95–T‑46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T-103/95 och T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II-491, punkt 4863).

142 Beviskraven kan i det sammanhanget inte vara lägre än de krav som ställs i fråga om andra konkreta omständigheter. Vid tvivel bör de berörda företagen gynnas (in dubio pro reo). Jungbunzlauer anser följaktligen att om de omständigheter som kommissionen har konstaterat kan ha en annan rimlig förklaring än den som kommissionen har gjort gällande har beviskraven inte iakttagits (domen i de ovan i punkt 115 nämnda förenade målen Suiker Unie m.fl. mot kommissionen, domstolens dom av den 14 februari 1978 i mål 27/76, United Brands mot kommissionen, REG 1978, s. 207, punkt 267, svensk specialutgåva, volym 4, s. 9, och av den 28 mars 1984 i de förenade målen C‑29/83 och C-30/83, CRAM mot kommissionen, REG 1984, s. 1679, punkt 20).

143 Jungbunzlauer menar att det framgår av punkterna 211, 213, 216, 218 och 226 i beslutet att kommissionen, i stället för att styrka överträdelsens påverkan på marknaden, slutit sig till att redan förekomsten av en kartell har haft en konkret påverkan på marknaden. Resonemanget utgör ett cirkelbevis, eftersom varje kartell i så fall alltid skulle ha en konkret påverkan på marknaden, vilket gör kommissionens bedömning överflödig. Det framgår dock av kommissionens egen praxis att det förekommer karteller som inte har någon konkret påverkan på marknaden, vilket bekräftas av riktlinjerna (punkt 3) och förstainstansrättens rättspraxis (domen i de ovan i punkt 141 nämnda förenade målen Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, punkt 4863 och följande punkter).

144 Kommissionen ifrågasätter