Förslag till avgörande av generaladvokat Mischo föredraget den 11 mars 1999. - IPK-München GmbH mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Ogiltigförklaring av ett beslut av kommissionen att inte utbetala resterande ekonomiskt stöd. - Mål C-433/97 P.



Rättsfallssamling 1999 s. I-06795



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Det aktuella målet rör ett bidrag om 530 000 ECU som beviljats av kommissionen till stöd för ett projekt avseende skapandet av en databas med uppgifter om ekologisk turism i Europa, kallat "Ecodata", och som föreslagits av klaganden, företaget IPK-München GmbH (nedan kallat IPK).

2 Efter en infordran av förslag som offentliggjorts av kommissionen den 26 februari 1992 i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(1) lämnades projektet in till kommissionen den 22 april 1992. I en skrivelse av den 4 augusti 1992 underrättade kommissionen klaganden om att dess projekt hade godkänts samt bifogade en "stödmottagarens förklaring" (nedan kallad förklaringen) vilken innehöll villkoren för beviljande av stöd. I förklaringen angavs bland annat att 60 procent av stödbeloppet skulle utbetalas av kommissionen när den mottog den i vederbörlig ordning undertecknade förklaringen från klaganden och att resten skulle utbetalas när kommissionen hade mottagit och godkänt rapporter om projektets genomförande. Dessa rapporter utgjordes dels av en mellanliggande rapport som skulle inges inom tre månader efter projektets påbörjande, och dels av en slutrapport, till vilken räkenskaperna skulle bifogas, som skulle inges inom tre månader efter projektets fullbordan och senast den 31 oktober 1993. I fråga om det sistnämnda datumet preciserades i förklaringen att det rörde sig om en oeftergivlig frist som följde av gemenskapernas budgetregler. Slutligen framgick det av förklaringen att om erfordrade rapporter och dokument inte ingavs inom de föreskrivna tidsfristerna skulle kommissionen inte utbetala resterande stöd.

3 Förklaringen undertecknades av klaganden den 23 september 1992 och inkom till kommissionen den 29 september 1992. Den första delen av stödet utbetalades dock inte till sökanden efter att kommissionen mottagit nämnda undertecknade förklaring. Den 18 november 1992 skickade kommissionen klaganden en ny förklaring med samma innehåll som den som bifogats skrivelsen av den 4 augusti 1992. På grundval av denna nya förklaring utbetalades den första delen av stödet i januari 1993.

4 Genom skrivelse av den 23 oktober 1992 underrättade kommissionen klaganden om att den utgick ifrån att projektet hade påbörjats senast den 15 oktober 1992 och att den därför förväntade sig att erhålla den mellanliggande rapporten den 15 januari 1993. I samma skrivelse bad kommissionen också klaganden att inge två andra mellanliggande rapporter, varav den ena skulle inges den 15 april 1993 och den andra skulle inges den 15 juli 1993. Slutligen upprepade kommissionen att slutrapporten skulle inges senast den 31 oktober 1993.

5 Den 24 november 1992 kallade Tzoanos, avdelningschef på GD XXIII, klaganden och bolaget 01-Pliroforiki till ett möte som ägde rum utan de två andra parterna i projektet. Enligt klagandens uppgifter, som inte har bestritts av svaranden, föreslog Tzoanos under detta möte att 01-Pliroforiki skulle anförtros huvuddelen av arbetet och beviljas merparten av medlen. Klaganden uppmanades också att godta att ett tyskt företag, Studentenkreis für Tourismus, som inte hade nämnts i förslaget till projektet och som redan deltog i ett projekt avseende ekologisk turism som gick under beteckningen "Ecotrans", skulle delta i projektet. Detta företags deltagande i projektet diskuterades bland annat under ett möte som ägde rum i kommissionens lokaler den 19 februari 1993, vid vilket kommissionens tjänstemän insisterade på att Studentenkreis für Tourismus skulle delta i projektet.

6 Några dagar efter mötet den 19 februari 1993 fråntogs Tzoanos ansvaret för handläggningen av Ecodata-projektet. Därefter inleddes ett disciplinförfarande mot Tzoanos samt interna undersökningar av de ärenden som han hade handlagt. Disciplinförfarandet utmynnade i att Tzoanos avskedades. I den interna undersökningen av det administrativa förfarandet som ledde till att Ecodata-projektet beviljades stöd i augusti 1992 framkom däremot inget som tydde på några oegentligheter.

7 Då en överenskommelse inte kunnat träffas med Studentenkreis für Tourismus förhandlade klaganden och de företag som skulle delta i projektet i enlighet med det ursprungliga förslaget, det vill säga Innovence, Tourconsult och 01-Pliroforiki, i mars 1993 fram ett avtal om hur projektet skulle organiseras och om hur arbetsuppgifterna skulle fördelas. Detta avtal slöts formellt den 29 mars 1993.

8 Klaganden lämnade en första rapport i april 1993, en andra rapport i juli 1993 och en slutrapport i oktober 1993. Klaganden erbjöd också kommissionen en redovisning av det arbete som hade utförts. Denna redovisning ägde rum den 15 november 1993.

9 Genom skrivelse av den 30 november 1993 meddelade kommissionen klaganden att den ansåg att slutrapporten visade att det arbete som utförts till och med den 31 oktober 1993 inte på ett tillfredsställande sätt överensstämde med vad som förutsagts i förslaget från den 22 april 1992. Kommissionen vägrade därför att betala resterande 40 procent av sitt planerade stöd på 530 000 ECU till projektet.

10 Då klaganden ansåg att denne lidit allvarlig skada på grund av kommissionens beslut att inte utbetala den andra delen av det stöd som klaganden beviljats genom underrättelsen av den 4 augusti 1992, väckte denne talan om ogiltigförklaring av nämnda beslut.

11 Klaganden åberopade två grunder i förstainstansrätten. Den första grunden avsåg åsidosättande av principerna om rättssäkerhet och om skydd för berättigade förväntningar. Den andra grunden avsåg bristfällig motivering.

12 I dom av den 15 oktober 1997(2) ogillade förstainstansrätten denna talan.

13 Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 22 december 1997, har klaganden överklagat förstainstansrättens dom.

14 Klaganden har yrkat att domstolen skall

1) upphäva den dom som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt har meddelat den 15 oktober 1997 i mål T-331/94 och ogiltigförklara svarandens beslut av den 3 augusti 1994 att inte utbetala den andra delen av det stöd som klaganden beviljades genom skrivelse av den 4 augusti 1992,

2) i andra hand, undanröja den dom som förstainstansrätten har meddelat och återförvisa målet till förstainstansrätten, samt

3) förplikta svaranden att ersätta rättegångskostnaderna.

15 Kommissionen har yrkat att domstolen skall

1) ogilla överklagandet, samt

2) förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna i målet.

Bedömning av överklagandet av förstainstansrättens dom

16 Klaganden har åberopat sex grunder till stöd för överklagandet. Av dessa skall jag i första hand undersöka den andra, den tredje och den fjärde grunden.

Den andra grunden

17 Den andra grunden avser "åsidosättande av motiveringsskyldigheten: Tzoanos förklaringar av den 19 februari 1993 har inte beaktats".

18 Klaganden anser att förstainstansrätten inte har beaktat de förklaringar Tzoanos lämnade under ett möte med representanter för kommissionen, de fyra deltagarna i projektet och Studentenkreis für Tourismus. Enligt dessa förklaringar skulle kommissionen ha accepterat att projektet endast omfattade fyra medlemsstater i stället för tolv. Dessa förklaringar skulle bevisa att projektet hade ändrats. Den ifrågavarande förklaringen återfinns i protokollet från mötet den 19 februari 1993 som upprättats av kommissionens representanter, och har följande lydelse:

"The proposal did not make clear where the information for the network was to be derived from, but the Commission would prefer that this information is drawn from all member states; the latter, however, was not a formal obligation". I samband härmed anser klaganden att förstainstansrätten borde ha undersökt om principen om skydd för berättigade förväntningar eller principen om att man under ett förfarande inte får ändra ståndpunkt om denna ståndpunkt grundat berättigade förväntningar hos andra hade åsidosatts. Eftersom kommissionen således hade accepterat ändringar av villkoren för beviljande av stödet hindrade dessa principer att den nu gjorde gällande att klaganden hade åsidosatt de ursprungliga villkoren för beviljande av stöd.

19 Kommissionen anser till att börja med att denna grund i själva verket avser förtainstansrättens bedömning av omständigheterna i målet, enligt vilken projektet endast delvis har genomförts och grunden därför inte kan prövas.

20 Jag delar inte denna åsikt. Den ifrågavarande grunden rör frågan om de omtvistade förklaringarna har kunnat ändra villkoren för beviljande av stöd. Frågan om villkoren var uppfyllda, särskilt om projektet är avslutat med hänsyn till nämnda villkor, måste anstå. Det skall först fastställas vad dessa villkor innebar innan det avgörs om dessa villkor var uppfyllda.

21 Genom att göra gällande att förstainstansrätten har åsidosatt motiveringsskyldigheten beträffande frågan om det förelegat ändringar av villkoren för beviljande av stöd har klaganden åberopat en grund avseende de omtvistade förklaringarnas rättsverkningar och inte en grund som avser förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna, enligt vilken de ursprungliga villkoren för beviljande av stöd inte var uppfyllda.

22 Den av klaganden åberopade grunden skulle med all säkerhet kunna leda till slutsatsen att villkoren för beviljande av stöd hade ändrats, och därigenom skulle förstainstansrättens bedömning av omständigheterna - enligt vilken de ursprungliga villkoren för beviljande av stöd inte var uppfyllda - sakna betydelse. Detta utgör naturligtvis inte ett ifrågasättande av denna bedömning. Följaktligen föreligger inte, såsom kommissionen gjort gällande, skäl att inte pröva överklagandet i det aktuella målet.

23 Kommissionen anser vidare att någon annan juridisk betydelse inte skall fästas vid förklaringarna än den att klaganden föreslog en delvis utförd tjänst, vilket inte ger denne någon rätt till hela det planerade stödbeloppet.

24 Ett sådant argument hänför sig till prövningen i sak, som rör de eventuella rättsverkningarna av de omtvistade förklaringarna.

25 Det bör emellertid understrykas att den här bedömda grunden rör förstainstansrättens motivering snarare än en prövning i sak.

26 Härvidlag kan konstateras att förstainstansrätten inte ger något detaljerat svar på den av klaganden framförda argumentationen. Frågan huruvida den geografiska utbredningen av databasen är tillräcklig har endast berörts av förstainstansrätten i följande ordalag:

"Vad beträffar sökandens iakttagande av de på detta sätt definierade villkoren för beviljande av stöd kan det konstateras att arbetet för att expandera systemet till andra områden och medlemsstater än de som omfattades av projektets prövotid inte hade genomförts den 31 oktober 1993."(3)

27 Klaganden kan säkerligen genom nödvändig slutledning komma fram till att förstainstansrätten har förkastat dess argument avseende en eventuell ändring av villkoren för beviljande av stöd, eftersom förstainstansrätten har begränsat sig till att undersöka om de ursprungliga villkoren har uppfyllts.

28 Den av förstainstanrätten valda motiveringen ger emellertid inte klaganden - och för övrigt inte heller domstolen då den skall utöva sin kontroll - minsta möjlighet att avgöra varför förstainstansrätten har förkastat klagandens argument på denna punkt.

29 Det är i och för sig riktigt att klaganden utvecklar sina argument avseende Tzoanos förklaringar först i repliken till kommissionens svaromål.

30 Detta övervägande saknar emellertid betydelse för att avgöra om förstainstansrätten har uppfyllt sin skyldighet att motivera underkännandet av denna grund. Den har för övrigt inte heller fastställt att grunden eventuellt inte kunde upptas till prövning.

31 Med hänsyn till vad som anförts ovan kan konstateras att förstainstansrätten brustit i sin motivering av underkännandet av klagandens argument som syftade till att visa att kommissionen åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar samt principen om att man under ett förfarande inte får ändra ståndpunkt om denna ståndpunkt grundat berättigade förväntningar hos andra genom att den nu krävde att villkor uppfylldes som den tidigare gått med på att ändra.

32 Jag bedömer således att den andra grunden som åberopats av klaganden skall bifallas.

Den tredje grunden

33 Som tredje grund gör klaganden gällande att förstainstansrätten skulle ha grundat sig på felaktiga fakta.

34 Klaganden gör gällande att förstainstansrätten i punkt 47 i den aktuella domen har konstaterat att "sökanden ... väntade ända till mars 1993 innan den inledde förhandlingar med sina partner om fördelningen av uppgifterna för att genomföra projektet". Detta påståendes felaktighet framgår redan av handlingarna i ärendet.

35 Kommissionen anser att denna grund inte kan prövas, eftersom den syftar till att ifrågasätta förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna, vilka för övrigt är uppenbara och fullständigt otvistiga.

36 Det framgår av fast rättspraxis att man i princip inte inom ramen för ett överklagande kan ifrågasätta den bedömning av de faktiska omständigheterna som förstainstansrätten gjort. Denna princip tillåter emellertid undantag för fall då denna bedömning är resultatet av en uppenbart oriktig bedömning. Detta är i synnerhet fallet då förstainstansrättens bedömning står i strid med handlingarna i målet.(4)

37 Det framgår dock av handlingarna i målet att klaganden deltog i möten, i november 1992 och i februari 1993, vars syfte i första hand var att man skulle besluta om de viktiga aspekterna i fråga om fördelningen av arbetsuppgifterna mellan de olika deltagarna i projektet.

38 Det första mötet rörde således fördelningen av uppgifter mellan klaganden och det grekiska företaget 01-Pliroforiki och följdes av minst en skrivelse från klaganden i januari beträffande fördelningen av uppgifterna.

39 Det huvudsakliga syftet med mötet i februari var att ange villkoren för deltagandet av ett företag kallat "Ecotrans", som inte hade nämnts i klagandens förslag, men vars deltagande enligt kommissionen var önskvärt. Enligt protokollet från mötet erhöll klaganden för övrigt en frist till och med den 13 mars för att avgöra frågan om fördelningen av uppgifterna.

40 Det är osäkert om detta andra möte, som behandlade ett utomstående företags deltagande i projektet, ingick i förhandlingarna mellan klagandens samarbetspartner, för att använda förstainstansrättens terminologi.

41 Enligt min mening verkar det odiskutabelt att, vad beträffar fördelningen av uppgifter i ett specifikt projekt samt följaktligen även fördelningen av bestämda medel, förhandlingar om ett utomstående företags deltagande i projektet nödvändigtvis måste ingå i förhandlingen mellan de ursprungliga deltagarna.

42 Handlingarna i målet visar således tydligt att förhandlingar förts angående fördelningen av uppgifter inom projektet, förhandlingar som inkluderade klaganden och som enligt förstainstansrätten ägde rum före mars månad 1993.

43 Den omständigheten att dessa möten har sammankallats på - som det verkar - initiativ av kommissionen och inte av klaganden kan inte förta det faktum att de faktiskt ägt rum och att klaganden deltagit för att förhandla om fördelningen av uppgifterna.

44 Dessutom kan det övervägande som kommissionen lyft fram, enligt vilket IPK inte har kunnat visa den initiativkraft och effektivitet som omständigheterna tycktes kräva, inte förta det faktum att kommissionen deltog i förhandlingar om fördelning av uppgifterna redan före mars 1993.

45 Förstainstansrättens konstaterande, att klaganden skulle ha väntat till mars 1993 för att inleda sådana förhandlingar, motsägs således av handlingar som ingetts i målet och är uppenbart oriktigt.

46 Denna tredje grund bör alltså vinna bifall.

Den fjärde grunden

47 IPK anser att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att fastställa den 31 oktober 1993 som sista dag för att lämna in slutrapporten.

48 Klaganden har framfört ett antal argument till stöd för detta påstående.

49 Klaganden gör till att börja med gällande det avtalsrättsliga förhållande som den hade till kommissionen. Kommissionen skulle ha fastställt dagen för påbörjandet av projektet, vars genomförandetid var beräknad till femton månader, till den 15 oktober 1992. Kommissionen kunde således inte ensidigt fastställa slutdagen till den 31 oktober 1993. Det skulle därmed ha förelegat ett åsidosättande av de avtalsrättsliga principerna.

50 Kommissionen påpekar i gengäld att klaganden endast upprepar ett uppenbart felaktigt påstående, som redan hade förkastats under förfarandet i förstainstansrätten.

51 Svaranden bestrider i synnerhet klagandens tolkning av en skrivelse från kommissionen av den 23 oktober 1992, genom vilken kommissionen tillkännagav för klaganden att den antog att "genomförandet av projektet hade påbörjats den 15 oktober 1992" ("For the purposes of this exercise all projects are deemed to start by 15 October").

52 Jag delar kommissionens bedömning enligt vilken det, i motsats till vad klaganden har påstått, inte går att dra slutsatsen av innehållet i skrivelsen att kommissionen beslutat att skjuta upp dagen för projektets påbörjande. I denna handling nämndes i själva verket inte datumet 15 oktober som en ovillkorlig tidpunkt eftersom datumet är kopplat till bestämningen "for the purposes of this exercise", det vill säga för att kontrollera arbetets fortskridande ("monitoring").

53 Dessutom påpekas i samma skrivelse att det datum som kommissionen förväntade sig slutrapporten fortfarande var den 31 oktober 1993.

54 Klaganden kan således inte stödja sig på denna handling för att finna en vilja hos kommissionen att ändra slutdatumet, oavsett den osäkerhet som omnämnandet av den 15 oktober har kunnat skapa. Man kan således konstatera att det inte har kunnat föreligga någon ensidig ändring av "avtalsvillkoren" från kommissionens sida, utan att det för den skull är nödvändigt undersöka huruvida förhållandet mellan klaganden och kommissionen verkligen var avtalsrättsligt.

55 Andra argument som åberopats av klaganden under denna grund verkar emellertid mer övertygande.

56 Klaganden har gjort gällande att den försenade starten av projektet i själva verket dels berodde på den försenade utbetalningen av stödet, dels på kommissionens inblandning. Kommissionen skulle således ha åsidosatt godtrosprincipen och gjort sig skyldig till missbruk av rättigheter genom att kräva av klaganden att denne skulle iaktta ett slutdatum som kommissionens eget uppträdande hade gjort det omöjligt att iaktta.

57 Förstainstansrätten skulle ha åsidosatt dessa principer genom att anse att klaganden borde ha bevisat att kommissionens tjänstemäns uppträdande skulle ha gjort det fullständigt omöjligt för den att påbörja ett fungerande samarbete med övriga deltagare före mars 1993.

58 Man bör således pröva huruvida förstainstansrätten med rätta i punkt 47 i sin dom har konstaterat följande:

"Även om sökanden har framlagt vissa uppgifter om att en eller flera av kommissionens tjänstemän lade sig i projektet på ett besvärande sätt under perioden mellan november 1992 och februari 1993, har den inte alls visat att denna inblandning gjorde det omöjligt för sökanden att inleda ett effektivt samarbete med sina partner före mars 1993".

59 Klaganden har uppgett att genom att ålägga honom denna negativa bevisbörda, vilken i praktiken är omöjlig, har förstainstansrätten sett till att de begränsningar för kommissionen som följer av förbudet mot missbruk av rättigheter har blivit betydelselösa.

60 Det är sant att genom att ålägga klaganden att bevisa att allt samarbete med dess parter var omöjligt har förstainstansrätten ålagt denne en negativ bevisbörda.

61 Enligt min mening verkar följande övervägande emellertid vara mer avgörande. Förstainstansrätten har själv konstaterat att klaganden har framlagt uppgifter om att kommissionens tjänstemän har lagt sig i administrationen av projektet. Därutöver har förstainstansrätten gått så långt som att karaktärisera denna inblandning som "besvärande".

62 Jag anser att förstainstansrätten därvidlag borde ha beaktat konsekvenserna av detta konstaterande, vilka enligt min mening borde ha betydelse för bevisbördan.

63 Enligt min mening har klaganden, genom att framlägga de uppgifter som förstainstansrätten beaktar, i själva verket börjat bevisa vilken dålig inverkan på projektets genomförande som kommissionens agerande, vilket förstainstansrätten har omnämnt, har haft.

64 I enlighet med de principer som är allmänt vedertagna på området medför denna början till bevisning, vilken i motsats till vad förstainstansrätten tycks tro inte är betydelselös, en omvänd bevisbörda.

65 Eftersom klaganden har framlagt uppgifter som medför att det finns anledning att tro att kommissionens tjänstemäns påstådda handlande skulle kunna påverka projektets genomförande, var det kommissionen som hade bevisbördan och som skulle visa att klaganden, trots det aktuella handlandet, var i stånd att genomföra projektet på ett tillfredsställande sätt.

66 Så är särskilt fallet som, förutom de uppgifter som förstainstansrätten har nämnt, klaganden även har gjort gällande den omständigheten, vilken inte har bestridits, att kommissionen inte betalade ut den första delen av det ifrågavarande stödet förrän i januari 1993 för ett projekt som var tänkt att pågå i femton månader och avslutas i oktober 1993.

67 Jag anser således att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att kräva av klaganden att denne skall bevisa att kommissionens tjänstemäns handlande hade gjort det omöjligt för klaganden att samarbeta med dess parter i projektet.

68 Det beslut som förstainstansrätten sålunda har fattat angående bevisbördan har lett den till att i punkt 47 i den aktuella domen bestämma att klaganden inte kunde hålla kommissionen ansvarig för att ha orsakat förseningar i projektets genomförande.

69 Eftersom förstainstansrätten har stött sig på detta konstaterande, även om den inte närmare har angett varför den har ansett det vara relevant, kan man därav sluta sig till att klagandens ställning har påverkats och att grunden beträffande överträdelse av bevisbördereglerna skall bifallas.

70 Därför är det inte nödvändigt att undersöka klagandens argumentation att förstainstansrätten skulle ha överträtt bevisreglerna och inte skulle ha uppfyllt sin skyldighet att utreda målet genom att avslå klagandens begäran att få tillgång till handlingar från GD XXIII samtidigt som den fattade ett för klaganden ofördelaktigt beslut beträffande bevisbördan.

71 Då dessa tre grunder enligt min mening bör bifallas saknas det anledning att undersöka de övriga grunderna.

72 Mot bakgrund av det ovanstående kan jag endast föreslå att domstolen upphäver förstainstansrättens dom. Med hänsyn till att handlingarna i målet ger en klar bild av tvisten, anser jag att målet är i sådant skick att det kan avgöras av domstolen.

Bedömning av saken

73 Till stöd för sitt yrkande att det ifrågasatta beslutet skall ogiltigförklaras har klaganden anfört följande.

74 Klaganden anser att kommissionen har förbundit sig att utbetala de medel som angavs i beslutet att bevilja stöd och att inga av de argument som anförts av svaranden skulle kunna medföra att denne undkommer denna skyldighet.

75 Klaganden understryker i första hand att kommissionens kontrollbefogenhet i synnerhet begränsade sig till endast en kontroll av hur medlen användes. Beträffande detta övervägande skulle kommissionens argument vara enkla att tillbakavisa.

76 Mot bakgrund av de begränsningar som reglerna om stöd medför för kommissionens kontrollbefogenheter, hade kommissionen inte rätt att vägra utbetalning på grund av att det fanns materiella brister i projektet.

77 Även om kommissionen i princip hade kunnat stödja sig på sådana argument, skulle de enligt klaganden för övrigt inte ha varit grundade i det aktuella målet.

78 Klaganden gör slutligen gällande att även om man anser att de utförda arbetena skiljer sig från det ursprungliga förslaget, så kvarstår ändå skyldigheten att betala resterande stöd.

79 Till stöd för sina argument har klaganden särskilt gjort gällande att förseningen vid igångsättandet av projektet berodde på kommissionens attityd som "allvarligt har hindrat och stört dess arbete".

80 Kommissionen har således inte rätt att göra gällande slutdatumet den 31 oktober 1993 då dess eget handlande har gjort det omöjligt att iaktta detta, och klaganden har haft anledning att tro att slutdatumet för projektets genomförande hade flyttats fram.

81 Kommissionens huvudsakliga motivering för sitt beslut är att projektet inte var genomfört den 31 oktober 1993. Enligt kommissionen utgör detta det enda relevanta kriteriet för att avgöra om resterande stöd skall betalas ut eller inte, eftersom klaganden hade förbundit sig att avsluta projektet detta datum genom att underteckna stödförklaringen, vid äventyr av att denna utbetalning annars skulle dras in.

82 Man bör komma ihåg att beslutet att bevilja stödet skickades till klaganden i skrivelse av den 4 augusti 1992. Klaganden uppmanades att underteckna och återsända en förklaring av stödmottagaren som bifogats skrivelsen för att utbetalningen skulle kunna genomföras.

83 Förklaringen undertecknades och återsändes av klaganden den 23 september 1992, vilket för övrigt inte tyder på någon särskild brådska vad gäller ett företag som skall erhålla gemenskapsstöd. Det framgår således av punkt 19 i den duplik som kommissionen lämnade till förstainstansrätten att skrivelsen registrerades hos avdelningen för inkommande post vid GD XXIII den 29 september 1992 och att det var ställt till Tzoanos. Därefter hände ingenting under två månader. Kommissionen har i detalj förklarat skälen till att ingenting hände, vilket enligt denna helt enkelt berodde på att det var den ifrågavarande tjänstemannens avsikt. I november kontaktade klaganden kommissionen för att förhöra sig om utbetalningen av den första delen av stödet. Kommissionen har förklarat att betalningsförfarandet därvid satte igång och att den första betalningen gjordes vid ett icke preciserat datum i januari 1993.

84 Tre månader hade således förflutit från det datum då IPK skickade in den i vederbörlig ordning undertecknade förklaringen att villkoren godtagits utan att företaget erhöll den första delen av stödet, vilken i enlighet med kommissionens villkor skulle utbetalas så snart kommissionen erhållit den undertecknade förklaringen.

85 Man bör för övrigt observera att denna förklaring, på vilken kommissionen genom en bokstavstolkning stödjer sitt påstående, både hänvisade till det förslag till projekt som lämnats av klaganden, vilket uttryckligen angav att projektet skulle pågå i femton månader, samt till slutdatumet den 31 oktober 1993 för projektets fullbordan.

86 Det är sant att infordran av förslag angav att de utvalda projekten skulle pågå under ett år.(5) Klagandens förslag godtogs emellertid av kommissionen med den uttryckliga hänvisningen till en genomförandetid på femton månader.

87 Förklaringen var helt riktig i augusti 1992 då handlingen skickades till klaganden för dennes godkännande. Detta var emellertid inte fallet då kommissionen slutligen gjorde den första utbetalningen på grund av denna förklaring. Såsom redan har nämnts skedde denna utbetalning i själva verket inte förrän i januari.

88 Såsom har framgått ovan angående överklagandets fjärde grund tvistar kommissionen och klaganden i synnerhet om hur ett cirkulär som kommissionen skickade den 23 oktober till samtliga företag som mottog stöd inom ramen för samma program skall tolkas. I denna skrivelse angav kommissionen att den förutsatte att genomförandet av projektet hade påbörjats den 15 oktober 1992 ("For the purposes of this exercise, all projects are deemed to start by 15 October"), samt att den således förväntade sig den första mellanliggande rapporten den 15 januari 1993. Det påmindes om att slutrapporten skulle läggas fram senast den 31 oktober 1993.

89 Mot den specifika bakgrunden för klagandens projekt är denna handlings betydelse osäker. Skall man, med hänsyn till att den genomförandetid som godtagits av kommissionen, som nämnts ovan, var femton månader, förstå denna handling på så sätt att den sköt upp igångsättandet av projektet till den 15 oktober 1992, och därmed även slutdatumet till den 15 januari 1994? Eller skall man ta fasta på den sista meningen och följaktligen förstå handlingen på så sätt att slutdatumet fortfarande var den 31 oktober 1993, i vilket fall igångsättandet av projektet skulle anses ha skett den 1 augusti 1992, det vill säga fem månader före utbetalningen av stödet och till och med före klagandens återsändande av förklaringen?

90 Hur som helst kan kommissionen under nämnda omständigheter inte rimligen ha ansett att slutdatumet skulle förbli helt oförändrat. Kommissionen kunde således inte kräva att stödmottagaren skulle göra en bokstavstolkning av villkoret som stadgas i punkt 5 i nämnda förklaring (slutdatum den 31 oktober 1993) samtidigt som kommissionen utan några följder undgick tillämpningen av villkoren angående utbetalning i punkt 2 i samma handling (utbetalning så snart som förklaringen erhållits i daterat och undertecknat skick).

91 Detta övervägande är för övrigt giltigt oavsett om man bedömer att förhållandet mellan kommissionen och stödmottagaren är avtalsrättsligt eller ej.

92 Det är riktigt som kommissionen har understrukit att ett stödmottagande företag naturligtvis kan sätta igång arbetet så snart ett beslut om beviljande av stöd erhållits, i avvaktan på utbetalningen.

93 I det aktuella målet har den tid som har förflutit emellertid varit så lång att man inte längre kan anse att det stödmottagande företaget kunde fortskrida med arbetena som ingenting inträffat med hjälp av egna medel.

94 Detta blir särskilt tydligt mot bakgrund av att kommissionens tjänstemän flera gånger blandade sig i projektet under tiden efter det att klaganden avsänt förklaringen, vilket har medgivits av kommissionen. Denna inblandning gick bland annat ut på att påverka fördelningen av uppgifterna och därmed medlen mellan de företag som deltog i projektet samt till och med att uppmuntra anslutningen av ytterligare ett företag som inte ursprungligen angavs i det av klaganden inlämnade förslaget. Det har inte bestridits att så fortfarande var fallet vid tidpunkten för det ovannämnda mötet den 19 februari 1993 (se ovan punkt 5).

95 Förhandlingarna om anslutningen av Ecotrans (Studienkreis für Tourismus eV) pågick utan framgång till och med mars 1993 och det var inte förrän den 29 mars som en överenskommelse träffades mellan de ursprungliga deltagarna om hur projektet skulle organiseras och uppgifterna fördelas.

96 Under sådana omständigheter kan kommissionen inte ha antagit att företaget utan vidare skulle ta sina egna medel i anspråk för att genomföra projektet och därvid kunna få det att fortskrida i den takt som ursprungligen angivits.

97 Kommissionen gjorde inför förstainstansrätten gällande att, även med bortseende från frågan om Ecotrans anslutning, IPK redan från början inte hade agerat med nödvändig skyndsamhet.

98 Vad beträffar detta arguments giltighet framgår det av en utvärdering som gjorts av den behöriga direktören vid kommissionen i ett internt meddelande daterat den 25 februari 1993, och som bifogats klagandens replik, att han var medveten om att hela ansvaret för förseningen av projektets genomförande inte kunde lastas på klaganden och att kommissionens tjänstemän hamnat i ett verkligt dilemma. Sedan direktören påpekat att den första utbetalningen var försenad angav han således följande:

("In addition it is clear that little or no work has been done on the project. Here IPK will always argue that this was due to our imposing the additional requirement of their consultning and involving Ecotrans in the project even though they did not form part of the original proposal or our subsidy-contract. There may even be some justification in this point although I am not that sure that IPK would have worked more quickly in any event.

The outcome of this is that we have had a delay of some 5 months out of approximatively 14. In the circumstances I think it is most unlikely that the deadline of 31st of October for completion of the contract can be achieved.

I would like if possible to be able to give some indication before 13 March that we can extend the date. Apparently, however, if we do so we will loose the balance of the subsidy (approximately 240.000 ECU) as we will not pay it in this year. This may however be preferable to forcing the partners to attempt to meet the deadlines which seem totally unrealistic.

I would be grateful if you and RS could consider whether there is some way out of this dilemma. All that occurs to me is that we can perhaps accept the loss of the 240.000 and pay that amount eventually out of next year's budget - but this will of course draw the problem that was created to the attention of the Management Committee.")

"Därutöver är det tydligt att inget, eller väldigt litet, har gjorts för att genomföra projektet. IPK kommer att göra gällande att detta berodde på den omständigheten att vi krävde att de skulle konsultera och ansluta Ecotrans i projektet trots att detta villkor inte fanns med i det ursprungliga förslaget eller i avtalet om stöd. Det kan dessutom finnas visst fog för denna ståndpunkt, även om jag inte är säker på att IPK skulle ha arbetat fortare i alla fall.

Detta har resulterat i en försening om 5 månader av ungefär 14. Under sådana omständigheter anser jag det vara högst osannolikt att fristen den 31 oktober, som angivits för slutförande av projektet kommer att kunna iakttas.

Jag skulle om möjligt vilja ge någon anvisning före den 13 mars om att vi kan skjuta upp detta datum. Det förefaller emellertid som om detta skulle innebära att vi förlorar resten av stödet (cirka 240 000 ECU) eftersom vi inte kommer att betala ut det i år. Detta kan emellertid vara att föredra framför att tvinga deltagarna i projektet att iaktta slutdatum som förefaller fullständigt orealistiska.

Jag skulle vara mycket tacksam om ni och RS skulle kunna överväga om det finns någon väg ur detta dilemma. Det enda som jag kan komma på är att vi kanske kan godta förlusten av de 240 000 ECU och senare betala detta belopp från nästa års budget - men detta skulle självklart rikta styrgruppens uppmärksamhet på det problem som uppkommit."(6)

Den ansvarige vid kommissionen var således uppenbarligen av den åsikten att en förlängning av fristen var motiverad, åtminstone av rättviseskäl, och att det enda hindret var problemet med den årliga betalningen av de berörda krediterna. En teknisk lösning på detta problem verkar dock möjlig för denne.

99 För egen del anser jag att kommissionen verkligen borde ha sökt finna en lösning i den riktningen.

100 Av kommissionens skrivelse av den 30 november 1993, vilken anger skälen för det beslut som slutligen fattades genom skrivelsen av den 3 augusti 1994, framgår det i stället att kommissionen byggt hela sin argumentation för att vägra betala ut det resterande stödet på hur långt projektet kommit den 31 oktober 1993.

101 De övriga överväganden som nämns i denna skrivelse, vilka parterna har ägnat långa utläggningar åt, rör användningen av medel som redan utbetalts, för det fall kommissionen skulle besluta att begära återbetalning av dessa medel.

102 Då överklagandet endast avser ogiltigförklaring av beslutet att inte utbetala resterande stöd skall jag inte pröva de argument som framförts angående ett eventuellt beslut om återbetalning.

Förslag till avgörande

103 Det framgår av det ovanstående - mot bakgrund av att projektet skulle ha varit slutfört den 31 oktober 1993 - att då utbetalningen av stödet inte skedde så snart som förklaringen om godtagande av stödvillkoren erhållits och då kommissionen till och med februari 1993 insisterade på att ändra förteckningen över deltagande företag, har kommissionen åsidosatt sitt beslut att bevilja ekonomiskt stöd. Härigenom har kommissionen även åsidosatt principen att den som har stiftat en lag själv måste följa den (patere legem quam ipse fecisti) samt godtrosprincipen.(7) Eftersom jag anser att det är kommissionen som är den tappande parten, anser jag även att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT C 51, s. 15.

(2) - Dom i mål T-331/94, IPK mot kommissionen (REG 1997, s. II-1665).

(3) - Punkt 41 i den överklagade domen.

(4) - Se till exempel domstolens dom av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (REG 1994, s. I-1981).

(5) - EGT C 51, 1992, s. 15.

(6) - Fri översättning.

(7) - Dom av den 15 juli 1960 i de förenade målen 43/59, 45/59 och 48/59, Von Lachmüller m.fl. mot kommissionen (REG 1960, s. 933, och särskilt s. 956).