Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Ersättningsgilla kostnader – Begrepp

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 91 b)

2. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande– Omständigheter som skall beaktas

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 91 b)

3. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Ersättningsgilla kostnader – Begrepp –Flera advokater medverkar

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 91 b)

4. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Ersättningsgilla kostnader – Begrepp – Nödvändiga kostnader för parterna – Flera advokater medverkar – Sammanläggning av arvoden till barrister och solicitor – Tillåtet – Gränser

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 91 b)

5. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Ersättningsgilla kostnader – Begrepp – Nödvändiga kostnader för parterna – Arvode till en ekonom – Tillåtet i tvister som huvudsakligen avser ekonomiska bedömningar

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 91 b)

6. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Ersättningsgilla kostnader – Begrepp – Mervärdesskatt – Omfattas inte i fråga om en skattskyldig

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 91 b)

Sammanfattning

1. Av artikel 91 b i förstainstansrättens rättegångsregler följer att de ersättningsgilla kostnaderna endast omfattar utgifter för förfarandet vid förstainstansrätten samt att dessa måste ha varit nödvändiga i detta avseende.

Vid tillämpning av dessa principer får de ersättningsgilla kostnaderna inte överstiga de nödvändiga kostnader som en sökande har haft för förfarandet vid förstainstansrätten. En sökande får således inte åberopa innehållet i förstainstansrättens dom, kommissionens eller en nationell instans ställningstaganden efter denna dom eller, mer allmänt, nödvändigheten av att ha en effektiv domstolskontroll, för att erhålla mer än den har rätt till enligt artikel 91 b i rättegångsreglerna.

Tillämpliga bestämmelser för fastställande av storleken på de ersättningsgilla rättegångskostnaderna är dessutom fastställda i rättegångsreglerna och kan inte härledas analogt från de nationella rättegångsreglerna, som sökanden har åberopat.

(se punkterna 13–15)

2. Gemenskapsdomstolen har inte behörighet att besluta om storleken på de arvoden som parterna skall utge till de egna ombuden, utan den skall bestämma hur stor del av dessa arvoden som skall ersättas av den part som förpliktats att ersätta rättegångskostnaderna. När förstainstansrätten fastställer rättegångskostnaderna skall den varken beakta en nationell taxa för advokatarvoden eller en eventuell överenskommelse som den berörda parten och dennes ombud eller rådgivare har ingått i detta avseende.

Förstainstansrätten skall – eftersom gemenskapsrättsliga taxeregler saknas – göra en fri bedömning av omständigheterna i fallet med beaktande av tvistens föremål och art, dess betydelse ur gemenskapsrättsligt perspektiv liksom målets svårighetsgrad, omfattningen av det arbete som det rättsliga förfarandet har gett upphov till för de ombud eller rådgivare som har biträtt parterna och det ekonomiska intresse som tvisten har inneburit för parterna.

(se punkterna 17 och 18)

3. Vad beträffar omfattningen av det arbete som ett förfarande har gett upphov till för de rådgivare som har biträtt en sökande, skall domstolarna huvudsakligen beakta det antal arbetstimmar som förefaller vara objektivt nödvändigt för förfarandet inför förstainstansrätten, oberoende av antalet advokater som arbetet har delats upp emellan. I detta hänseende beror gemenskapsdomstolens möjligheter att bedöma värdet av det utförda arbetet på hur detaljerade uppgifter parterna lämnat.

(se punkt 30)

4. Det åligger förstainstansrätten att avgöra om och i vilken mån de arvoden som en part yrkar ersättning för utgör nödvändiga kostnader med anledning av förfarandet vid förstainstansrätten i den mening som avses i artikel 91 b i rättegångsreglerna.

När det gäller tvister vid gemenskapsdomstolarna finns det inte något rättsligt eller deontologiskt hinder för en part att låta sig företrädas antingen av enbart en solicitor eller en barrister från England eller Wales för både det skriftliga och det muntliga förfarandet. Det innebär dock inte att arvodena, när en klient beslutar sig för att företrädas av både en solicitor och en barrister, för var och en av dem inte skall anses som nödvändiga kostnader för förfarandet i den mening som avses i artikel 91 b i rättegångsreglerna.

Vid fastställandet av de ersättningsgilla rättegångskostnaderna åligger det under dessa omständigheter förstainstansrätten att undersöka i vilken mån de tjänster som samtliga berörda ombud utfört var nödvändiga under domstolsförfarandet och att försäkra sig om att anlitandet av båda kategorierna av ombud inte medfört en onödig dubblering av kostnaderna. När sökanden med sin talan syftar till att få till stånd en ogiltigförklaring av ett beslut av kommissionen som fattats efter ett administrativt förfarande under vilket sökanden företräddes av samma grupp av juridiska ombud, består de nödvändiga kostnader som sökanden haft vid förstainstansrätten i huvudsak av kostnader hänförliga till förberedelse och avfattande av inlagor och svar på de åtgärder för processledning eller bevisupptagning som förstainstansrätten beslutat om samt till deltagandet i förhandlingen. Därav följer till exempel att när en klient på inrådan av sin solicitor beslutar att anlita en barristers tjänster för att denne skall ge klienten råd om huruvida denna bör väcka talan om ogiltigförklaring och denna barrister uppdras att avfatta skrivelserna och företräda klienten under det muntliga förfarandet, begränsas solicitorns nödvändiga kostnader till de kostnader som är hänförliga till att utse barristern, utföra de handlingar som denne har tillrått, upprätta och inge inlagorna samt delta i förhandlingen.

(se punkterna 41–45)

5. Med hänsyn till den huvudsakligen ekonomiska karaktären av kommissionens bedömningar inom ramen för kontrollen av koncentrationer, kan det ibland visa sig nödvändigt att, som en komplettering av de juridiska ombudens arbete, låta ekonomiska rådgivare eller experter som är specialiserade på detta område medverka, vilket följaktligen kan medföra kostnader som kan vara ersättningsgilla enligt artikel 91 b i förstainstansrättens rättegångsregler.

(se punkt 55)

6. När en sökande är skattskyldig för mervärdesskatt, har den rätt att av skattemyndigheten återfå mervärdesskatt som betalas på varor och tjänster som den köper och mervärdesskatten utgör inte en kostnad för sökanden. I ett sådant fall kan sökanden inte med tillämpning av artikel 91 b i förstainstansrättens rättegångsregler begära ersättning för den mervärdesskatt som betalats på ersättningsgilla kostnader.

(se punkt 79)