Förslag till avgörande av generaladvokat Léger föredraget den 21 oktober 1999. - Entreprenørforeningens Affalds/Miljøsektion (FFAD) mot Københavns Kommune. - Begäran om förhandsavgörande: Østre Landsret - Danmark. - Artikel 90 i EG-fördraget (nu artikel 86 EG) jämförd med artiklarna 34 i EG-fördraget (nu artikel 29 EG i ändrad lydelse) och 86 i EG-fördraget (nu artikel 82 EG) - Direktiv 75/442/EEG - Förordning (EEG) nr 259/93 - Särskild eller exklusiv rätt att samla in bygg- och anläggningsavfall - Miljöskydd. - Mål C-209/98.



Rättsfallssamling 2000 s. I-03743



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Skall artikel 90 i EG-fördraget (nu artikel 86 EG), jämförd med artiklarna 34 (nu artikel 29 EG i ändrad lydelse) och 86 (nu artikel 82 EG) i EG-fördraget tolkas på så sätt att den utgör hinder mot en nationell reglering som huvudsakligen ger ett företag en exklusiv rätt att samla in och återvinna icke-miljöfarligt avfall som uppkommit på en del av det nationella territoriet, dock utan att förbjuda export av detta avfall för återvinning? Detta är i huvudsak innebörden i de frågor som ställts till domstolen.

I - Tillämpliga bestämmelser

A - Gemenskapsrätten

Fördraget

2 Artikel 90.1 i fördraget har följande lydelse: "Medlemsstaterna skall beträffande offentliga företag och företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter inte vidta och inte heller bibehålla någon åtgärd som strider mot reglerna i detta fördrag, i synnerhet reglerna i artiklarna 6 samt 85-94." I artikel 90.2 i fördraget anges emellertid att de företag som anförtrotts att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse eller som har karaktären av fiskala monopol kan göra undantag från dessa regler, när dessa regler rättsligt eller i praktiken hindrar att de särskilda uppgifter som tilldelats dessa företag fullgörs.

3 Enligt artikel 34 i fördraget skall kvantitativa exportrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan vara förbjudna mellan medlemsstaterna.

4 Enligt artikel 36 i EG-fördraget (nu artikel 30 EG i ändrad lydelse) har medlemsstaterna emellertid rätt att med hänsyn till bland annat allmän moral, allmän ordning eller allmän säkerhet eller till intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv samt att bevara växter vidta åtgärder för att förbjuda eller inskränka handelsutbytet mellan medlemsstaterna.

5 I artikel 86 i fördraget föreskrivs att företagen är skyldiga att iaktta något som kan liknas vid en uppförandekodex. Det är förbjudet för företagen att på den gemensamma marknaden eller inom en väsentlig del av denna missbruka en dominerande ställning, i den mån detta kan påverka handeln mellan medlemsstater. I enlighet med denna bestämmelses andra stycke kan sådant missbruk bestå i att a) direkt eller indirekt påtvinga någon oskäliga inköps- eller försäljningspriser eller andra oskäliga affärsvillkor, b) begränsa produktion, marknader eller teknisk utveckling till nackdel för konsumenterna, c) tillämpa olika villkor för likvärdiga transaktioner med vissa handelspartner, varigenom dessa får en konkurrensnackdel, d) ställa som villkor för att ingå avtal att den andra parten åtar sig ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har något samband med föremålet för avtalet.

6 I artikel 130r i EG-fördraget (nu artikel 174 EG i ändrad lydelse) definieras de kriterier, principer och mål som gemenskapen skall iaktta när den utarbetar sin miljöpolitik.

7 I artikel 130r.2 anges bland annat att gemenskapens miljöpolitik skall bygga på principen att miljöförstöring företrädesvis bör hejdas vid källan.

8 I artikel 130r.2 andra stycket i fördraget föreskrivs att medlemsstaterna kan göra undantag från fördragets regler och i synnerhet konkurrensreglerna av uteslutande miljömässiga skäl.

9 I artikel 130s i EG-fördraget (nu artikel 175 EG i ändrad lydelse) anges de institutioner som är behöriga att utforma gemenskapens miljöpolitik och det lagstiftningsförfarande som skall följas i detta avseende.

10 I artikel 130t i EG-fördraget (nu artikel 176 EG) föreskrivs att de skyddsåtgärder som gemenskapen antagit enligt artikel 130r inte skall hindra någon medlemsstat från att behålla eller införa strängare skyddsåtgärder.

Rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen(1) (nedan kallad förordningen)

11 Denna förordning, som ersatte rådets direktiv 84/631/EEG av den 6 december 1984 om övervakning och kontroll inom Europeiska gemenskapen av gränsöverskridande transporter av farligt avfall,(2) antogs med stöd av artikel 130s i fördraget. Dess syfte är att organisera övervakningen och kontrollen av avfallstransporter(3) och att fastställa gemensamma minimikriterier beträffande övervakning och kontroll av transporter av avfall inom en medlemsstat.(4)

12 I dess artikel 1 anges att "[d]enna förordning skall tillämpas på transporter av avfall inom, till och från gemenskapen".

13 I artikel 2 definieras de begrepp som behövs för förordningens tillämpning. I synnerhet anges under punkten j att med "anläggning med tillstånd" skall förstås "varje anläggning eller företag som beviljats tillstånd eller godkänts i enlighet med ... artiklarna 9, 10 [i direktiv 91/156] ... ".(5)

14 I artikel 13.1 i förordningen föreskrivs att gemenskapssystemet för avfallstransporter mellan medlemsstater inte skall tillämpas på de transporter som sker inom en medlemsstat. I artikel 13.2 anges emellertid att "[m]edlemsstaterna skall ... upprätta ett lämpligt system för övervakning och kontroll av transporter av avfall inom områden under deras jurisdiktion, [som bör] beakta behovet av samordning med det gemenskapssystem som införs genom denna förordning". Enligt artikel 13.3 skall medlemsstaterna "underrätta kommissionen om sina system för övervakning och kontroll av transporter av avfall". Med stöd av artikel 13.4 får medlemsstaterna inom sina områden tillämpa det system för avfallstransporter mellan medlemsstaterna som införts genom förordningen.

Rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991(6) om ändring i direktiv 75/442/EEG om avfall(7) (nedan kallat direktiv 91/156 eller avfallsdirektivet)

15 Direktiv 91/156, som antagits med stöd av artikel 130s i fördraget, syftar till att säkerställa en hög miljöskyddsnivå.(8) För att uppnå detta syfte skall medlemsstaterna verka för "att avfallet [omhändertas slutligt] eller återvinns på ett ansvarsfullt sätt ... [en begränsning av] avfallsmängderna",(9) återvinning och återanvändning av avfallet(10) samt en begränsning av avfallstransporterna(11) och för att "företag som tar hand om och återvinner avfall [måste] omfattas av tillståndsplikt och inspekteras".(12)

16 I artikel 1 i avfallsdirektivet, vari definitioner av de begrepp som är nödvändiga för direktivets tillämpning ges, anges att insamling är det första steget i avfallshanteringen (under punkten d) och att med "insamling" skall förstås "uppsamling, sortering eller blandning av avfall för vidare transport" (under punkten g).

17 Direktiv 91/156 ger medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att avgöra såväl innehållet i som systemet för de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra direktivets målsättningar.

18 I direktivets artikel 5 föreskrivs nämligen att medlemsstaterna skall genomföra de åtgärder som är lämpliga, genom samarbete mellan medlemsstater när detta är nödvändigt eller tillrådligt, för att upprätta ett gemensamt, ändamålsenligt utformat nätverk av anläggningar eller andra inrättningar för det slutliga omhändertagandet, med beaktande av bästa tillgängliga teknik som inte medför oskäliga kostnader. Syftet med denna bestämmelse är att göra det möjligt för gemenskapen som helhet att ta hand om sitt avfall och för medlemsstaterna att var för sig närma sig detta mål, med hänsyn tagen till de särskilda förhållanden som råder i det område som är i fråga och till avfallets beskaffenhet. I artikel 5.2 i direktiv 91/156 anges även att detta nätverk "måste ... utformas så att det blir möjligt att ta hand om avfallet vid någon av de närmast belägna lämpliga anläggningarna med användning av de bäst anpassade metoderna och den bästa tekniken, så att en hög nivå för miljö- och hälsoskyddet säkerställs". Denna bestämmelse utgör en särskild tillämpning av den i artikel 130r.2 i fördraget angivna principen att miljöförstöring företrädesvis bör hejdas vid källan.

19 På samma sätt föreskrivs i artikel 6 att medlemsstaterna skall inrätta eller utse en eller flera behöriga myndigheter som skall ansvara för genomförandet av avfallsdirektivet.

20 Medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning begränsas genom deras skyldighet att iaktta vissa krav.

21 Enligt artikel 7.1 skall medlemsstaterna således upprätta en eller flera planer för avfallshanteringen, vilka skall omfatta typ, kvantitet och ursprung beträffande det avfall som skall återvinnas eller omhändertas slutligt, allmänna tekniska krav, speciella åtgärder i fråga om vissa typer av avfall samt lämpliga områden eller anläggningar för det slutliga omhändertagandet. Enligt artikel 7.3 ges medlemsstaterna rätt att vidta de åtgärder som krävs för att förhindra avfallstransporter som inte överensstämmer med avfallsplanerna, efter att ha underrättat kommissionen och medlemsstaterna om dessa åtgärder.

22 Enligt artiklarna 9 och 10 i avfallsdirektivet skall de företag som tillämpar återvinningsförfaranden och förfaranden för slutligt omhändertagande erhålla tillstånd från de behöriga nationella myndigheterna.

B - Nationella bestämmelser

Den reglering som införts för hanteringen av bygg- och anläggningsavfall i Köpenhamnsregionen

23 I enlighet med artikel 7 i avfallsdirektivet har Hovedstadsrådet upprättat en avfallshanteringsplan för Köpenhamnsregionen efter en begäran av det danska miljöministeriet år 1988. I denna plan konstaterades att omkring en tredjedel av allt bygg- och anläggningsavfall, motsvarande 20 procent av den totala avfallsmängden i Danmark, producerades i huvudstadsregionen och att det fåtal mobila krossanläggningar som finns i området endast kunde ta hand om en relativt liten del av detta avfall.

24 Enligt de beräkningar som gjorts av Københavns Kommune år 1988 återvanns endast omkring 16 procent av den uppskattade mängden avfall, beräknad till 382 000 ton per år, medan resterande 84 procent placerades i deponier.

25 Hovedstadsrådet undersökte möjligheterna och förutsättningarna för att återanvända bygg- och anläggningsavfall i huvudstadsregionen. Rådet drog slutsatsen att det för att uppnå bästa möjliga återvinningskvalitet är nödvändigt att använda sig av anläggningar som är tillräckligt stora, och att antalet återvinningsanläggningar av investerings- och lönsamhetsskäl borde begränsas till ett minimum.

26 En slutgiltig plan antogs i mitten av juni 1994.

27 Københavns Kommune, i likhet med andra kommuner i Danmark, är behörig med avseende på det avfall som uppkommer på dess område.

28 Inom ramen för denna behörighet och parallellt med Hovedstadsrådets undersökningar planerade de behöriga myndigheterna i kommunen att bilda ett bolag som skulle ansvara för driften av en regional, stationär behandlingsanläggning. I juni 1989 publicerade en arbetsgrupp, bestående av företrädare för Miljøstyrelsen och Hovedstadsrådet, ett pressmeddelande varmed offentliga och privata intressenter uppmanades att höra av sig för eventuell medverkan i projektet.

29 Endast tre företag, Entreprenørbilerne A/S, Nymølle Stenindustri A/S och Renholdningsselskabet af 1898 (nedan kallat R98), anmälde sitt intresse för att teckna aktier vid bildandet av det bolag, med namnet Råstof og Genanvendelse Selskabet af 1990 A/S (nedan kallat RGS), som skulle förestå driften av den regionala, stationära behandlingsanläggningen på markområdet Grøften.

30 Numera är endast R98 och Entreprenørbilerne aktieägare i RGS.

31 Efter antagandet av huvudstadsregionens avfallshanteringsplan och bildandet av RGS antog Københavns Kommune år 1992 och år 1998 två rättsakter (nedan kallade 1992 års föreskrifter respektive 1998 års föreskrifter), varigenom det fastställdes en insamlingsordning som uteslutande avser hantering av bygg- och anläggningsavfall. I enlighet med dessa ordningar kan kommunen endast ingå avtal om insamling och återvinning av bygg- och anläggningsavfall som uppkommit inom kommunens område med ett begränsat antal företag. Andra mottagningsanläggningar utestängs således från marknaden, utom i ett fall där det i de kommunala föreskrifterna föreskrivs en möjlighet att göra undantag för att upprätthålla de avtal om återvinning som redan ingåtts av avfallsproducenterna.

32 Genom dessa föreskrifter har det införts ett system för insamling som skiljer sig från den ordning som i princip tillämpas på andra slag av avfall. Enligt den normala ordningen ingår Københavns Kommune nämligen avtal med alla transportörer och mottagningsanläggningar som uppfyller miljökraven.

33 De kommunala föreskrifterna från år 1992 innehåller inga särskilda bestämmelser om export och import av bygg- och anläggningsavfall. I 1998 års föreskrifter föreskrivs däremot uttryckligen att detta inte omfattas av den kommunala ordningen. Det är således i princip tillåtet att exportera eller importera sådant avfall.

34 I enlighet med dessa kommunala föreskrifter har Københavns Kommune ingått avtal om mottagande och behandling av bygg- och anläggningsavfall med tre företag, först och främst med RGS. De andra företagen är således, trots att de i teknisk mening är godkända för att behandla bygg- och anläggningsavfall, uteslutna från marknaden för insamling och återvinning av sådant avfall som produceras i Københavns Kommunes område.

35 I det förslag till avfallshanteringsplan som upprättats av Københavns Kommune för år 2000 föreskrivs att den i stort sett exklusiva rättighet som RGS erhållit skall bli föremål för en ny bedömning efter en normal avskrivningsperiod för anläggningen.

II - Faktiska omständigheter och förfarandet

36 Sydhavnens Sten & Grus ApS (nedan kallat Sydhavnens Sten & Grus eller sökanden) är ett bolag vars huvudsakliga verksamhet sedan år 1983 består i dels att köpa och sälja material som härrör från havsterritoriet och grustag, dels att återvinna icke-miljöfarligt bygg- och anläggningsavfall i form av jord, betong, tegel och asfalt.

37 I juli 1994 gav Københavns Kommune Sydhavnens Sten & Grus godkännande i enlighet med § 33 i miljøbeskyttelseloven. Företaget ingick då ett avtal med Københavns Havn i syfte att på Prøvestenen, inom kommunens område, inrätta en anläggning för sortering och krossning av bygg- och anläggningsavfall.

38 Genom detta godkännande erhöll sökanden miljögodkännande för behandling av bygg- och anläggningsavfall. Det ger också rätt att återvinna bygg- och anläggningsavfall från Københavns Kommunes grannkommuner, men inte sådant avfall som härrör från Københavns Kommunes område.

39 I augusti 1994 ansökte Sydhavnens Sten & Grus om godkännande för att samla in och återvinna bygg- och anläggningsavfall från Københavns Kommune.

40 Københavns Kommune avslog denna begäran i december 1994 med hänvisning till att behandling av detta avfall i huvudsak skall ske vid den för detta ändamål särskilt inrättade anläggningen i Grøften.

41 Sydhavnens Sten & Grus förnyade sin ansökan i januari 1995, men erhöll slutligt avslag på sin begäran. Företaget kan således endast samla in och behandla bygg- och anläggningsavfall som härrör från grannkommunerna och har i princip inte rätt att ta emot avfall från Københavns Kommunes område, trots att dess anläggningar är belägna där.

42 I november 1995 väckte Sydhavnens Sten & Grus talan mot Københavns Kommune vid Østre Landsret. Sökanden har i första hand yrkat förbud för Københavns Kommune att motsätta sig att bygg- och anläggningsavfall som härrör från kommunens område transporteras till och behandlas vid företagets anläggningar. I andra hand har sökanden yrkat att Københavns Kommune skall förpliktas att bevilja bolaget det godkännande som det ansökte om i augusti 1994.

43 Den nationella domstolen frågar sig huruvida Københavns Kommune i kraft av de kommunala föreskrifterna kan utesluta godkända mottagningsanläggningar från marknaden för behandling av icke-miljöfarligt bygg- och anläggningsavfall, huvudsakligen i syfte att göra den nybyggda behandlingsanläggningen lönsam. Genom beslut av den 27 maj 1998 har den nationella domstolen därför förklarat målet vilande och ställt följande frågor till domstolen:

"1) a) Skall artikel 90 i fördraget, jämförd med artikel 34 och artikel 86, förstås på så sätt att denna bestämmelse, med bortseende från en eventuell tillämpning av artikel 36 eller andra tvingande hänsyn (jämför fråga 1 c), utgör hinder för införandet av en kommunal ordning som - i syfte att säkerställa att en tillräckligt stor tillgång till icke-miljöfarligt byggavfall för återvinning (recovery) från privata byggherrar ges till särskilt utvalda företag för att dessa skall utnyttja avfallet på ett ekonomiskt tillfredsställande och rationellt sätt - hindrar andra företag från att samla in och ta emot samma slags avfall, som härrör från byggarbetsplatser i den ifrågavarande kommunen, trots att dessa företag har tillstånd att hantera den aktuella avfallstypen i enlighet med artikel 10 i direktiv 75/442/EEG, i dess lydelse enligt direktiv 91/156?

b) För det fall fråga 1a besvaras jakande:

Strider den ordning som den beskrivs i fråga 1 a mot artikel 90 i EG-fördraget, jämförd med artikel 34 och artikel 86, om det i de kommunala föreskrifter som ligger till grund för denna ordning föreskrivs att avfall som exporteras eller importeras inte omfattas av den i fråga 1 a omnämnda kommunala ordningen?

c) För det fall fråga 1 a besvaras jakande:

Är det med stöd av artikel 36 i fördraget eller andra tvingande hänsyn, såsom hänsyn till att miljöskador bör hejdas vid källan och behovet av att åstadkomma tillfredsställande möjligheter till behandling och slutligt omhändertagande (jämför artikel 130r.2 i fördraget), tillåtet att inrätta en kommunal ordning som den som beskrivs i fråga 1 a, när denna ordning och skyldigheten för avfallsproducenter att följa denna ordning grundas på en strävan att främja återvinning av det avfall som ordningen omfattar, bland annat i syfte att säkerställa en nödvändig behandlingskapacitet?

2) Skall artikel 10 i direktiv 75/442, i dess lydelse enligt direktiv 91/156, jämförd med artiklarna 2 j och 13 i förordning (EEG) nr 259/93, tolkas på så sätt att den ålägger offentliga myndigheter en skyldighet att likabehandla företag, som har erhållit ett sådant tillstånd som anges i denna bestämmelse, med avseende på ingående av avtal om mottagande och återvinning av icke-miljöfarligt byggavfall?

3) a) Skall artikel 7.3 i direktiv 75/442, i dess lydelse enligt direktiv 91/156, tolkas på så sätt att denna bestämmelse, och den möjlighet som bestämmelsen ger att förhindra avfallstransporter, ger stöd för en sådan kommunal ordning som beskrivits i fråga 1 a och, som ett led i detta, för kommunen att förhindra transport av icke-miljöfarligt byggavfall avsett för återvinning (recovery) om en sådan transport strider mot den av kommunen upprättade avfallsplanen?

b) Skall artikel 7.3 i direktiv 75/442, i dess lydelse enligt direktiv 91/156, tolkas på så sätt att åtgärder som en medlemsstat eller en behörig myndighet i denna stat har vidtagit, och som är nödvändiga för att förhindra avfallstransporter som inte är i överensstämmelse med myndighetens avfallsplaner, endast är giltiga och endast kan upprätthållas gentemot de personer och företag som åtgärderna avser om EU-kommissionen har underrättats om dessa åtgärder?"

III - Frågornas besvarande

A - Den första frågan

44 Med sin första fråga, som är uppdelad i tre delfrågor, önskar den nationella domstolen klarhet beträffande följande:

a) Huruvida artikel 90, jämförd med artikel 86, utgör hinder mot att tillämpa interna bestämmelser som 1992 och 1998 års föreskrifter, vilka innebär att insamling och återvinning av icke-miljöfarligt bygg- och anläggningsavfall från Københavns Kommunes område med hänsyn till lönsamheten hos de utvalda företagen huvudsakligen förbehålls ett visst bestämt företag med särskilt tillstånd eller godkännande, trots att andra företag har tillstånd till behandling av samma slags avfall i enlighet med direktiv 91/156.

b) Huruvida artikel 90, jämförd med artikel 34, utgör hinder mot att tillämpa en reglering såsom 1992 och 1998 års föreskrifter, vilka inte innehåller särskilda bestämmelser om export och import av bygg- och anläggningsavfall eller som uttryckligen föreskriver att detta inte omfattas av den kommunala ordningen.

c) Huruvida artikel 36 och artikel 130r.2, som anger principen att miljöförstöring företrädesvis bör hejdas vid källan, kan utgöra stöd för begränsningar av konkurrensreglerna och principen om fri rörlighet för varor beträffande icke-miljöfarligt avfall avsett för återvinning, såvitt den berörda medlemsstaten motiverar de åtgärder som vidtagits med hänsyn till de utvalda företagens lönsamhet.

1. Tillämpningen av artiklarna 90 och 86 i fördraget

45 Jag erinrar om att det i artikel 90.1 föreskrivs att medlemsstaterna beträffande offentliga företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter inte skall vidta och inte heller bibehålla åtgärder som strider mot reglerna i fördraget, i synnerhet konkurrensreglerna. Syftet med denna bestämmelse är att reglera relationerna mellan medlemsstaterna och de privata eller offentliga företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter. Dessutom definierar bestämmelsen de skyldigheter som staten skall uppfylla.

46 Svaret på den första delen av den första frågan förutsätter att en sådan situation som den nationella domstolen har beskrivit omfattas av tillämpningsområdet för artikel 90.1 i fördraget, såväl vad avser den personkrets som omfattas som i materiellt hänseende. Detta skall därför undersökas.

47 Endast "företag" som beviljas "exklusiva rättigheter" av en "medlemsstat" ingår i den personkrets som omfattas av artikel 90.1 i fördraget. Låt oss undersöka om så är fallet här.

48 Enligt domstolens fasta rättspraxis skall med "företag" förstås "inom konkurrensrätten ... varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett dess rättsliga status och dess sätt att finansiera verksamheten".(13)

49 Det rådet inget tvivel om att de enheter som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, särskilt RGS, bedriver ekonomisk verksamhet,(14) eftersom de tillhandahåller en tjänst mot ersättning. Detta har för övrigt inte bestritts. Man kan således dra slutsatsen att de skall anses vara företag i den mening som avses i artikel 90.1 i fördraget.

50 När det gäller adressaten för de skyldigheter som föreskrivs i artikel 90.1 i fördraget följer det av fast rättspraxis att begreppet "medlemsstater" "i detta avseende omfattar offentliga myndigheter på regional och kommunal nivå i förhållande till företag 'som [medlemsstaterna] beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter'".(15)

51 Det är obestritt att de omtvistade föreskrifterna har antagits av Københavns Kommune. Det har upplysts att den danska miljölagstiftningen bemyndigar kommunerna att själva fastställa regler för hantering av avfall. Københavns Kommune skall därför anses vara den offentliga myndighet som har att uppfylla de skyldigheter som föreskrivs i artikel 90.1 i fördraget.

52 Därefter skall undersökas huruvida företagen i fråga har beviljats exklusiva rättigheter. Den danska regeringen,(16) kommissionen och sökanden anser att sådana rättigheter har beviljats genom 1992 och 1998 års kommunala föreskrifter. Enligt dem är det fråga om exklusiva rättigheter att ta emot och behandla bygg- och anläggningsavfall som härrör från avfallsproducenter i Københavns Kommune. Københavns Kommune har bestritt detta och har hänvisat till avtal den ingått med andra företag, och som avser såväl mottagande som behandling av bygg- och anläggningsavfall från kommunens område. Den har särskilt åberopat ett avtal som ingicks den 17 mars 1992 med Farum Sten & Gruskompagni A/S.(17)

53 Fördraget innehåller ingen definition av begreppet "exklusiva rättigheter". Det framgår emellertid av domstolens rättspraxis att exklusiva rättigheter i den mening som avses i artikel 90.1 i fördraget skall förstås som rättigheter som genom statliga åtgärder exklusivt beviljas ett begränsat antal företag på hela eller en del av det nationella territoriet.

54 I dom av den 10 mars 1983 i mål 172/82, Inter-Huiles m.fl.,(18) slog domstolen således fast att en sådan nationell åtgärd som föreskrivits i den franska lagstiftningen, som uttryckligen föreskrev att endast de företag med ett tillstånd från de behöriga nationella myndigheterna fick ägna sig åt insamling och slutligt omhändertagande av spilloljor, skall anses innebära att företaget beviljats en exklusiv rättighet i den mening som avses i artikel 90.1 i fördraget.

55 På samma sätt slog domstolen i dom av den 10 december 1991 i mål C-179/90, Merci convenzionali porto di Genova,(19) fast att "såväl ett hamnföretag som har ensamrätt att organisera hamnarbete för tredje mans räkning som ett hamnbolag som har ensamrätt att utföra hamnarbete, måste betraktas som företag som har beviljats exklusiva rättigheter av staten i den mening som avses i artikel 90.1 i fördraget". De exklusiva rättigheterna grundades i detta fall på en bestämmelse i den italienska sjöfartslagen.

56 Domstolen har även uttalat, i dom av den 19 maj 1993 i mål C-320/91, Corbeau,(20) att "ett sådant organ som Régie des postes, som har beviljats exklusiva rättigheter när det gäller insamling, befordran och utdelning av post, måste betraktas som ett företag som den berörda medlemsstaten har beviljat exklusiva rättigheter i den mening som avses i artikel 90.1 i fördraget". Dessa exklusiva rättigheter följde av den belgiska lagstiftningen.

57 På samma sätt ansåg domstolen i dom av den 5 oktober 1994 i mål C-323/93, Centre d'insémination de la Crespelle, kallat Crespelle-målet,(21) att "den nationella lagstiftningen ... genom att kräva tillstånd för drift av inseminationsstationer och genom att ange att varje station skall ha exklusiv rätt att verka inom ett visst område, har beviljat dessa stationer exklusiva rättigheter".

58 I det aktuella fallet har det alltså genom 1992 och 1998 års kommunala föreskrifter fastställts en insamlingsordning för bygg- och anläggningsavfall i syfte att återvinna detta, vilket innebär att motparten i målet vid den nationella domstolen har ingått avtal med ett begränsat antal företag om insamling, mottagande och behandling av avfall från kommunens område. Till följd av föreskrifterna utesluts andra företag, däribland Sydhavnens Sten & Grus, från denna marknad. Det framgår även av handlingarna i målet att föreskrifterna endast innehåller en möjlighet till undantag i syfte att upprätthålla de avtal om återvinning som redan ingåtts av avfallsproducenterna. Efter föreskrifternas ikraftträdande är det således endast tre företag som valts ut av den behöriga kommunala myndigheten, i första hand RGS, som har rätt att samla in, ta emot och återvinna icke farligt bygg- och anläggningsavfall från Københavns Kommunes område.

59 Den grund som anförts av Københavns Kommune och som går ut på att det av handlingarna i målet vid den nationella domstolen framgår att kommunen under den tid som är i fråga ingick avtal om liknande tjänster med andra företag än de som erhållit särskilt och exklusivt tillstånd(22) ändrar inte denna slutsats. Förekomsten av exklusiva rättigheter skall bedömas utifrån innehållet i den lagstiftning som är i kraft eller varje tvingande nationell regel med allmän räckvidd, inte utifrån en behörig myndighets praxis i ett visst avseende som när som helst kan ändras utan förvarning.

60 På detta stadium kan således den slutsatsen dras att företag som befinner sig i den situation som den i beslutet om hänskjutande beskrivna, och som har rätt att samla in och återvinna icke farligt bygg- och anläggningsavfall inom ett visst område, innehar exklusiva rättigheter i den mening som avses i artikel 90.1 i fördraget.

61 Av vad anförts följer att de sakomständigheter som den nationella domstolen har redogjort för faller inom tillämpningsområdet för artikel 90.1 i fördraget med avseende på den personkrets som omfattas därav.

62 Jag skall därefter undersöka huruvida en sådan situation omfattas av det materiella tillämpningsområdet för artikel 90.1, jämförd med artikel 86 i fördraget.

63 Som nämnts rör artikel 90.1 relationerna mellan medlemsstaterna och företagen och anger staternas skyldigheter, så till vida att dessa förbjuds att införa eller bibehålla vissa åtgärder som strider mot reglerna i fördraget. Artikel 86 "avser ... bara sådana konkurrensbegränsande beteenden som företagen gjort sig skyldiga till på eget initiativ och inte statliga åtgärder".(23) Av domstolens fasta rättspraxis framgår att artikel 90.1, jämförd med artikel 86, har till syfte att närmare ange villkoren för tillämpning av de konkurrensregler som föreskrivs i artikel 86 på företag som av medlemsstaterna beviljas särskilda eller exklusiva rättigheter och på företag som har getts i uppdrag att tillhandahålla tjänster av allmänt intresse.(24)

64 För att göra en sådan undersökning måste det först kontrolleras om artikel 86 är tillämplig.

65 Tillämpning av artikel 86 förutsätter att företaget i fråga har en dominerande ställning på den gemensamma marknaden eller inom en väsentlig del av denna, att företaget handlar på ett sätt som innebär missbruk och, slutligen, att detta handlande är sådant att det kan påverka handeln mellan medlemsstaterna. Dessa tre villkor skall behandlas i det följande.

66 För det första förutsätter tillämpningen av artikel 86 i fördraget att det berörda företaget har en dominerande ställning på den gemensamma marknaden eller inom en väsentlig del av denna.(25)

67 Den danska regeringen och Københavns Kommune har gjort gällande att det ankommer på den nationella domstolen att avgöra huruvida företagen i fråga innehar en dominerande ställning inom en väsentlig del av den gemensamma marknaden, och att beslutet om hänskjutande under alla omständigheter inte innehåller tillräckliga upplysningar för att domstolen skall kunna ta ställning i frågan. De har för övrigt anfört att detta villkor inte är uppfyllt, bland annat eftersom de exklusiva rättigheter som beviljats företagen i fråga på marknaden för mottagande och behandling av icke farligt bygg- och anläggningsavfall enbart avser Københavns Kommunes område och inte hela Danmark. Enligt dem utgör detta område långt ifrån en väsentlig del av den danska marknaden.

68 Sökanden har hänvisat till de sakuppgifter som redovisats av den nationella domstolen, det vill säga att omkring en tredjedel av den samlade mängden bygg- och anläggningsavfall, motsvarande 20 procent av den totala mängden avfall för hela Danmark, härrör från huvudstadsregionen, och understrukit att Københavns Kommune själv har avgränsat marknaden genom att ge exklusiva rättigheter till tre företag. Dessa företag är de enda som kan bedriva verksamhet på en specifik marknad, på vilken de har en kollektivt dominerande ställning. Enligt sökanden är det marknaden för mottagande och behandling av bygg- och anläggningsavfall från Københavns Kommunes område som är den relevanta marknaden. Mot denna bakgrund skall enligt sökanden denna marknad anses utgöra en väsentlig del av den gemensamma marknaden, med tanke på huvudstadsregionens storlek.

69 Det framgår av domstolens rättspraxis att en dominerande ställning enligt artikel 86 "kännetecknas av den ekonomiska maktställning som ett företag har och som gör det möjligt för företaget att förhindra en effektiv konkurrens på den relevanta marknaden, genom att det i betydande omfattning kan agera oberoende i förhållande till sina konkurrenter och kunder".(26) Det framgår även av rättspraxis att "artikel 86 inte blir otillämplig bara för att frånvaron eller begränsningen av konkurrens gynnas genom lagar och andra författningar".(27)

70 Domstolen slog emellertid i domen i målet Dusseldorp m.fl. fast att beviljandet av exklusiva rättigheter inom en väsentlig del av den gemensamma marknaden skall anses innebära att ett företag som erhåller dessa rättigheter får en dominerande ställning i den mening som avses i artikel 86.(28) I det målet ställde den nationella domstolen frågan huruvida en nederländsk reglering som gav ett enda företag rätt att förbränna farligt avfall på hela medlemsstatens territorium var förenlig med artikel 90.1 jämförd med artikel 86 i fördraget.

71 Av vad anförts följer att, när ett företag har beviljats exklusiva rättigheter, den nationella domstolen som har att avgöra huruvida det föreligger en dominerande ställning endast skall kontrollera om dessa rättigheter gäller hela marknaden eller en väsentlig del av denna.

72 Jag har ovan redovisat slutsatsen att företagen skall anses ha beviljats exklusiva rättigheter när de i en sådan situation som beskrivits av den nationella domstolen ges rätt att samla in, ta emot och återvinna icke farligt bygg- och anläggningsavfall från Københavns Kommunes område.

73 Det som återstår är således att avgöra huruvida Københavns Kommunes område utgör en väsentlig del av den gemensamma marknaden för att kunna bedöma om dessa företag innehar en dominerande ställning, efter att ha bestämt vilket slag av vara eller tjänst som berörs av exklusiviteten.(29)

74 Enligt fast rättspraxis skall avgränsningen av den relevanta marknaden ske "inom ramen för [en] marknad som omfattar alla de produkter [eller tjänster] som, i förhållande till sina utmärkande egenskaper, är särskilt lämpade att tillgodose konstanta behov och endast i begränsad omfattning är utbytbara mot andra produkter [eller tjänster]".(30) I det aktuella fallet förefaller RGS enligt 1992 och 1998 års kommunala föreskrifter ha beviljats en exklusiv rätt att samla in och återvinna icke farligt bygg- och anläggningsavfall från Københavns Kommunes område. Den givna slutsatsen är att den relevanta marknaden utgörs av marknaden för insamling och återvinning av detta slag av avfall från Københavns Kommune.

75 Den danska regeringen och Københavns Kommune har anfört tre argument för att den del av marknaden som den exklusiva rättigheten som beviljats RGS avser inte utgör en väsentlig del av den gemensamma marknaden. Det första argumentet går ut på att en väsentlig del av marknaden inte kan utgöras av en enda kommun. Enligt min uppfattning är detta inte korrekt. Domstolen har nämligen slagit fast att definitionen av den gemensamma marknaden eller en väsentlig del av denna marknad inte beror på antalet kommuner som omfattas av exklusiviteten utan på storleken på den befolkning som exklusiviteten gäller, således den del av marknaden som företaget eller företagsgruppen har tack vare de exklusiva rättigheter som beviljats.(31)

76 Det andra argumentet som framförts av den danska regeringen och Københavns Kommune, att det ankommer på den nationella domstolen att göra en bedömning av sakomständigheterna, förefaller inte heller välgrundat.

77 Även om det av fast rättspraxis framgår att "huruvida det föreligger en sådan dominerande ställning beror på en bedömning av sakomständigheter som det ankommer på den nationella domstolen att utföra",(32) har det med samma konsekvens slagits fast att artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) skapar ett verkligt samarbete mellan två skilda rättsordningar och att domstolens uppgift inom ramen för detta samarbete består i att tillhandahålla den nationella domstolen alla de uppgifter som är användbara för tvistens lösning.(33) Så är fallet när en nationell domstol som med tillämpning av nationell lagstiftning handlägger en tvist beträffande konkurrensbegränsande samverkan ställer frågor till EG-domstolen om tolkningen av artikel 86 i fördraget, eftersom den nationella domstolen anser att det finns risk för konflikt mellan gemenskapsrätten och nationell rätt.(34) De faktiska omständigheter som den nationella domstolen beskrivit är i konkurrenssammanhang avgörande. Dessa omständigheter gör det inte endast möjligt för EG-domstolen att bedöma huruvida den är behörig(35) utan även att definiera de begrepp som de gemenskapsrättsliga texterna innehåller och som medför däri särskilt definierade rättsliga verkningar, så att den nationella domstol som har till uppgift att tillämpa gemenskapsrätten och att säkerställa att den iakttas är i stånd att genomföra sitt uppdrag.(36) För övrigt skulle domstolens roll som garant för en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten helt tömmas på sitt innehåll om dessa principer inte iakttas.

78 Det är ostridigt att den hänskjutande domstolen har bett EG-domstolen att tolka begrepp i gemenskapsrätten och särskilt att hjälpa den nationella domstolen att identifiera ett missbruk av dominerande ställning i den mening som avses i artikel 90.1, jämförd med artikel 86 i fördraget, men inte att avgöra den tvist som är anhängiggjord vid den nationella domstolen.

79 Den danska regeringen och Københavns Kommune har slutligen anfört att beslutet om hänskjutande inte innehåller tillräckliga uppgifter för att EG-domstolen skall kunna uttala sig, mot bakgrund av den situation som beskrivits, om huruvida den marknadsandel som innehas av de företag som beviljats exklusiva rättigheter motsvarar en väsentlig del av den gemensamma marknaden. Denna invändning förefaller mig vara mera värd att ta i beaktande.

80 Det kan nämligen konstateras att det av beslutet om hänskjutande framgår att endast omkring en tredjedel av bygg- och anläggningsavfallet, motsvarande 20 procent av allt avfall för hela Danmark, produceras i huvudstadsregionen.

81 Enligt den danska regeringen och Københavns Kommune sammanfaller emellertid inte Københavns Kommunes område, som den exklusivitet som beviljats genom 1992 och 1998 års föreskrifter avser, med det område som huvudstadsregionen innefattar. Dessutom har de siffror som den hänskjutande domstolen lämnat bestritts vid förhandlingen av i synnerhet Københavns Kommune.

82 Eftersom de som vid denna förhandling yttrat sig inför domstolen har lämnat motstridiga uppgifter, förefaller det mig som om det är vanskligt att avgöra huruvida huvudsakligen RGS, i en sådan situation som beskrivits av den hänskjutande domstolen, skall anses ha en dominerande ställning på den gemensamma marknaden. Jag anser att det är den nationella domstolen som skall utföra denna kontroll, och för att underlätta för den domstolen kan EG-domstolen närmare precisera de omständigheter som är användbara för att definiera detta begrepp.(37)

83 Det skall för det första understrykas att det saknar relevans att exklusiviteten endast omfattar en kommun, om denna kommun utgör en väsentlig del av marknaden för insamling, mottagande och återvinning av icke-miljöfarligt bygg- och anläggningsavfall.

84 För att avgöra om denna kommun utgör en väsentlig del av den gemensamma marknaden måste den hänskjutande domstolen försäkra sig om att Københavns Kommunes område sammanfaller med huvudstadsregionens område. Om så inte är fallet bör den kontrollera om mängden icke-miljöfarligt bygg- och anläggningsavfall som samlas in och återvinns i det kommunområde som omfattas av exklusiviteten utgör en väsentlig del av den mängd avfall av detta slag som samlas in och återvinns i Danmark.

85 Om den hänskjutande domstolen konstaterar att detta villkor är uppfyllt, skall den kontrollera huruvida den andra förutsättningen föreligger, det vill säga att företaget missbrukar sin dominerande ställning.

86 Således uppstår den vanskliga frågan beträffande sambandet mellan de nationella åtgärder genom vilka de exklusiva rättigheterna beviljas och företagets utnyttjande av sin dominerande ställning på ett sätt som innebär missbruk.(38)

87 Man kan med rätta fråga sig om det vid den samtidiga tillämpningen av artiklarna 86 och 90 i fördraget inte skulle vara möjligt att utifrån enbart konstaterandet att exklusiva rättigheter har beviljats någon genom nationella åtgärder automatiskt dra slutsatsen att det föreligger missbruk i den mening som avses i artikel 86. Man skulle kunna tro att domstolen valt att tillämpa "teorin om automatiskt missbruk"(39), särskilt om man studerar domen av den 13 december 1991 i målet GB-Inno-BM,(40) domen i det ovannämnda målet Corbeau(41) och domen av den 27 april 1994 i målet Almelo m.fl.(42) Enligt domstolen kan nämligen "[e]tt system med icke snedvridna konkurrensförhållanden i fördragets mening ... bara garanteras om lika möjligheter tillförsäkras de rörelsedrivande företagen".(43) Enligt generaladvokaten Tesauro var det emellertid alltför uppenbart att "ett monopol eller ett system med exklusiva eller särskilda rättigheter inte kan vara i perfekt harmoni med ett system grundat på fri konkurrens...".(44)

88 I senare domar förefaller domstolen emellertid ha gjort en mindre liberal tolkning, i ekonomiskt hänseende, av artikel 90 jämförd med artikel 86, vilket kan förklaras av en önskan att förena konkurrensrättens tvingande krav med fördragens författares vilja att "tolerera" statliga monopol.

89 Domstolen har i senare rättspraxis slagit fast att "enbart det förhållandet att beviljandet av exklusiva rättigheter i den mening som avses i artikel 90.1 i fördraget ger upphov till en dominerande ställning inte som sådant är oförenligt med artikel 86 i fördraget. En medlemsstat överträder förbuden i dessa båda bestämmelser endast när företaget i fråga, genom utövandet av de exklusiva rättigheter som det har tilldelats, föranleds att missbruka en dominerande ställning eller när dessa rättigheter kan ge upphov till en situation som föranleder att företaget gör sig skyldigt till sådant missbruk".(45) Domstolen har ibland lagt till att "alla åtgärder av en medlemsstat som gör att en sådan lagbestämmelse bibehålls vilken skapar en situation där ett offentligt företag med nödvändighet förmås att åsidosätta artikel 86 i fördraget är oförenliga med fördragets regler".(46)

90 Bedömningen av sådana situationer är inte alltid lätt.(47) Domstolen har emellertid preciserat att missbruket av en dominerande ställning är ett objektivt begrepp.(48) Med andra ord kan det "föreligga ett missbruk oavsett om det finns något att förebrå det dominerande företaget".(49) Domstolen har även understrukit att om företaget handlar helt och hållet självständigt, utan inblandning från staten, skall missbruket av dominerande ställning lastas detta enda företag, och dess handlande skall bedömas utifrån bestämmelserna i artikel 86. Om det däremot är fråga om statsinblandning skall företagets handlande bedömas utifrån bestämmelserna i artiklarna 90 och 86.(50)

91 Det kan för övrigt konstateras att det enligt domstolens fasta rättspraxis(51) framgår att det saknar betydelse om den nationella domstolen inte har konstaterat att missbruk faktiskt skett. I detta avseende har domstolen slagit fast att varje företag som innehar exklusiva rättigheter, och som befinner sig i en sådan situation att det till sin egen fördel kan snedvrida de likartade chanserna för de olika ekonomiska aktörerna enbart genom att utöva sitt monopol, omfattas av förbuden i artiklarna 90.1 och 86 i fördraget.(52)

92 Sökanden i målet vid den nationella domstolen har gjort gällande att 1992 och 1998 års föreskrifter, genom att till de tre företagen i fråga bevilja exklusivitet inte enbart på marknaden för återvinning av bygg- och anläggningsavfall utan även på marknaden för insamling av avfallet, berövar sökanden alla utkomstmöjligheter på gemenskapsmarknaden för insamling av detta avfall och därigenom snedvrider konkurrensen på denna marknad på ett sätt som innebär missbruk samt ger företaget en konkurrensnackdel.

93 Dessa argument förefaller relevanta, även om den tolkning som här gjorts av den nationella lagstiftningen måste bekräftas av den nationella domstolen. För det fall det faktiskt konstateras att de kommunala föreskrifterna ger enbart tre företag, däribland huvudsakligen RGS, exklusivitet när det gäller insamling av avfall, samtidigt som de ger avfallsproducenterna valet att för återvinning av avfallet antingen avtala med denna anläggning eller med tredje part som är verksam i utlandet, förefaller det som om en sådan åtgärd skulle skapa en situation där RGS av nödvändighet föranleds att handla i strid med ordalydelsen i artikel 86 i fördraget.

94 Med "insamling" i den mening som avses i "avfalls-"direktivet skall förstås den hantering av avfall som följer omedelbart efter produktionen härav(53) och som består i uppsamling, sortering och blandning av avfall för vidare transport. För det fall de kommunala föreskrifterna ger ensamrätt till enbart tre företag att samla in bygg- och anläggningsavfall som producerats i Københavns Kommunes område,(54) skulle de medföra att avfallsproducenterna fråntas möjligheten att välja avtalspartner när det gäller återvinning, utanför landets gränser, av det avfall deras verksamheter ger upphov till. Avfallsproducenterna skulle oundvikligen tvingas att dela upp de olika faserna i hanteringen mellan olika avtalspartner. De skulle nämligen vara tvungna att ingå avtal med RGS om uppsamling, sortering och blandning av avfallet direkt efter avfallsproduktionsfasen, därefter med en transportör och slutligen med ett företag i utlandet som genomför återvinningen. Det är endast de två sistnämnda avtalsparterna som kan väljas fritt. Bestämmelsen kommer därmed nödvändigtvis att innebära en begränsning av konkurrensreglerna på den gemensamma marknaden för avfallshantering, som utgör missbruk, och en begränsning av utkomstmöjligheterna för de konkurrenter som är verksamma på samma marknad.

95 Jag måste därför dra slutsatsen att interna föreskrifter som påtvingar avfallsproducenter valet av avtalspartner när det gäller transaktioner i syfte att återvinna avfallet utanför landets gränser strider mot artikel 90.1 jämförd med artikel 86.

96 Det skall därefter slutligen undersökas huruvida det således konstaterade missbruket av dominerande ställning kan påverka handeln mellan medlemsstater.(55) Det skall emellertid noteras att domstolen i sin rättspraxis inte systematiskt kontrollerar om detta villkor är uppfyllt.(56) För övrigt har domstolen fastslagit att det "[f]ör att detta villkor skall vara uppfyllt [inte] är ... nödvändigt att missbruket i fråga faktiskt har påverkat handeln. Det är tillräckligt att visa att beteendet är av den arten att det kan ha en sådan verkan...".(57)

97 Domstolen har angett att, "för att bedöma huruvida handeln mellan medlemsstater kan påverkas av ett missbruk av dominerande ställning, de konsekvenser som detta har för strukturen på den effektiva konkurrensen på den gemensamma marknaden måste beaktas. När det gäller tjänster kan dessa konsekvenser särskilt bestå ... i att organisera företagets eller företagsgruppens verksamheter på ett sådant sätt att den gemensamma marknaden delas upp och på så sätt hindra det fria tillhandahållandet av tjänster som är ett av syftena med fördraget".(58)

98 Denna uppgift att göra en bedömning av sakomständigheter ankommer även på den hänskjutande domstolen, som ensam är i stånd att bedöma huruvida den verksamhet som bedrivs av de företag som har en monopolställning på en väsentlig del av territoriet i medlemsstaten i fråga, potentiellt eller faktiskt, har verkningar på handeln mellan medlemsstater och i synnerhet på konkurrensreglerna. Denna uppgift består enligt domstolen i att "i det aktuella fallet undersöka huruvida den verksamhet som bedrivs av företagsgruppen [som med stöd av bestämmelser i lag är innehavare av exklusiva rättigheter] och den monopolställning denna grupp har på en väsentlig del av medlemsstatens territorium har verkningar på importen av varor med ursprung i andra medlemsstater eller på möjligheten för konkurrerande företag som är verksamma i dessa medlemsstater att tillhandahålla sina tjänster i den första medlemsstaten".(59)

99 Det säger sig självt att en ordning som i huvudsak ger ett enda företag ensamrätt att samla in bygg- och anläggningsavfall avsett för export, på en väsentlig del av den gemensamma marknaden, fråntar de företag som är verksamma i andra medlemsstater möjligheten att tillhandahålla denna typ av tjänst inom det området, och den kan följaktligen påverka handeln mellan medlemsstater i den mening som avses i artikel 86 i fördraget.

100 Av vad anförts följer att sådana interna föreskrifter som beskrivits ovan skall anses strida mot artikel 90.1 jämförd med artikel 86 i fördraget.

101 Subsidiärt har den danska regeringen gjort gällande att den ordning som införts genom 1992 och 1998 års kommunala föreskrifter är berättigade med hänvisning till artikel 90.2 i fördraget.

102 Av domstolens rättspraxis framgår att "denna bestämmelse kan åberopas för att motivera en åtgärd i strid med artikel 86 i fördraget som har vidtagits till förmån för ett företag som av staten har tillerkänts exklusiva rättigheter, om denna åtgärd är nödvändig för företagets fullgörande av de särskilda uppgifter som det har tilldelats, och om den inte påverkar utvecklingen av handeln på ett sätt som strider mot gemenskapens intresse".(60)

103 Domstolen har emellertid slagit fast att artikel 90.2 för sin tillämpning förutsätter att medlemsstaten klart definierar innehållet i de skyldigheter som föreskrivs och de krav som ställs när det gäller de särskilda uppgifter som tilldelats det företag som har beviljats särskilda rättigheter. Skyldigheterna skall vara specifika för dessa företag och deras verksamheter, de skall ha ett samband med föremålet för de ifrågavarande tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse, och de skall direkt avse att bidra till att tillfredsställa detta intresse.(61)

104 Det ankommer på den nationella domstolen att undersöka detta. Det kan emellertid konstateras att den danska regeringen och Københavns Kommune, i det aktuella fallet, inte har definierat innehållet i de skyldigheter och krav som RGS har att uppfylla vid utförandet av de särskilda uppgifter som tilldelats företaget. De har inte heller angett dessa uppgifters specifika karaktär eller deras samband med föremålet för den särskilda uppgift som är i fråga.

105 Slutligen, även om den uppgift som tilldelats detta företag faktiskt kan anses vara en uppgift av allmänt ekonomiskt intresse, har domstolen också fastslagit att det ankommer på den nationella regeringen i fråga att på ett tillfredsställande sätt inför den nationella domstolen visa att beviljandet av de exklusiva rättigheterna är nödvändigt för att utföra den särskilda uppgift som tilldelats företaget och att detta företag i avsaknad av den omtvistade åtgärden skulle vara oförmöget att fullgöra den uppgift som det har tilldelats.(62)

106 Även i detta fall ankommer det på den hänskjutande domstolen att bedöma huruvida detta villkor är uppfyllt. I syfte att hjälpa den domstolen med denna uppgift skall det emellertid erinras om att det vid förhandlingen angavs att RGS uppgift i samband med återvinningen av avfallet inte uppvisar sådana särdrag eller är så specifik att den inte skulle kunna utföras av ett annat företag som inte beviljats exklusiva rättigheter. Med andra ord har det anförts att den beviljade exklusiviteten inte var avsedd att göra det möjligt för RGS att utföra en särskild uppgift som tilldelats företaget utan att säkerställa att de investeringar som i flera omgångar gjorts för att skapa denna stora behandlingsanläggning blev lönsamma. Københavns Kommune har för övrigt anfört att den under den tid som är i fråga ingick avtal om liknande tjänster med andra företag än dem som erhållit särskilt och exklusivt tillstånd.(63) Dessa olika omständigheter medför eventuellt att det nödvändiga i de nationella åtgärder som således vidtagits kan ifrågasättas.

2. Tillämpningen av artiklarna 90 och 34 i fördraget

107 Den hänskjutande domstolen önskar med punkt b i den första frågan få klarhet i huruvida artikel 90 jämförd med artikel 34 i fördraget skall tolkas på så sätt att den utgör hinder för en lagstiftning som 1992 och 1998 års kommunala föreskrifter.

108 Artikel 90 definierar såsom framgått staternas skyldigheter och föreskriver uttryckligen att dessa är skyldiga att beträffande företag som de beviljar exklusiva rättigheter iaktta bestämmelserna i fördraget. Domstolen har vid ett stort antal tillfällen haft anledning att tillämpa artikel 90 beträffande principen om fri rörlighet för varor.

109 Sökanden i målet vid den nationella domstolen har gjort gällande att den ordning som de kommunala föreskrifterna i fråga utgör strider mot bestämmelserna i artiklarna 90 och 34 i fördraget jämförda med varandra. Den har gjort gällande att denna ordning, genom att enbart förbehålla de godkända företagen rätten att samla in bygg- och anläggningsavfall som producerats i Københavns Kommune, gör det svårare att exportera den här typen av varor.

110 Det finns inget tvivel om att avfallet utgör varor vars rörlighet inom gemenskapen, i enlighet med artikel 30 i EG-fördraget (nu artikel 28 EG i ändrad lydelse),(64) i princip inte får hindras och att ordningen i fråga inte direkt avser handeln med varor utan inför ett monopol beträffande tillhandahållandet av tjänster.

111 Även om artikel 34 enligt fast rättspraxis avser handeln med varor och inte berör monopol på tillhandahållande av tjänster,(65) har domstolen inte desto mindre preciserat att "det emellertid inte kan uteslutas att ett monopol på tillhandahållande av tjänster indirekt kan påverka handeln med varor mellan medlemsstaterna, särskilt när det monopol att tillhandahålla vissa tjänster som ett företag eller en företagsgrupp har innebär att de produkter som importeras diskrimineras, till fördel för produkter med inhemskt ursprung".(66)

112 Åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa exportrestriktioner, som är förbjudna enligt artikel 34 i fördraget, har av domstolen definierats som en nationell åtgärd "vars syfte eller verkan särskilt är att begränsa exporten och därigenom skapa olika förutsättningar för en medlemsstats inrikeshandel och exporthandel, så att den inhemska produktionen eller marknaden gynnas i den aktuella staten".(67)

113 I domen i det ovannämnda målet Inter-Huiles m.fl. slog domstolen fast att en lagstiftning som den franska lagstiftningen i fråga i det målet underförstått innehöll ett förbud mot att till utlandet exportera spilloljor som samlats in på det nationella territoriet, eftersom de godkända uppsamlarna var skyldiga att lämna de insamlade spilloljorna till enbart godkända anläggningar för slutligt omhändertagande, och de sistnämnda var strikt skyldiga att behandla spilloljorna i sina egna anläggningar. Domstolen slog fast att en sådan lagstiftning strider mot bestämmelserna i artiklarna 90 och 34 jämförda med varandra.

114 Förvisso innehåller inte 1992 och 1998 års kommunala föreskrifter någon bestämmelse som förbjuder export av avfall, och de har inte till syfte att reglera handeln av varor med de andra medlemsstaterna.

115 Om det i och med dessa föreskrifter införs ett monopol på insamling av avfall på sätt som påståtts av sökanden i målet vid den nationella domstolen - det ankommer under alla omständigheter på den nationella domstolen att kontrollera detta - förefaller det emellertid som om de är sådana att de kan hindra exportströmmarna och skapa olika förutsättningar för en medlemsstats inrikeshandel i förhållande till dess exporthandel, så att inrikeshandeln gynnas i den aktuella staten.

116 Den avfallsproducent som vill exportera sitt avfall i syfte att återvinna det utanför landets territorium är nämligen skyldig att ingå avtal med ett större antal mellanhänder än om han beslutade att återvinna sitt avfall i Köpenhamn, eftersom han i detta fall endast skulle behöva ingå avtal med RGS och en valfri transportör. En skyldighet att dela upp förfarandet i olika delar mellan olika avtalspartners innebär ytterligare kostnader för avfallsproducenten och avskräcker från att söka ingå avtal i utlandet.

117 Följaktligen drar jag slutsatsen att en reglering av det slag som påtalats av sökanden i målet vid den nationella domstolen kan utgöra en överträdelse av bestämmelserna i artikel 90 jämförd med artikel 34.

3. Tillämpningen av artiklarna 36 och 130r.2 i fördraget

118 Den nationella domstolen önskar slutligen klarhet i huruvida artiklarna 36 och 130r.2 i fördraget med framgång kan åberopas av en medlemsstat som föreskriver nationella åtgärder i syfte att till företag bevilja exklusiva rättigheter vad gäller insamling och återvinning av icke miljöfarligt avfall i uteslutande ekonomiskt syfte.

119 Det är riktigt att domstolen enligt fast rättspraxis anser att miljöskyddshänsyn kan berättiga vissa begränsningar i, eller till och med undantag från, tillämpningen av konkurrensreglerna,(68) såsom vissa begränsningar av principen om fri rörlighet för varor.(69)

120 I domen i det ovannämnda målet Dusseldorp m.fl. slog domstolen emellertid fast att principen att miljöförstöring företrädesvis bör hejdas vid källan, som föreskrivs i artikel 130r.2 i fördraget, inte med framgång kan åberopas för att inskränka transporter av farligt avfall avsett för återvinning.(70) Denna slutsats måste a fortiori gälla för återvinning av icke miljöfarligt avfall som i det aktuella fallet.

121 Det kan noteras att artikel 130t i fördraget även ger medlemsstaterna rätt att behålla eller införa strängare skyddsåtgärder, under förutsättning att dessa åtgärder huvudsakligen, eller till och med uteslutande, vidtas i syfte att uppnå ett effektivt miljöskydd.

122 Jag konstaterar emellertid att de argument som framförts av svaranden i målet vid den nationella domstolen och av den danska regeringen gäller lönsamheten för de företag som beviljats exklusiva rättigheter och de kostnader som dessa företag har att bestrida.

123 Domstolen har emellertid slagit fast att målsättningar av rent ekonomisk natur inte kan motivera en inskränkning av vare sig den grundläggande principen om fri rörlighet för varor(71) eller av konkurrensreglernas tillämpning.(72)

124 Jag drar således slutsatsen att artiklarna 36, 130r och 130t i fördraget, under de omständigheter som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, inte berättigar vare sig ett hinder för den fria rörligheten eller en inskränkning av konkurrensreglernas tillämpning.

B - Den andra frågan

125 Den nationella domstolen önskar med den andra frågan få klarhet i huruvida bestämmelserna i avfallsdirektivet, i synnerhet dess artikel 10, skall tolkas på så sätt att de tvingar medlemsstaterna att ingå avtal om mottagande och återvinning av bygg- och anläggningsavfall som inte utgör någon fara för miljön med samtliga företag som uppfyller kraven i avfallsdirektivet.

126 Samtliga de som yttrat sig i målet, med undantag för sökanden i målet vid den nationella domstolen, har anfört att varken ordalydelsen i avfallsdirektivets bestämmelser eller direktivets syften ger stöd för en sådan tolkning.

127 Avfallsdirektivet innehåller inte någon bestämmelse som föreskriver att konkurrensstörningar skall elimineras. Syftet är helt klart att skydda miljön och mänsklig hälsa.(73) För övrigt, om man läser artiklarna 4 och 10 i avfallsdirektivet tillsammans, framgår det att medlemsstaterna är skyldiga att kontrollera så att de företag som ombesörjer återvinning av avfall iakttar de miljöskyddskrav som föreskrivs i denna text. För detta ändamål skall den av medlemsstaten särskilt utsedda behöriga myndigheten utfärda ett tillstånd (artiklarna 6 och 10 avfallsdirektivet).

128 Således har domstolen slagit fast att "[d]en harmonisering som föreskrivs i artikel 1 i [avfalls]direktivet [huvudsakligen] syftar ... till att i en strävan att skydda miljön säkerställa att hantering av avfall inom gemenskapen sker effektivt, oavsett dess ursprung, och [den] har endast sidoeffekter på villkoren för konkurrens och handel".(74)

129 Eftersom syftet med direktivet inte är att harmonisera de interna konkurrensvillkoren mellan företagen, utan endast att införa ett harmoniserat system av förfaranden enligt vilket avfallsrörelserna kan begränsas av miljöskyddsskäl och att tvinga de företag som utför viss avfallsrelaterad verksamhet att iaktta vissa specifika regler som tar sikte på tvingande miljöhänsyn, kan dess artikel 10 således inte tolkas på så sätt att den innebär en skyldighet för medlemsstaterna att ingå avtal om mottagande och återvinning av bygg- och anläggningsavfall som inte utgör någon fara för miljön med samtliga företag som uppfyller kraven i avfallsdirektivet.

C - Den tredje frågan

130 Även den tredje frågan, uppdelad i två frågor, rör tolkningen av avfallsdirektivet. Frågan gäller huruvida artikel 7 skall tolkas på så sätt att den tillåter att en nationell reglering förbjuder transporter av icke miljöfarligt avfall avsett för återvinning som strider mot den däri föreskrivna avfallshanteringsplanen. Dessutom önskas klarhet i huruvida den medlemsstat som har antagit denna reglering först måste underrätta kommissionen för att regleringen skall ha rättsverkningar i förhållande till enskilda.

131 Det kan erinras om att med "avfallstransporter" i avfallsdirektivets mening skall förstås export eller import av avfall inom, till eller från gemenskapen och inte avfallstransporter inom en medlemsstat.

132 Det är därför som det i artikel 13.1 förordningen föreskrivs att gemenskapsordningen för transporter av avfall mellan medlemsstater inte skall tillämpas på avfallstransporter som äger rum inom en medlemsstat. Det är av samma anledning som det i artikel 7.3 i avfallsdirektivet föreskrivs att medlemsstaterna skall underrätta kommissionen och de andra medlemsstaterna när de vidtar åtgärder i syfte att förhindra avfallstransporter. Det är nämligen svårt att se vad syftet skulle vara med att tvinga medlemsstaterna att uppfylla denna skyldighet när de åtgärder som de har vidtagit inte har någon direkt, indirekt, potentiell eller faktisk betydelse för en medlemsstats relationer med de övriga medlemsstaterna.

133 På samma sätt förefaller det varken ändamålsenligt eller nödvändigt att underrätta kommissionen, när medlemsstaten inte ställer upp regler som medför att avfallstransporter inom gemenskapen förbjuds.

134 Av vad ovan anförts följer att artikel 7.3 i avfallsdirektivet skall tolkas på så sätt att den enbart skall tillämpas på en nationell lagstiftning som kan inverka på handeln inom gemenskapen.(75)

135 Artikel 7.3 i avfallsdirektivet skall ses i förbindelse med den skyddsklausul som föreskrivs i artikel 130t i fördraget och som har följande lydelse: "De skyddsåtgärder som antas enligt artikel 130s skall inte hindra någon medlemsstat från att behålla eller införa strängare skyddsåtgärder. Sådana åtgärder måste vara förenliga med detta fördrag. De skall anmälas till kommissionen."

136 Utnyttjandet av den möjlighet som ges enligt artikel 130t förutsätter att det är fråga om bestämmelser som grundas på artiklarna 130r och 130s i fördraget, det vill säga genomförande av särskilda åtgärder till förmån för miljön, och det blir inte aktuellt för det fall åtgärderna har antagits på en annan rättslig grund, även om det är miljöhänsyn som ligger bakom.

137 Avfallsdirektivet grundas emellertid på artikel 130s i fördraget,(76) och domstolen har redan slagit fast att det i en strävan att skydda miljön syftar till att säkerställa att hantering av avfall inom gemenskapen sker effektivt.(77) Artikel 130t skall således kunna tillämpas av medlemsstaterna för att införa eller behålla nationella strängare miljöskyddsåtgärder än dem som föreskrivs i avfallsdirektivet eller i förordning nr 259/93. Dessutom är det nödvändigt att miljöskyddsintresset är tillräckligt tydligt. Domstolen har nämligen, i det ovannämnda målet Dusseldorp m.fl., slagit fast att transporter av avfall avsett för återvinning i princip varken får inskränkas eller förbjudas av medlemsstaterna. För att nyansera denna rättspraxis bör emellertid, enligt min mening, undantag kunna medges i synnerliga och tillräckligt tydliga fall. Således borde en medlemsstat, som visar att transporter av avfall i ett särskilt skyddat område skulle medföra allvarliga och oåterkalleliga konsekvenser för miljön, kunna ges rätt att inskränka eller förbjuda avfallstransporter som strider mot detta intresse.

138 Jag drar slutsatsen, som svar på den tredje frågans första del, att en medlemsstat har möjlighet att behålla eller införa nationella åtgärder som syftar till att skydda övergripande miljöintressen.

139 Den nationella domstolen önskar dessutom få klarhet i huruvida en enskild direkt kan åberopa bestämmelserna i artikel 7.3 i avfallsdirektivet för att motsätta sig tillämpningen av en nationell åtgärd som strider mot vad som föreskrivs i denna artikel. Med andra ord frågar den nationella domstolen om artikel 7.3 i avfallsdirektivet har direkt effekt.

140 Domstolen har konsekvent slagit fast att "enskilda, i brist på inom fristerna vidtagna genomförandeåtgärder, gentemot alla nationella föreskrifter som är oförenliga med ett direktiv [endast kan] åberopa sådana bestämmelser i direktivet som vad innehållet beträffar framstår som ovillkorliga och tillräckligt precisa. De enskilda kan också åberopa dessa bestämmelser i den mån som bestämmelserna fastställer rättigheter som de enskilda kan göra gällande gentemot staten".(78)

141 I artikel 7.3 i avfallsdirektivet föreskrivs att de strängare skyddsåtgärder som medlemsstaten vidtagit skall meddelas kommissionen. Det är uppenbart att denna bestämmelse ger staten ett mycket stort utrymme för skönsmässig bedömning, och den kan fritt bestämma inte enbart att vidta en skyddsåtgärd utan även beträffande innehållet i densamma. Av den anledningen kan artikel 7.3 i avfallsdirektivet inte tillmätas direkt effekt.

142 Således kan artikel 7.3 i direktivet inte direkt ge enskilda rättigheter som de kan göra gällande gentemot staten.

Förslag till avgörande

143 Mot bakgrund av vad ovan anförts föreslår jag att de frågor som ställts av Østre Landsret (Danmark) skall besvaras på följande sätt:

1) a) Artikel 90 i EG-fördraget (nu artikel 86 EG) jämförd med artikel 86 i EG-fördraget (nu artikel 82 EG) skall tolkas på så sätt att den utgör hinder mot en nationell reglering som av uteslutande ekonomiska skäl förbehåller företag med särskilt godkännande rätten att samla in och återvinna icke miljöfarligt bygg- och anläggningsavfall som producerats inom en väsentlig del av den gemensamma marknaden, trots att andra företag har tillstånd till behandling av samma slags avfall enligt rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991 om ändring av direktiv 75/442/EEG om avfall.

b) Artikel 90 i fördraget jämförd med artikel 34 i EG-fördraget (nu artikel 29 EG i ändrad lydelse) skall tolkas på så sätt att den utgör hinder mot en sådan nationell lagstiftning som beskrivits ovan, som innebär att exporten förhindras och som skapar olika förutsättningar för en medlemsstats inrikeshandel i förhållande till dess exporthandel, så att inrikeshandeln gynnas i den aktuella medlemsstaten.

c) Artikel 36 i EG-fördraget (nu artikel 30 EG i ändrad lydelse) och artikel 130r.2 i EG-fördraget (nu artikel 174.2 EG i ändrad lydelse), vari principen om att miljöförstöring företrädesvis bör hejdas vid källan anges, skall tolkas på så sätt att de inte kan berättiga inskränkningar i konkurrensreglerna och i principen om fri rörlighet för varor när det gäller icke miljöfarligt avfall avsett för återvinning, såvitt medlemsstaten i fråga motiverar de åtgärder som vidtagits av behovet av att säkerställa att de godkända företagen har tillräcklig behandlingskapacitet.

2) Direktiv 91/156 skall tolkas på så sätt att det inte innebär en skyldighet för medlemsstaterna att ingå avtal om mottagande och återvinning av icke miljöfarligt bygg- och anläggningsavfall med samtliga företag som uppfyller kraven i direktivet.

3) Artikel 7.3 i det ovannämnda direktivet skall tolkas på så sätt att den inför en skyddsklausul som gör det möjligt för medlemsstaterna att anta avfallshanteringsplaner som är mer ingripande än vad direktivet föreskriver, uteslutande i syfte att skydda övergripande miljöintressen. Artikel 7 kan inte direkt ge enskilda rättigheter som de kan göra gällande gentemot staten.

(1) - EGT L 30, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 43.

(2) - EGT L 326, s. 31; svensk specialutgåva, område 15, volym 6, s. 200.

(3) - Sjätte övervägandet i ingressen.

(4) - Femte övervägandet i ingressen.

(5) - Se punkt 18 i detta förslag till avgörande.

(6) - EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 66.

(7) - Rådets direktiv av den 15 juli 1975 (EGT L 194, s. 39; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238).

(8) - Första och fjärde övervägandena i ingressen.

(9) - Fjärde övervägandet i ingressen.

(10) - Sjätte övervägandet i ingressen.

(11) - Nionde övervägandet i ingressen.

(12) - Tionde övervägandet i ingressen.

(13) - Se en av domstolens senaste domar av den 21 september 1999 i mål C-67/96, Albany International, punkt 77 (REG 1999, s. I-5751), samt de domar som omnämns under denna punkt.

(14) - Se analogt domen av den 25 juni 1998 i mål C-203/96, Dusseldorp m.fl. (REG 1998, s. I-4075), och punkt 34 i detta förslag till avgörande.

(15) - Se särskilt dom av den 4 maj 1988 i mål 30/87, Bodson (REG 1988, s. 2479), punkt 33.

(16) - Se punkt 2.1.1, in fine, i regeringens skriftliga yttrande.

(17) - Se s. 20, avdelning 6, i Københavns Kommunes skriftliga yttrande.

(18) - REG 1983, s. 555, punkt 15.

(19) - REG 1991, s. I- 5889, punkt 9; svensk specialutgåva, volym 11, s. 507.

(20) - REG 1993, s. I-2533, punkt 8.

(21) - REG 1994, s. I-5077, punkt 17; svensk specialutgåva, volym 16.

(22) - Se s. 20, avdelning 6 och 7 (under punkt 2.1.1) i det skriftliga yttrandet från Københavns Kommune.

(23) - Se särskilt domen i det ovannämnda målet Corbeau, punkt 10.

(24) - Se till exempel domen i det ovannämnda målet Bodson, punkt 16.

(25) - Se särskilt dom av den 23 april 1991 i mål C-41/90, Höfner och Elser (REG 1991, s. I-1979; svensk specialutgåva, volym 11, s. 135), punkt 28, och av den 18 juni 1991 i mål C-260/89, ERT (REG 1991, s. I-2925; svensk specialutgåva, volym 11, s. 199), punkt 31, domen i det ovannämnda målet Merci convenzionali porto di Genova, punkt 14, domen i det ovannämnda målet Corbeau, punkt 9, dom av den 12 februari 1998 i mål C-163/96, Raso m.fl. (REG 1998, s. I-533), punkt 25, och av den 18 juni 1998 i mål C-266/96, Corsica Ferries France (REG 1998, s. I-3949), punkt 39.

(26) - Se särskilt dom av den 9 november 1983 i mål 322/81, Michelin mot kommissionen (REG 1983, s. 3461; svensk specialutgåva, volym 7, s. 351), och domen i det ovannämnda målet Bodson, punkt 26.

(27) - Domen i det ovannämnda målet Bodson, punkt 26.

(28) - Domen i det ovannämnda målet Dusseldorp m.fl., punkt 60. Se även domarna i de ovannämnda målen Corbeau, punkt 9, och Raso m.fl., punkt 25, samt de domar till vilka hänvisning sker i den sistnämnda domen.

(29) - Se särskilt dom av den 17 juli 1997 i mål C-242/95, GT-Link (REG 1997, s. I-4449), punkt 36.

(30) - Domen i det ovannämnda målet Michelin mot kommissionen, punkt 37.

(31) - Domen i det ovannämnda målet Bodson, punkt 28.

(32) - Ibidem punkt 29.

(33) - Se till exempel dom av den 26 februari 1980 i mål 94/79, Vriend (REG 1980, s. 327), punkt 5, och av den 22 oktober 1998 i de förenade målen C-10/97-C-22/97, IN.CO.GE.'90 m.fl. (REG 1998, s. I-6307), punkt 16.

(34) - Se dom av den 26 november 1998 i mål C-7/97, Bronner (REG 1998, s. I-7791), punkt 20.

(35) - Ibidem punkt 21.

(36) - Se till exempel dom av den 17 juni 1999 i mål C-295/97, Piaggio (REG 1999, s. I-3735), där den nationella domstolen var tveksam över karakteriseringen av begreppet statligt stöd och därför begärde att EG-domstolen skulle meddela ett förhandsavgörande om tolkningen av detta begrepp för att avgöra målet vid den nationella domstolen.

(37) - Se särskilt domen i det ovannämnda målet Bodson, punkt 26. Se även domarna i de ovannämnda målen Merci convenzionali porto di Genova, punkt 15, Raso m.fl., punkt 26, och Corsica Ferries France, punkt 38.

(38) - Se Blum/Logue, State Monopolies under EC Law (apropå artikel 90), Wiley, 1998; Bredsgaard, "Article 90 of the EC treaty as a legal basis for liberalisation", Justicia, 1997, d. II, s. 1; Blum, "De Sacchi à Franzén en passant par La Crespelle: La jurisprudence récente de l'article 90", G P eur. nr 20, 11-13 juli 1999, s. 12; Charbit, "L'article 90 du traité CE: I Développement des années 1994-1995, II Revirement sur la doctrine de l'abus automatique", Rev. dr. des aff. int., 1995, s. 853 och 988; Chavrier, "La jurisprudence de la Cour de justice sur l'application de l'article 90 du traité de Rome", CJEG, 1995, s. 125; Chérot, "L'article 90 § 2 du traité CE après les arrêts de la CJCE du 23 octobre 1997 sur les monopoles d'importation d'électricité", Rev. fr. dr. adm., 1998, s. 135; Edward/Hoskins, "Article 90: deregulation and EC laws: reflections arising from the XVI FIDE Conference", Common Market Law Review, nr 1/1995, s. 157, och Gardner, "The velvet revolution: Article 90 and the triumph of the free market in Europe's regulated sectors", European Competition Law Review, nr 2/1995, s. 78.

(39) - Se särskilt den ovannämnda artikeln av Chavrier, Commentaire de l'article 86 du traité CE.

(40) - Mål 18/88, REG 1991, s. I-5941; svensk specialutgåva, volym 11, s. 519.

(41) - Punkt 11.

(42) - Mål C-393/92, REG 1994, s. I-1477, punkt 44; svensk specialutgåva, volym 15, s. 89.

(43) - Domen i det ovannämnda målet GB-Inno-BM, punkt 25.

(44) - Punkt 24 i hans förslag till avgörande i målet Frankrike mot kommissionen (dom av den 19 mars 1991 i mål C-202/88, REG 1991, s. I-1223).

(45) - Se domarna av den 21 september 1999 i det ovannämnda målet Albany International, punkt 93, min understrykning, i de förenade målen C-115/97-C-117/97, Brentjens Handelsonderneming (REG 1999, s. I-6025), punkt 93, i mål C-219/97, Maatschappij Drijvende Bokken (REG 1999, s. I-6121), punkt 83, samt de domar som nämns i dessa punkter och domen i det ovannämnda målet Dusseldorp m.fl., punkt 61.

(46) - Domen i det ovannämnda målet GT-Link, punkt 33, min understrykning.

(47) - Se exempelvis domen i det ovannämnda målet Albany, punkterna 96 och 97, där det förefaller som om domstolen ansåg att det var fråga om missbruk enbart av den anledningen att det förelåg en monopolsituation.

(48) - Dom av den 13 februari 1979 i mål 85/76, Hoffmann-La Roche mot kommissionen (REG 1979, s. 461, särskilt s. 541; svensk specialutgåva, volym 4, s. 315).

(49) - Se generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande, särskilt punkt 126, i det ovannämnda målet GT-Link.

(50) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen Bodson, punkterna 32 och 33, La Crespelle, punkterna 20 och 21, och GT-Link, punkt 46.

(51) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen GB-Inno-BM, punkterna 23 och 24, och Raso m.fl., punkt 29.

(52) - Se särskilt domen i det ovannämnda målet Raso m.fl., punkt 29.

(53) - Se mitt förslag till avgörande av den 16 september 1999 i målet Lirussi och Bizzaro (dom av den 5 oktober 1999 i de förenade målen C-175/98 och C-177/98, REG 2000, s. I-6881).

(54) - Vilket förefaller vara fallet enligt de förklaringar som tillhandahållits av den hänskjutande domstolen, men som i en not som svar på delgivningen av förhandlingsrapporten och vid förhandlingen har bestritts av den danska regeringen och svaranden i målet vid den nationella domstolen.

(55) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen Bodson, punkt 22, GB-Inno-BM, punkt 27, och GT-Link, punkt 44.

(56) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen Corbeau, La Crespelle, Corsica Ferries France, Raso m.fl. och Dusseldorp m.fl.

(57) - Se särskilt domen i det ovannämnda målet GT-Link, punkt 44.

(58) - Domen i det ovannämnda målet Bodson, punkt 24.

(59) - Ibidem, punkt 25.

(60) - Se domen i det ovannämnda målet Dusseldorp m.fl., punkt 65, och de domar till vilka hänvisas under den punkten.

(61) - Se dom av den 23 oktober 1997 i mål C-159/94, kommissionen mot Frankrike (REG 1997, s. I-5815), punkterna 65-69.

(62) - Ibidem, punkt 101, och domen i det ovannämnda målet Dusseldorp m.fl., punkt 67.

(63) - Punkt 59 i detta förslag till avgörande.

(64) - Se särskilt dom av den 9 juli 1992 i mål C-2/90, kommissionen mot Belgien (REG 1992, s. I-4431; svensk specialutgåva, volym 13, s. 31), punkt 28.

(65) - Se särskilt dom av den 28 juni 1983 i mål 271/81, Société coopérative d'amélioration d'élevage et d'insémination artificielle de Béarn (REG 1983, s. 2057).

(66) - Se domen i det ovannämnda målet Bodson, punkt 10.

(67) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen Inter-Huiles m.fl., punkt 12, och Dusseldorp m.fl., punkt 40.

(68) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen Corbeau och Almelo m.fl. samt dom av den 18 mars 1997 i mål C-343/95, Diego Calì & Figli (REG 1997, s. I-1547).

(69) - Se särskilt dom av den 7 februari 1985 i mål 240/83, ADBHU (REG 1985, s. 531), av den 20 september 1988 i mål 302/86, kommissionen mot Danmark (REG 1988, s. 4607; svensk specialutgåva, volym 9, s. 579), och av den 12 oktober 1993 i mål C-37/92, Vanacker och Lesage (REG 1993, s. I-4947).

(70) - Punkt 49.

(71) - Se särskilt dom av den 28 april 1998 i mål C-120/95, Decker (REG 1998, s. I-1831), punkt 39, och domen i det ovannämnda målet Dusseldorp m.fl., punkt 50.

(72) - Se domen i det ovannämnda målet Dusseldorp m.fl.

(73) - Se särskilt första, andra och tredje övervägandena i ingressen till avfallsdirektivet.

(74) - Dom av den 17 mars 1993 i mål C-155/91, kommissionen mot rådet (REG 1993, s. I-939; svensk specialutgåva, tilläggsvolymen), punkt 20.

(75) - Se punkterna 113 och 114 i detta förslag till avgörande.

(76) - Se punkt 15 i detta förslag till avgörande.

(77) - Se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot rådet, punkt 20.

(78) - Dom av den 19 januari 1982 i mål 8/81, Becker (REG 1982, s. 53; svensk specialutgåva, volym 6, s. 285), punkt 25. Se även dom av den 25 februari 1999 i mål C-131/97, Carbonari m.fl. (REG 1999, s. I-1103).