ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5.

I artikel 4.1, 4.2 och 4.5 i nämnda direktiv föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna skall, enligt detta direktiv och med iakttagande av villkoren i kapitel IV och i artikel 16, tillåta inresa och vistelse för följande familjemedlemmar: a) Referenspersonens make/maka. b) Underåriga barn till referenspersonen och dennes make/maka, inbegripet barn som har adopterats i enlighet med ett beslut som har fattats av den berörda medlemsstatens behöriga myndighet eller ett beslut som är automatiskt verkställbart enligt den medlemsstatens internationella förpliktelser, eller som måste erkännas enligt internationella förpliktelser. c) Underåriga barn, inbegripet adopterade barn, till referenspersonen om denne har vårdnaden och barnen är beroende av honom/henne för sin försörjning. Medlemsstaterna får tillåta familjeåterförening för barn som står under gemensam vårdnad, under förutsättning att den andra vårdnadshavaren har lämnat sitt medgivande. d) Underåriga barn, inbegripet adopterade barn, till maken/makan om denne har vårdnaden och barnen är beroende av honom/henne för sin försörjning. Medlemsstaterna får tillåta familjeåterförening för barn som står under gemensam vårdnad, under förutsättning att den andra vårdnadshavaren har lämnat sitt medgivande. Underåriga barn enligt denna artikel får inte ha uppnått myndighetsålder enligt den berörda medlemsstatens lagstiftning och får inte vara gifta. … 2. Medlemsstaterna får i lag eller annan författning, enligt detta direktiv och med iakttagande av villkoren i kapitel IV, tillåta inresa och vistelse för följande familjemedlemmar: a) Släktingar i rakt uppstigande led av första graden till referenspersonen eller dennes make/maka, om släktingarna är beroende av referenspersonen eller dennes make/maka för sin försörjning och saknar annat nödvändigt familjemässigt stöd i ursprungslandet. … 5. För att garantera en bättre integration och förhindra tvångsäktenskap får medlemsstaterna kräva att referenspersonen och dennes make/maka skall ha uppnått en viss lägsta ålder, och högst 21 år, innan maken/makan kan återförenas med referenspersonen.”
28.

Vad för det tredje gällde den teleologiska tolkningen erinrade tribunalen om att syftet med protokoll nr 36 enligt dess enda skäl var ”att organisera övergången mellan de institutionella bestämmelser i fördragen som [var] tillämpliga före ikraftträdandet av Lissabonfördraget och de bestämmelser som fastställs i det fördraget”. För detta ändamål gav artikel 3.2 i protokoll nr 36 en medlemsstat rätt att under en specifik period begära att de ”gamla” reglerna om kvalificerad majoritet skulle tillämpas. Tribunalen fann att den tolkning som kommissionen hade fört fram skulle innebära att det uttryckliga fastställandet av den period under vilken rättigheten i fråga kunde utövas förlorade sin ändamålsenliga verkan. Det skulle i själva verket innebära en avsevärd inskränkning av den period under vilken en omröstning enligt reglerna i Nicefördraget i praktiken kunde begäras av en medlemsstat. Den tolkning som Republiken Polen hade föreslagit var däremot, enligt tribunalen, ägnad att säkerställa att en medlemsstat, under hela denna period, kunde utöva denna rättighet på ett ändamålsenligt sätt. ( 16 )
45.

Det är slutligen också av betydelse att notera att det av syftena med den estniska stödordningen, såsom den har godkänts av kommissionen, framgår att avsikten är att underlätta tillträdet för nya operatörer till marknaden för förnybar energi. Det framgår på intet sätt av besluten av år 2014 och år 2017 att syftet med denna ordning skulle vara att permanent (eller åtminstone under en period som överstiger de 12 år som angetts i stödordningen) understödja producenter som redan har erhållit ett statligt stöd för investeringar i förnybar energi. Utöver risken för överkompensation skulle ett medgivande av att varje utbyte av en anläggning får en ny stödperiod på 12 år att börja löpa sålunda medföra att de berörda företagen per automatik och (nästan) oavbrutet erhåller subventioner samtidigt som all affärsrisk bortfaller.
11.

Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 2 de Valladolid (förvaltningsdomstol nr 2 i Valladolid) har därför beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen för ett förhandsavgörande: ”Mot bakgrund av artiklarna 4.1, 6, 7.2 och 7.3 i [direktiv 2011/7/EU]: 1) Ska artikel 6 i direktivet tolkas så, att beloppet på 40 euro under alla omständigheter ska betalas för varje faktura förutsatt att borgenären har specificerat varje enskild faktura i de krav denne framfört till myndigheter och förvaltningsdomstolar eller rör det sig under alla omständigheter om 40 euro per faktura även om kraven har framförts tillsammans och på ett allmänt hållet sätt? 2) Vad avses i artikel 198.4 i lag 9/2017 ( 8 ) [som föreskriver] en betalningsfrist på 60 dagar för alla fall och för alla avtal, varav en inledande period på 30 dagar för godkännande och 30 ytterligare dagar för betalningen, mot bakgrund av artikel 23 i direktivet…? 3) Hur ska artikel 2 i direktiv 2011/7 tolkas? Ska direktivet tolkas så, att beräkningsgrunden för den dröjsmålsränta som föreskrivs i samma direktiv ska omfatta den mervärdesskatt som utgår på den prestation som utförts och vars belopp ingår i den aktuella fakturan? Eller är det nödvändigt att göra en åtskillnad beroende på, samt fastställa, den tidpunkt då leverantören betalar in mervärdesskatten till skattemyndigheten?”
60.

Jag föreslår därför att artikel 13 i förordning nr 207/2009 och artikel 7 i direktiv 2008/95 ska tolkas så, att en varumärkesinnehavare får åberopa sitt varumärke för att motsätta sig saluföring under detta av en vara som av varumärkesinnehavaren eller med dennes samtycke har släppts ut på marknaden i unionen under ett annat varumärke som tillhör denne, om inte villkoren i domstolens praxis i fråga om ompaketering av varor som är föremål för parallellhandel är uppfyllda. Det krävs enligt dessa villkor bland annat att det faktiska tillträdet för varan till marknaden i importmedlemsstaten gör det nödvändigt att ersätta det ursprungliga varumärket med det varumärke under vilket identiska varor saluförs i denna medlemsstat.
19.

Huvudbestämmelserna i Förenade kungarikets lagstiftning genom vilka direktiv 2004/83 införlivades återfinns i The Refugee or Person in Need of International Protection (Qualification) Regulations 2006 and the Immigration Rules (the 2006 Regulations ( 5 )) (förordning från år 2006 beträffande flykting eller person i behov av internationellt skydd) (nedan kallad 2006 års förordning). ( 6 )
62.

Tyskland har emellertid, också mot bakgrund av analysen i samband med fråga 1, överskridit det utrymme för skönsmässig bedömning som den ges enligt artikel 5.5 i direktiv 2008/104 vid fastställandet av en längsta tidsperiod för uppdrag som utförs av en arbetstagare för ett och samma kundföretag, även om direktiv 2008/104 inte kräver att medlemsstaten fastställer sådana gränser. ( 46 ) Såsom påpekas i det skriftliga yttrandet från kommissionen, har nämligen ändringarna av den 1 april 2017 stor negativ inverkan på den ändamålsenliga verkan (effet utile) av direktiv 2008/104 vid en jämförelse med de bestämmelser som tidigare var tillämpliga enligt den medlemsstatens lagstiftning, och som är till nackdel för en sökande som har haft obestridd status som ”arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag” enligt artikel 3.1 c i direktiv 2008/104 under hela perioden i fråga, och som har tilldelats ”uppdrag” i den mening som avses i artikel 3.1 e i direktiv 2008/104, hos samma kundföretag under en period på fyra år och nio månader efter tidsfristen för genomförandet av direktiv 2008/104, nämligen den 5 december 2011. ( 47 ) En sådan situation är oförenlig med artikel 10 och skäl 21 i direktiv 2008/104, liksom med skyldigheten att ”skydda arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag” som fastställs i artikel 2 i samma direktiv, och Tysklands bredare skyldigheter att agera i god tro enligt artikel 4 FEU i samband med fullgörandet av uppgifter som följer av fördragen, tillsammans med artikel 288 FEUF med avseende på direktivs bindande verkan.
93.

Att hitta en balans mellan alla de intressen som finns i en sådan situation är långt ifrån enkelt. Att en myndighet begär uppgifter från privata företag som måste sammanställas och lämnas ut i enlighet med myndighetens noggranna krav, kan anses ligga farligt nära en påtvingad utläggning på entreprenad av myndighetsutövningen. Så kan i synnerhet vara fallet när det gäller uppgifter som annars är fritt tillgängliga och som de offentliga organen skulle ha kunnat samla in själva med begränsade tekniska insatser. Svaret skulle, som den belgiska regeringen träffande underströk då den beskrev den vidare betydelsen av situationen i det nationella målet, möjligen bli något mer nyanserat i situationer där olika former av plattformar används med ett delat ekonomiska ansvar, eller i andra fall där de offentliga myndigheterna begär att få tillgång till uppgifter som är viktiga för det angivna berättigade offentliga syftet, men som inte är fritt tillgängliga och därmed inte kan samlas in av de offentliga myndigheterna själva. Även under sådana omständigheter kvarstår emellertid frågan om en eventuell ersättning.
11.

I artikel 3 i beslut 2011/278 angavs följande: ”I detta beslut gäller följande definitioner: … b) delanläggning med produktriktmärke: insatsvaror, utgående varor och motsvarande utsläpp relaterade till produktionen av en produkt för vilken riktmärke anges i bilaga I. c) delanläggning med värmeriktmärke: insatsvaror, utgående varor och motsvarande som inte omfattas av en delanläggning med produktriktmärke, relaterade till produktion eller import från en anläggning eller annan enhet som omfattas av EU-systemet, eller båda, av mätbar värme som – förbrukas inom anläggningens gränser vid tillverkning av produkter, vid produktion av mekanisk energi som inte används vid elproduktion, vid uppvärmning eller kylning med undantag av förbrukning för elproduktion, eller – exporteras till en anläggning eller annan enhet som inte omfattas av EU-systemet med undantag av förbrukning för elproduktion. d) delanläggning med bränsleriktmärke: insatsvaror, utgående varor och motsvarande som inte omfattas av en delanläggning med produktriktmärke relaterade till produktion av icke mätbar värme genom förbränning av bränsle som förbrukas vid tillverkning av produkter, eller vid produktion av mekanisk energi som inte används för elproduktion, uppvärmning eller kylning med undantag av förbrukning vid elproduktion, inbegripet säkerhetsfackling. e) mätbar värme: ett nettovärmeflöde som transporteras genom identifierbara rör eller kanaler med hjälp av ett värmetransportmedium, såsom ånga, varmluft, vatten, olja, metallsmälta och salter, och för vilket en värmemätare är installerad eller kan installeras. … g) icke mätbar värme: all annan värme än mätbar värme. h) delanläggning med processutsläpp: växthusgasutsläpp förtecknade i bilaga I till direktiv 2003/87/EG andra än koldioxid, som inträffar utanför systemgränserna för ett produktriktmärke som ingår i bilaga I, eller koldioxidutsläpp som inträffar utanför systemgränserna för ett produktriktmärke som ingår i bilaga I, på grund av någon av följande verksamheter samt utsläpp som härrör från förbränning av ofullständigt oxiderat kol producerat som ett resultat av följande verksamheter i syfte att producera mätbar värme, icke mätbar värme eller el, under förutsättning att utsläpp som skulle ha inträffat vid förbränning av en mängd naturgas som motsvarar det tekniskt användbara energiinnehållet i det förbrända ofullständigt oxiderade kolet dras ifrån: i) Kemisk eller elektrolytisk reduktion av metallföreningar i metallmalmer, koncentrat och sekundärmaterial. ii) Avskiljning av orenheter från metaller och metallföreningar. iii) Sönderfall av karbonater, utom sådana som används för rökgastvätt. iv) Kemiska synteser där det kolhaltiga materialet ingår i reaktionen, i ett primärt syfte som inte är värmegenerering. v) Användning av kol som innehåller tillsatser eller råmaterial i ett primärt syfte som inte är värmegenerering. vi) Kemisk eller elektrolytisk reduktion av oxider av halvmetaller eller icke-metaller såsom kiseloxider och fosfater. …”
15.

Punkt 3.2 i denna bilaga, med rubriken ”Särskilda kontrollförfaranden för vissa typer av sjöfart”, hade under rubriken ”Fritidsbåtstrafik”, följande lydelse: ”3.2.5. Med avvikelse från artiklarna 4 och 7 skall personer ombord på fritidsbåtar som kommer från eller avgår till en hamn i en medlemsstat inte underkastas in- och utresekontroller och får gå in i en hamn som inte är ett gränsövergångsställe. När det bedöms föreligga risk för olaglig invandring, och i synnerhet om ett tredjelands kust är belägen i omedelbar närhet av den berörda medlemsstatens territorium, skall emellertid personkontroller och/eller en fysisk genomsökning av fritidsbåten göras. 3.2.6. Med avvikelse från artikel 4 får en fritidsbåt som kommer från ett tredjeland undantagsvis gå in i en hamn som inte är ett gränsövergångsställe. … … 3.2.7. Ett dokument med alla tekniska uppgifter om båten och namnen på de ombordvarande skall lämnas in i samband med kontrollen. En kopia av detta dokument skall överlämnas till myndigheterna i inrese- och utresehamnarna. Så länge båten finns kvar på en medlemsstats territorialvatten skall ett exemplar av detta dokument finnas bland båtens handlingar.”
107.

Man skulle visserligen, och inte utan goda skäl, kunna invända att det rättsliga erkännandet av andra former av familjeliv inte på något sätt skulle få negativa återverkningar på den ”traditionella” familjeuppfattning som Republiken Bulgarien har för avsikt att skydda, och att den tvärtom lämnas helt intakt. Det viktiga är dock att det rör sig om en normativ bedömning som med hänsyn till systemet för tilldelning av befogenheter ankommer på medlemsstaterna att göra. Om domstolen skulle sätta sig in i medlemsstaternas ställe för att bedöma om en åtgärd är nödvändig för att skydda den nationella identiteten, såsom den har definierats av den berörda medlemsstaten, skulle själva begreppet förlora all mening. Den omständigheten illustrerar enligt min mening slutsatsen att åberopandet av kärnan av den nationella identiteten inte kan bli föremål för en proportionalitetskontroll (i vilken bedömningen av om en åtgärd är nödvändig med hänsyn till det eftersträvade målet utgör ett steg).
98.

Jag håller med tribunalen om att kommissionen är skyldig att på ett omsorgsfullt och opartiskt sätt pröva all relevant information som var tillgänglig för den vid den tidpunkten, det vill säga all relevant information som den berörda medlemsstaten eller eventuella klagande lämnat till den under det administrativa förfarandet. Jag anser dock att tribunalen felaktigt fastslog att kommissionen var skyldig att på ett omsorgsfullt och opartiskt sätt söka all relevant information som kunde ha varit tillgänglig för den vid tidpunkten för antagandet av det omtvistade beslutet. Anledningen är att det följer av punkt 96 ovan att (förutom i fall med klagomål som inges i enlighet med artikel 20.2 i förordning nr 659/1999, ändrad genom förordning nr 734/2013) kommissionen endast är skyldig att utreda ett ärende på eget initiativ om en tredje man lämnar uppgifter som kommissionen anser ifrågasätter den information som lämnats av berörd medlemsstat. Följaktligen har tribunalen dragit en felaktig slutsats att Tempus, för att konstatera förekomst av allvarliga svårigheter, kunde förlita sig på all relevant information som kunde ha varit tillgänglig för kommissionen vid tidpunkten för när den antog det omtvistade beslutet.
8.

Bilaga IX till tjänsteföreskrifterna behandlar som framgår av dess rubrik disciplinförfaranden. Avsnitt 3 i denna bilaga har rubriken ”Disciplinåtgärder” och artikel 9 däri har följande lydelse: ”1. Tillsättningsmyndigheten får tillämpa någon av följande disciplinåtgärder: a) Skriftlig varning. b) Reprimand. c) Uppskjuten uppflyttning till en högre löneklass med mellan 1 och 23 månader. d) Nedflyttning i löneklass. e) Tillfällig nedflyttning till en lägre lönegrad med mellan 15 dagar och ett år. f) Placering i en lägre lönegrad i samma tjänstegrupp. g) Placering i en lägre tjänstegrupp, med bibehållen eller lägre lönegrad. h) Avsättning från tjänsten, och, i förekommande fall, tillfällig minskning av pensionen eller innehållande av en del av invaliditetsersättningen under en viss tid, varvid konsekvenserna av denna åtgärd inte får drabba dem som är underhållsberättigade i förhållande till tjänstemannen. Den avsatte tjänstemannens inkomst får dock efter minskningen inte underskrida existensminimum enligt artikel 6 i bilaga VIII, plus eventuella familjetillägg. 2. Om tjänstemannen uppbär avgångspension eller invaliditetsersättning får tillsättningsmyndigheten besluta om en tidsbegränsad sänkning av pensionen eller invaliditetsersättningen, varvid konsekvenserna av denna åtgärd inte får drabba dem som är underhållsberättigade i förhållande till tjänstemannen. Tjänstemannens inkomst får dock inte underskrida existensminimum enligt artikel 6 i bilaga VIII, plus eventuella familjetillägg. 3. En och samma överträdelse skall inte leda till mer än en disciplinåtgärd.”
83.

En sådan förmånligare behandling skulle enligt min uppfattning föreligga om kommissionen i samband med prövning av ett skattesystem som det ovan i punkt 75 aktuella, som inte har anmälts av den berörda medlemsstaten, var skyldig att – på grundval av uppgifter som inhämtas i efterhand – fastställa huruvida fördelen genom tillämpningen av det omtvistade systemet faktiskt har förverkligats för mottagarna under alla de relevanta beskattningsåren eller under alla omständigheter var skyldig att bedöma huruvida de fördelar som har förverkligats under vissa beskattningsår har utjämnats av nackdelar konstaterade under andra beskattningsår. Enligt ovan i punkterna 73, 74 och 78 nämnda rättspraxis ska fördelens exakta värde, och därmed huruvida den faktiskt har förverkligats under de enskilda relevanta beskattningsåren, bestämmas i samband med återkrav.
11.

Eltel har bestritt denna bedömning och har i huvudsak gjort gällande att överträdelsens varaktighet ska bedömas i förhållande till den period under vilken de företag som deltog i kartellen genomförde de handlingar som utgjorde ett rättsstridigt beteende. När det gäller bygg- och anläggningskontrakt börjar preskriptionstiden löpa den dag anbudet lämnas in, det vill säga i förevarande fall den 4 juni 2007. I andra hand kan den dag kontraktet ingicks (det vill säga den 19 juni 2007) användas. Efter dessa två händelser har det erbjudna eller överenskomna priset till följd av kartellen dock inte längre någon inverkan på marknaden. Hur arbetet fortskrider eller betalningsplanen påverkar inte konkurrensen på marknaden, eftersom detta saknar betydelse för det begärda priset. Varje annan tolkning, exempelvis den som konkurrens- och konsumentverket har föreslagit, saknar samband med frågan om den konkurrensbegränsning som kartellen gett upphov till och strider mot rättssäkerhetsprincipen. Konkurrens- och konsumentverkets ansökan om konkurrensskadeavgift ingavs därför för sent till Marknadsdomstolen.
1.

Får en importör uppvisa en rättad faktura efter att ha lämnat in tulldeklarationen, särskilt inom ramen för ett förfarande för kontroll i efterhand av denna deklaration, när det i en förordning om införande av slutgiltiga antidumpningstullar föreskrivs befrielse från sådana tullar under förutsättning att en faktura som uppfyller vissa formella krav uppvisas? Är det alternativt alltid nödvändigt att en faktura som uppfyller de formella kraven uppvisas vid den tidpunkt då tulldeklarationen lämnas in för att befrielse från antidumpningstull ska kunna beviljas?
25.

Genom beslut av den 10 april 2019 hänsköt Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens högsta förvaltningsdomstol) i enlighet med artikel 267 FEUF följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande: 1. Ska artikel 9.1 och artikel 193 i rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt tolkas så, att under sådana omständigheter som de som föreligger i förevarande mål, kan en fysisk person såsom klaganden inte anses ha bedrivit den (ekonomiska) verksamheten i fråga ”självständigt” och därmed vara ensamt betalningsskyldig för mervärdesskatt för de omtvistade leveranserna, närmare bestämt, ska den beskattningsbara person som är ansvarig för skyldigheten i fråga, vid tillämpning av artikel 9.1 och artikel 193 i direktiv 2006/112, anses vara den gemensamma verksamheten/kompanjonskapet (deltagarna i den gemensamma verksamheten, i förevarande mål klaganden och hans kompanjon gemensamt) – som enligt nationell rätt inte anses vara en beskattningsbar person och inte utgör en juridisk person – och inte enbart en fysisk person såsom klaganden? 2. För det fall att den första frågan ska besvaras jakande, ska artikel 193 i direktiv 2006/112 tolkas så, att under sådana omständigheter som de som föreligger i förevarande mål, ska mervärdesskatt betalas av var och en av deltagarna (i förevarande mål klaganden och hans kompanjon) i en gemensam verksamhet/kompanjonskap – varvid gemensam verksamhet/kompanjonskap enligt nationell rätt inte anses vara en beskattningsbar person och inte är en juridisk person –, beräknad på den andel av varje betalning av vederlaget som de erhållit (eller kommer att erhålla), för beskattningsbara leveranser av fast egendom? Ska artikel 287 i direktiv 2006/112/EG tolkas så, att under sådana omständigheter som de som föreligger i förevarande mål, ska den årsomsättning som avses i denna bestämmelse fastställas genom att beakta den totala inkomsten i den gemensamma verksamheten (som mottagits gemensamt av deltagarna i den gemensamma verksamheten)?
22.

Genom en ansökan som ingavs den 5 april 2018 till den hänskjutande domstolen invände sökanden mot verkställigheten av domen om underhållsskyldighet. Enligt sökanden har svarandens krav på underhåll enligt den polska domen om underhållsskyldighet reglerats genom betalning. Sökanden hävdar att han själv har betalat underhåll på sammanlagt 6640,05 PLN under åren 2008 till och med 2010, och att den polska underhållsfonden dessutom betalat ett statligt bidrag på 500 PLN per månad till svaranden sedan december 2010. Sökanden förklarar att underhållsfonden tog kontakt med honom och att han ersatt de belopp som erlagts till svaranden genom fonden inom ramen för hans ekonomiska förmåga. Enligt sökanden har svarandens krav på underhåll under alla omständigheter till stor del reglerats.
4.

Det nationella målet rör en tvist mellan BlackRock och Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (skatte- och tullmyndighet, Förenade kungariket) (nedan kallad skattemyndigheten) angående beviljande av undantag från skatteplikt enligt artikel 135.1 g i direktiv 2006/112. BFMI tillhandahåller förvaltningstjänster via Aladdin utan åtskillnad för både särskilda investeringsfonder och andra fonder, och frågan är därför vilken skatteordning som ska tillämpas på dessa tjänster, med hänsyn till detta undantag från skatteplikten.
139.

Även om jag fullt ut medger att medlemsstaterna har befogenhet att fastställa regler för att konkretisera kriterierna för tillämpning av artikel 9.2, finns det kriterier och kriterier. Kriteriet om föregående deltagande är själva kärnan i vad som antas garanteras oberoende och direkt enligt artikel 9.2. Om en person ingår i den ”berörda allmänheten” och har ”ett tillräckligt intresse eller, i andra hand, gör gällande att en rättighet har kränkts”, bör tillgång till domstolsprövning beviljas. Däremot är uttrycket ”när denna person har deltagit i det föregående förfarandet för allmänhetens deltagande”, till sin natur, inte ett villkor som rimligen kan införas vare sig under punkt a eller under b i artikel 9.2 b i Århuskonventionen. Av praktiska skäl är det snarare införandet av en ny punkt c i denna bestämmelse.