FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

föredraget den 4 september 2008 ( 1 )

Mål C-222/07

Unión de Televisiones Comerciales Asociadas (UTECA)

mot

Administración General del Estado

”Begäran om förhandsavgörande — Artikel 12 EG — Förbud mot diskriminering på grund av nationalitet — Artiklarna 39 EG, 43 EG, 49 EG och 56 EG — Grundläggande friheter som säkerställs i EG-fördraget — Artikel 87 EG — Statligt stöd — Direktiv 89/552/EEG — Utförande av sändningsverksamhet för television — Skyldighet för programföretag att avsätta en del av sina rörelseintäkter till förfinansiering av europeisk biograffilm och TV-film, varvid 60 procent av de avsatta medlen ska användas till produktioner vars originalspråk är något av de officiella språken i Konungariket Spanien och vilka till största delen har producerats av den spanska filmindustrin”

I — Inledning

1. Får programföretag genom en nationell lag åläggas att använda en viss procentsats av sina intäkter för förfinansiering av europeisk långfilm för biografer och TV-film, vars originalspråk dessutom måste vara ett av de officiella språken i medlemsstaten i fråga? Detta är den centrala frågan i förevarande begäran om förhandsavgörande som spanska Tribunal Supremo ( 2 ) har framställt till domstolen.

2. I målet vid den nationella domstolen har Unión de Televisiones Comerciales Asociadas (UTECA), en sammanslutning av kommersiella TV-bolag i Spanien, motsatt sig den i spansk rätt föreskrivna skyldigheten för programföretag att bidra till förfinansiering av europeisk långfilm för biografer och TV-film med 5 procent av sina årliga intäkter, varvid 60 procent av denna finansiering är förbehållen verk vars originalspråk är något av Spaniens officiella språk. ( 3 )

3. Domstolen har uppmanats att avgöra huruvida en sådan nationell lagstiftning är förenlig med bestämmelserna i direktivet ”Television utan gränser”, med de grundläggande friheterna i EG-fördraget och med gemenskapsbestämmelserna om statligt stöd.

4. Det behöver inte speciellt betonas att svaret på frågan har en betydelse för många medlemsstaters och även hela gemenskapens kulturpolitik som inte bör underskattas och att det dessutom får avsevärda ekonomiska konsekvenser. Redan den omständigheten att en lång rad nationella regeringar har engagerat sig i förfarandet vid domstolen visar vilket intresse ärendet väcker.

II — Tillämpliga bestämmelser

A — Gemenskapsrätten

5. Den gemenskapsrättsliga ramen i detta mål utgörs, vid sidan om olika bestämmelser i EG-fördraget, av direktiv 89/552/EEG ( 4 ) – som också kallas direktivet Television utan gränser – i dess lydelse enligt direktiv 97/36/EG ( 5 ). ( 6 )

6. Till de allmänna bestämmelserna i kapitel 2 i direktiv 89/552 hör artikel 3.1, som har följande lydelse: ”Medlemsstaterna skall ha frihet att föreskriva att TV-programföretagen inom deras jurisdiktion fastställer mera detaljerade eller striktare regler inom de områden som omfattas av detta direktiv.”

7. Kapitel 3 i direktiv 89/552, som har rubriken ”Främjande av distribution och produktion av TV-program”, omfattar bland annat artiklarna 4, 5 och 6.

8. I artikel 4.1 i direktiv 89/552 stadgas följande: ”Medlemsstaterna skall, där så är praktiskt möjligt och på lämpligt sätt, säkerställa att programföretagen reserverar en övervägande del av sin sändningstid … för europeiska produktioner definierade i artikel 6. Denna andel bör uppnås gradvis på grundval av lämpliga kriterier med beaktande av programföretagets ansvar gentemot sin publik för information, utbildning, kultur och underhållning.”

9. I artikel 5 i direktiv 89/552 finns följande bestämmelse: ”Medlemsstaterna skall där så är praktiskt möjligt och på lämpligt sätt säkerställa att programföretagen reserverar minst 10 % av sin sändningstid … eller alternativt, efter medlemsstatens bedömande, minst 10 % av sin programbudget, för europeiska produktioner, skapade av producenter som är oberoende av programföretagen. Denna andel bör uppnås gradvis och baseras på lämpliga kriterier med tanke på programföretagets ansvar gentemot sina tittare när det gäller information, utbildning, kultur och underhållning. Detta måste uppnås genom öronmärkning av en lämplig andel för nya produktioner, d.v.s. produktioner som sänds inom fem år efter framställningen.”

10. I artikel 6 i direktiv 89/552 görs följande definition: ”1. I detta kapitel avses med europeiska produktioner a) produktioner från … medlemsstater[na] … 2. Med produktioner som anges i punkt 1 a och 1 b avses sådana produktioner som huvudsakligen är gjorda tillsammans med författare och personal som är bosatta i en eller flera av de stater som anges i punkt 1 a och 1 b, under förutsättning att produktionerna uppfyller ett av följande tre villkor: a) De har gjorts av en eller flera producenter som är etablerade i en eller flera av dessa stater. b) Framställningen av produktionerna har övervakats och styrts av en eller flera producenter, etablerade i en eller flera av dessa stater. c) Bidrag från samproducenter i dessa stater utgör en övervägande del av den totala samproduktionskostnaden och samproduktionen styrs inte av en eller flera producenter, etablerade utanför dessa stater. …”

11. I trettonde, nittonde, tjugoandra, tjugotredje och tjugosjätte skälen i direktiv 89/552 finns dessutom följande förklaringar: ”[13] Detta direktiv fastställer minimikraven för att garantera frihet för sändning. Det påverkar därför inte medlemsstaternas och respektive myndigheters ansvar i fråga om organisationen – inklusive systemen för tillståndsgivning, administrativ auktorisering eller beskattning – finansiering och programinnehåll. Den kulturella utvecklingens oberoende i medlemsstaterna och bevarandet av den kulturella mångfalden inom gemenskapen förblir därför opåverkade. [19] Minimikraven för alla offentliga eller privata televisionsprogram inom gemenskapen beträffande europeiska, audiovisuella produktioner har varit ett sätt att främja produktion, oberoende produktion och distribution i de ovan nämnda företagen och kompletterar andra åtgärder som redan vidtagits eller kommer att föreslås för att främja samma syfte. … [22] Det är viktigt att söka efter lämpliga medel och procedurer i överensstämmelse med gemenskapsrätten för att främja att dessa syften förverkligas och att lämpliga åtgärder vidtas för att uppmuntra genomförande och utveckling av europeisk audiovisuell produktion och distribution, särskilt i länder med låg produktionskapacitet eller med begränsat språkområde. [23] Nationella stödåtgärder för utveckling av europeisk produktion kan tillämpas i den utsträckning de överensstämmer med gemenskapsrätten. … [26] För att medge en aktiv språkpolicy till förmån för ett specifikt språk förblir medlemsstaterna fria att fastställa mera detaljerade eller striktare regler framför allt på grundval av språkkriterier, så länge dessa regler överensstämmer med gemenskapsrätten och särskilt inte är tillämpliga i fråga om återutsändning av program som producerats i andra medlemsstater.”

12. Dessutom hänvisas till skälen 44 och 45 i direktiv 97/36, vilka har följande lydelse: ”(44) Förfaringssättet i direktiv 89/552/EEG och i det här direktivet har antagits för att uppnå den grundläggande harmonisering som är nödvändig och tillräcklig för att säkerställa den fria rörligheten för TV-sändningar i gemenskapen. Det står medlemsstaterna fritt att gentemot de programföretag som står under deras jurisdiktion tillämpa mer detaljerade eller striktare regler för områden som omfattas av detta direktiv, inklusive regler som bl.a. kan omfatta språkpolitiska mål, skydd av allmänintresset i fråga om televisionens uppgift att tillhandahålla information, utbildning, kultur och underhållning, behovet av att säkerställa mångfalden hos informationsindustrin och media samt skydd av konkurrensen för att förhindra missbruk av dominerande ställning och/eller upprättandet eller stärkandet av dominerande ställning, genom sammanslagningar, överenskommelser, förvärv eller liknande initiativ. Sådana regler skall dock vara förenliga med gemenskapsrätten. (45) Målet att stödja audiovisuell produktion i Europa kan efterkommas i medlemsstaterna inom ramen för organisationen av programtjänster, bl.a. genom att ett offentligt uppdrag fastställs för vissa programföretag, inbegripet skyldigheten att väsentligt bidra till investeringar i europeiska produktioner.”

B — Internationell rätt

13. Inom ramen för Förenta nationernas organisation för utbildning, vetenskap och kultur (Unesco) antogs den 20 oktober 2005 i Paris konventionen om skydd för och främjande av mångfalden av kulturyttringar ( 7 ), till vilken Europeiska gemenskapen och de flesta av dess medlemsstater ( 8 ) har anslutit sig. Unescokonventionen trädde i kraft den .

14. I Unescokonventionens inledning bekräftas bland annat att kulturell mångfald ”är kännetecknande för mänskligheten” ( 9 ) och ”utgör mänsklighetens gemensamma rikedom och bör omhuldas och bevaras till förmån för alla”. ( 10 ) Dessutom framhävs ”betydelsen av kulturell mångfald för ett totalt förverkligande av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som formuleras i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och i andra allmänt erkända instrument”. ( 11 ) I inledningen betonas dessutom ”att språklig mångfald är ett väsentligt inslag i den kulturella mångfalden”. ( 12 )

15. Ett av målen för Unescokonventionen är enligt artikel 1 i denna ”a) att skydda och främja mångfalden av kulturyttringar, … h) att bekräfta staternas suveräna rätt att behålla, anta och genomföra den politik och de åtgärder som de anser lämpliga för att skydda och främja mångfalden av kulturyttringar inom sitt territorium, …”.

16. Som en av de vägledande principerna i Unescokonventionen beskrivs suveränitetsprincipen enligt följande i artikel 2.2 i denna: ”Staterna har i enlighet med Förenta nationernas stadga och principerna i internationell rätt sin suveräna rätt att vidta åtgärder för att skydda och främja mångfalden av kulturyttringar inom sitt territorium.”

17. I artikel 5.1 i Unescokonventionen bekräftar parterna ”[i] enlighet med Förenta nationernas stadga, principerna i internationell rätt och allmänt erkända instrument beträffande mänskliga rättigheter … sin suveräna rätt att formulera och genomföra sin kulturpolitik och vidta åtgärder för att skydda och främja mångfalden av kulturyttringar …”.

18. Artikel 6 i Unescokonventionen har i utdrag följande lydelse: ”1. Varje part får inom ramen för sin kulturpolitik och sina kulturpolitiska åtgärder … besluta om åtgärder för att skydda och främja mångfalden av kulturyttringar inom sitt territorium. 2. Dessa åtgärder kan inbegripa a) lagstiftningsåtgärder för att skydda och främja mångfalden av kulturyttringar, b) åtgärder som på ett lämpligt sätt ger nationella kulturella aktiviteter, varor och tjänster möjlighet att finna en plats på det nationella territoriet när det gäller att skapa, producera, sprida, distribuera och nyttja sådana kulturella aktiviteter, varor och tjänster, inbegripet åtgärder beträffande det språk som därvid används, …”

19. I artikel 20 i Unescokonventionen regleras dess förhållande till ”andra rättsinstrument” enligt följande: ”1. Parterna erkänner att de i god tro skall fullgöra sina skyldigheter enligt denna konvention och alla andra fördrag i vilka de är parter. De skall därför, utan att underordna denna konvention något annat fördrag, a) främja ömsesidigt stöd mellan denna konvention och andra fördrag i vilka de är parter, samt b) när de tolkar och tillämpar andra fördrag i vilka de är parter eller när de undertecknar andra internationella åtaganden, ta hänsyn till de relevanta bestämmelserna i denna konvention. 2. Inget i denna konvention skall tolkas så att det ändrar parternas rättigheter och skyldigheter enligt andra fördrag i vilka de är parter.”

C — Nationell rätt

20. Till de spanska bestämmelserna om television och biografer hör lag nr 25/1994 av den 12 juli 1994 ( 13 ), genom vilken direktiv 89/552 införlivades med spansk rätt. Artikel 5 i denna lag har rubriken ”Europeiska produktioner”, och den har ändrats flera gånger. I förevarande fall är bestämmelsen relevant i dess lydelse enligt lag nr 22/1999 av den ( 14 ) och enligt den andra tilläggsbestämmelsen i lag nr 15/2001 av den ( 15 ).

21. I denna version har artikel 5.1 i lag nr 25/1994 följande lydelse: ”Programföretagen ska varje år reservera 51 procent av sin sändningstid för sändning av europeiska audiovisuella produktioner. Programföretag som är ansvariga utgivare för TV-kanaler vars programverksamhet omfattar nyproducerade långfilmer för biografer, det vill säga filmer som är högst sju år gamla, räknat från produktionstidpunkten, ska årligen avsätta minst fem procent av de totala intäkterna från föregående verksamhetsår, enligt bolagets rörelseresultat, till förfinansiering av europeisk långfilm och kortfilm för biografer och TV-film, vilket inbegriper de fall som avses i artikel 5.1 i lagen om främjande av och stöd till filmkonsten och den audiovisuella sektorn. Sextio procent av denna finansiering ska riktas till produktioner vars originalspråk är något av de officiella språken i Spanien. I detta sammanhang avses med TV-film audiovisuella verk som till sin karaktär liknar långfilm för biografer, det vill säga avslutade sammanhängande verk som är längre än 60 minuter, där den kommersiella exploateringen av verket inte inbegriper visning på biografer, och med rörelseintäkter avses sådana intäkter som följer av TV-kanalens eller -kanalernas program- och sändningsverksamhet, vilken utgör grund för skyldigheten, såsom de anges i deras reviderade rörelseresultat. Regeringen kan efter samråd med samtliga berörda sektorer genom förordning fastställa den varaktighet som krävs för att ett audiovisuellt verk ska anses utgöra en TV-film.”

22. Genom kungligt dekret nr 1652/2004 av den 9 juli 2004 godkändes ”förordningen om obligatorisk investering för att förfinansiera europeisk och spansk långfilm och kortfilm för biografer och TV-film” ( 16 ). Den innehåller tillämpningsföreskrifter för bestämmelserna i artikel 5.1 i lag nr 25/1994 om finansiering av europeiska filmproduktioner, och i synnerhet regler för beräkning av programföretagens omsättning och beräkning av den andel som är avsedd för förvärv av europeiska filmproduktioner. Vad gäller den obligatoriska förfinansieringen kan enligt artikel 7.1 i förordningen alla utgifter beaktas som ett programföretag har för sin egen produktion, för produktionsuppdrag, för samproduktioner och för förvärv av sändningsrättigheter för audiovisuella produktioner.

23. I processrättsligt hänseende innehåller beslutet om hänskjutande följande kompletterande information: I Spanien har privaträttsliga juridiska personer vars intressen berörs av en förordning med allmän giltighet rätt att väcka talan mot denna förordning och yrka att den ska ogiltigförklaras. När dessa bestämmelser med allmän giltighet härrör från ministerrådet, ankommer avgörandet direkt och i enda instans på avdelningen för förvaltningsrättsliga mål vid Tribunal Supremo, som ansvarar för legalitetskontrollen av rättsakter från regeringen.

III — Bakgrund och förfarandet vid den nationella domstolen

24. Den 16 september 2004 väckte UTECA talan vid spanska Tribunal Supremo (nedan kallad den hänskjutande domstolen) mot kungligt dekret nr 1652/2004 och yrkade att detta skulle ogiltigförklaras.

25. I talan yrkades att varken det angripna kungliga dekretet eller de bestämmelser på vilka det grundas ska tillämpas, eftersom de enligt UTECA står i strid med olika bestämmelser i den spanska författningen och gemenskapsrätten.

26. UTECA:s yrkande bestreds av både den spanska statsförvaltningen ( 17 ) och Federación de Asociaciones de Productores Audiovisuales Españoles (FAPAE), en privaträttslig sammanslutning av spanska producenter inom den audiovisuella sektorn, och Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA), ett förvaltningsorgan för audiovisuella producenters rättigheter.

IV — Begäran om förhandsavgörande och förfarandet vid domstolen

27. Genom beslut av den 18 april 2007, som inkom till domstolen den , har Tribunal Supremo beslutat att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till domstolen: ”a) Har medlemsstaterna, enligt artikel 3 i direktiv 89/552 i dess lydelse enligt direktiv 97/36/EG, rätt att ålägga programföretag en skyldighet att avsätta en procentandel av sitt rörelseresultat till förfinansiering av europeisk biograffilm och TV-film? b) Om svaret på föregående tolkningsfråga är jakande, är då en nationell bestämmelse som, förutom att ålägga den ovannämnda skyldigheten avseende förfinansiering, dessutom föreskriver att 60 procent av denna obligatoriska finansiering ska förbehållas verk med spanska som originalspråk, förenlig med direktivet och artikel 12 EG, jämförd med övriga särskilda bestämmelser som avses i denna artikel? c) Utgör den i nationella bestämmelser föreskrivna skyldigheten för programföretagen att avsätta en procentandel av sina rörelseintäkter till förfinansiering av biograffilm, varav 60 procent särskilt ska riktas till verk med spanska som originalspråk, vilka huvudsakligen produceras av den spanska filmindustrin, ett statligt stöd till denna industri i den mening som avses i artikel 87 EG?”

28. I förfarandet vid domstolen har UTECA, FAPAE, EGEDA, Greklands, Spaniens och Frankrikes regeringar samt Europeiska gemenskapernas kommission och EFTA:s övervakningsmyndighet yttrat sig skriftligen och muntligen. Vidare har Belgiens, Italiens, Österrikes och Polens regeringar yttrat sig skriftligen.

V — Bedömning

A — Den första frågan: huruvida en skyldighet att förfinansiera europeiska produktioner är förenlig med direktivet ”Television utan gränser”

29. Med den första frågan har Tribunal Supremo bett domstolen om en tolkning av artikel 3 i direktiv 89/552. Tribunal Supremo önskar framför allt få klarhet i huruvida en medlemsstat – utöver kvotsystemet i artiklarna 4 och 5 i ovanstående direktiv – har rätt att ålägga programföretag en skyldighet att varje år avsätta en viss procentandel av sina intäkter till förfinansiering av europeisk långfilm för biografer och TV-film. Det gäller med andra ord att undersöka vilket utrymme medlemsstaterna enligt direktivet ”Television utan gränser” har för att lagstifta om finansiering och förfinansiering av europeiska produktioner.

1. Inledande anmärkning

30. Enligt artikel 3.1 i direktiv 89/552 ska medlemsstaterna ha frihet att föreskriva att programföretagen inom deras jurisdiktion ska följa mera detaljerade eller striktare regler inom de områden som omfattas av detta direktiv.

31. Av bestämmelsen framgår att ingen fullständig harmonisering av de bestämmelser som ska tillämpas på programföretag sker genom direktivet ”Television utan gränser”. Endast miniminormer för deras TV-sändningar anges. ( 18 )

32. Detta betyder emellertid inte att medlemsstaterna bara har rätt att införa mer detaljerade eller striktare bestämmelser för programföretag inom tillämpningsområdet för direktivet ”Television utan gränser”. Ordalydelsen av artikel 3.1 i direktiv 89/552 med dess hänvisning till ”de områden som omfattas” av direktivet skulle visserligen kunna tyda på detta, men i själva verket syftar denna formulering endast till att klargöra att medlemsstaterna har rätt att införa bestämmelser som sträcker sig längre än de miniminormer som gemenskapslagstiftaren har föreskrivit till och med inom de områden som regleras av direktivet. För övrigt är det självklart att nationella bestämmelser som påverkar programföretagens verksamhet är tillåtna också inom andra områden som överhuvudtaget inte omfattas av direktivet ”Television utan gränser”. ( 19 )

33. För svaret på den första frågan är det därför oväsentligt huruvida en nationell lagstiftning, i vilken det, såsom i den spanska lagstiftningen, finns bestämmelser om förfinansiering av vissa europeiska filmer, gäller en sektor som omfattas av direktivet ”Television utan gränser” eller om den helt och hållet ligger utanför dess tillämpningsområde. Medlemsstaterna har nämligen i båda fallen rätt att avvika från miniminormerna i direktivet.

34. De ”mer detaljerade eller striktare bestämmelserna” som utfärdas av medlemsstaterna får dock inte stå i strid med direktivets innehåll och mål eller med den övriga gemenskapsrätten. ( 20 ) I det följande redogörs för dessa möjliga begränsningar i medlemsstaternas utrymme att anta lagstiftning.

2. Inget generellt förbud mot en nationell bestämmelse om förfinansiering

35. I direktivet ”Television utan gränser” finns inga konkreta bestämmelser för medlemsstaterna beträffande finansiering eller förfinansiering av europeiska produktioner. ( 21 )

36. Å andra sidan förbjuder direktivet inte heller medlemsstaterna att införa bestämmelser på detta område i sin nationella rätt. Att inget anges i direktivet får nämligen inte uppfattas som att medlemsstaterna inte har rätt att utfärda sådana bestämmelser. Tvärtom påverkar direktivet ”Television utan gränser” enligt ingressen till detta inte medlemsstaternas ansvar i fråga om finansiering och programinnehåll. ( 22 )

37. Till skillnad från vad UTECA och Polens regering anser består följaktligen inte medlemsstaternas utrymme att anta lagstiftning enligt 3.1 i direktiv 89/552 endast i en möjlighet att utfärda bestämmelser om kvoter för sändning av europeiska produktioner i TV och införa mer eller mindre strikta eller detaljerade regler i den nationella rätten. När det gäller åtgärder för att främja distribution och produktion av europeiska verk är de nämligen inte begränsade till de åtgärder som anges i artiklarna 4 och 5 i direktiv 89/552.

38. Förfaringssättet med ”mer detaljerade eller striktare bestämmelser” som medlemsstaterna har rätt att utfärda enligt artikel 3.1 i direktiv 89/552 omfattar ett mycket brett spektrum av möjliga nationella åtgärder. Detta klargjorde gemenskapslagstiftaren själv i samband med ändringen år 1997 av direktivet ”Television utan gränser” och angav i skäl 44 i ändringsdirektiv 97/36 många olika områden som kan regleras. Formuleringen ”som bl.a.” tydliggör att det inte rör sig om en uttömmande uppräkning. ( 23 ) I skäl 45 i direktiv 97/36 talas det till och med uttryckligen om bidrag till ”investeringar i europeiska produktioner”.

39. I direktivet ”Television utan gränser” anges alltså inget generellt förbud mot en sådan nationell lagstiftning om förfinansiering som den spanska. ( 24 )

3. Inget förbud mot att låta privata programföretag omfattas av en nationell lagstiftning om förfinansiering

40. UTECA anser att medlemsstaterna enligt artikel 3.1 i direktiv 89/552 har rätt att införa striktare bestämmelser endast med avseende på vissa programföretag för vilka de har fastställt ett public service-uppdrag. Bestämmelsen ska förstås mot bakgrund av protokollet om systemet för radio och TV i allmänhetens tjänst i medlemsstaterna. ( 25 )

41. Jag delar inte denna åsikt. Rent generellt görs det i direktivet ”Television utan gränser” ingen åtskillnad mellan privata programföretag och public service-företag eller programföretag som har ett public service-uppdrag. Speciellt i ordalydelsen av artikel 3.1 i direktiv 89/552, som diskuteras här, finns inget som tyder på att en sådan åtskillnad görs.

42. Gemenskapslagstiftaren klargjorde visserligen i samband med ändringen av direktivet år 1997 att vissa programföretag kan ha ett offentligt uppdrag som kan innebära att de är skyldiga att bidra till europeiska produktioner. ( 26 )

43. Av detta går dock inte att dra slutsatsen att det bara är programföretag med ett sådant offentligt uppdrag som får åläggas en skyldighet enligt lag att förfinansiera europeiska produktioner. Medlemsstaterna kan tvärtom också besluta sig för att ålägga alla programföretag i sitt territorium en skyldighet enligt lag till sådan förfinansiering, för att härigenom bidra till att kvotbestämmelsen för distribution av europeiska produktioner uppfylls så effektivt som möjligt (se artiklarna 4 och 5 i direktiv 89/552). ( 27 )

44. I direktivet ”Television utan gränser” anges alltså inget förbud mot att låta ett privat programföretag omfattas av en sådan nationell lagstiftning om förfinansiering som den spanska.

4. Målen med direktivet ”Television utan gränser” utgör inte hinder för en nationell lagstiftning om förfinansiering

45. När det gäller målen med direktivet ”Television utan gränser” framgår det av ingressen till detta att gemenskapslagstiftaren ansåg att det var särskilt angeläget att främja produktion av europeiska TV-program och av europeiska audiovisuella verk. ( 28 ) Detta avspeglas också i kapitel 3 i direktivet, vilket enligt rubriken inte endast handlar om stöd för distribution av TV-program, utan också stöd för produktion av dessa.

46. En nationell lagstiftning enligt vilken programföretag är skyldiga att bidra till förfinansiering av vissa europeiska biograffilmer och TV-filmer främjar produktionen av europeiska TV-program och audiovisuella verk och står följaktligen i överensstämmelse med syftet med direktivet ”Television utan gränser”. ( 29 ) Den är för övrigt också berättigad av tvingande hänsyn till allmänintresset i enlighet med domstolens rättspraxis vad gäller de grundläggande friheterna. ( 30 )

47. Att införa de minimikvoter för TV-distribution av europeiska produktioner som fastställts i artiklarna 4 och 5 i direktivet ”Television utan gränser” skulle dessutom vara meningslöst, om europeiska verk alls inte kunde produceras i tillräckligt antal på grund av att medel för att finansiera dessa saknades. Om medlemsstaterna vidtar åtgärder i sin nationella lagstiftning för att förbättra finansieringen av europeiska produktioner bidrar de också indirekt till genomförandet av den ovannämnda kvotbestämmelsen.

48. Direktivets specifika syfte som utöver distribution av europeiska verk för TV även är produktion av sådana utgör följaktligen inte hinder för en nationell lagstiftning genom vilken programföretag åläggs en skyldighet att förfinansiera vissa europeiska filmer. ( 31 )

49. En sådan lagstiftning om förfinansiering står inte heller i konflikt med direktivets huvudsyfte, nämligen att säkerställa frihet för TV-sändningar i Europa. ( 32 )

50. Rent generellt påverkas inte nödvändigtvis direktivets syfte, nämligen att säkerställa frihet för TV-sändningar, genom att striktare nationella bestämmelser tillämpas. ( 33 )

51. Särskilt i förevarande fall behöver man inte befara att detta syfte ska påverkas, eftersom utländska programföretag vars program ska sändas i Spanien ändå inte omfattas av den bestämmelse om förfinansiering som gäller där.

52. Vad beträffar de programföretag som är hemmahörande i Spanien är dessa visserligen skyldiga att förfinansiera europeiska produktioner, men härav följer inget direkt ingrepp i programmens utformning. Skyldigheten till förfinansiering som stadgas i spansk rätt syftar tvärtom endast till att kvotsystemet i artiklarna 4 och 5 i direktiv 89/552 för distribution av europeiska produktioner, vilket alla programföretag som är hemmahörande i gemenskapen omfattas av, ska genomföras mer effektivt.

53. Man skulle möjligen kunna anse att skyldigheten till förfinansiering utgör ett indirekt ingrepp i programföretagens utformning av programmen, eftersom den påverkar deras budget. Eftersom skyldigheten till förfinansiering med 5 procent av intäkterna emellertid berör en jämförelsevis liten andel av ett programföretags totala budget blir effekterna alltför obetydliga och tillfälliga ( 34 ) för att allvarligt påverka friheten att fritt utforma programmen och därmed i den mening som avses i direktivet hindra friheten för produktioner för TV som programföretaget har valt att sända.

54. Sammanfattningsvis utgör inte syftet med direktivet ”Television utan gränser” hinder för en sådan nationell lagstiftning som den spanska, genom vilken programföretag åläggs en skyldighet att förfinansiera vissa europeiska filmer.

5. Övrigt

55. Jag ska för fullständighetens skull slutligen behandla ytterligare två speciella problem som Tribunal Supremo har tagit upp i samband med den första tolkningsfrågan och som har medfört att sagda domstol är osäker på huruvida en sådan lagstiftning om förfinansiering som den spanska är förenlig med direktivet ”Television utan gränser”.

a) Får vissa kategorier av europeiska produktioner undantas från den nationella lagstiftningen om förfinansiering?

56. I beslutet att begära ett förhandsavgörande betonade Tribunal Supremo till att börja med särskilt att skyldigheten till förfinansiering som har ålagts de spanska programföretagen inte omfattar alla europeiska produktioner i den mening som avses i artikel 6 i direktivet ”Television utan gränser”, utan bara vissa produktioner, närmare bestämt sådana långfilmer för biografer och TV-filmer som är längre än 60 minuter och inte sänds i flera avsnitt.

57. Såsom diskuterats ovan ( 35 ) föreskrivs i direktivet ”Television utan gränser” ingen som helst skyldighet för medlemsstaterna att reglera finansiering och förfinansiering av europeiska produktioner i den nationella rätten. Där finns följaktligen inte heller några föreskrifter om vilka europeiska produktioner som eventuellt får eller måste omfattas av en sådan nationell lagstiftning om förfinansiering. Det står alltså i princip medlemsstaterna fritt att avgöra hur de i detalj vill utforma sin lagstiftning om förfinansiering och vilka produktioner som ska komma i åtnjutande av den obligatoriska förfinansieringen.

58. Gemenskapsrättsliga hinder kan här på sin höjd uppkomma genom principen om likabehandling eller icke-diskriminering, som hör till de allmänna principerna i gemenskapsrätten ( 36 ) och som medlemsstaterna ska följa inom gemenskapsrättens tillämpningsområde. ( 37 ) Eftersom den förfinansiering som föreskrivs i spansk rätt, såsom nämnts ovan, tjänar till att stödja produktion av europeiska verk berör den tillämpningsområdet för direktivet ”Television utan gränser”. ( 38 )

59. Principen om likabehandling eller icke-diskriminering innebär att lika situationer inte får behandlas olika och olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. ( 39 )

60. I den spanska lagstiftningen om förfinansiering görs utan tvivel åtskillnad mellan långfilmer för biografer och TV-filmer som är mer än 60 minuter långa och andra produktioner, inklusive TV-serier. Huruvida det därvid rör sig om jämförbara eller olika situationer och huruvida bestämmelserna om förfinansiering eventuellt är objektivt motiverade beror på ett stort antal faktorer, och den nationella lagstiftaren har dessutom ett visst utrymme för skönsmässig bedömning avseende dessa faktorer. ( 40 )

61. I direktivet ”Television utan gränser” betonas nödvändigheten av att stödja oberoende producenter. ( 41 ) Det kan dessutom vara rimligt att låta en bestämmelse om förfinansiering gynna verk med relativt höga produktionskostnader och vars produktion är förknippad med särskilda svårigheter. Båda dessa synpunkter kan leda till slutsatsen att sådana långfilmer för biografer och TV-filmer som är mer än 60 minuter långa inte kan jämföras med övriga produktioner eller att det i varje fall är objektivt motiverat att de behandlas olika.

62. Det går dock inte att göra någon slutgiltig bedömning på grundval av den sparsamma information som domstolen har tillgång till. Det ankommer i vart fall enbart på den hänskjutande domstolen att bedöma de faktiska omständigheterna i målet vid densamma och tillämpa gemenskapsrätten på dessa. ( 42 )

b) Får programföretag som endast har ett minimalt utbud av nyproducerade långfilmer för biografer åläggas en skyldighet att förfinansiera europeiska produktioner?

63. I beslutet att begära förhandsavgörande har Tribunal Supremo dessutom påpekat att skyldigheten till förfinansiering åläggs alla programföretag som har nyproducerade ( 43 ) långfilmer för biografer i sitt program, även om deras utbud av långfilmer är mycket litet och har ringa betydelse inom deras programverksamhet.

64. Såsom jag anfört ovan ( 44 ) står det i princip medlemsstaterna fritt att avgöra hur de i detalj vill utforma en nationell lagstiftning om förfinansiering. De får därmed också bestämma vilka programföretag som ska omfattas av skyldigheten till förfinansiering.

65. Gemenskapsrättsliga hinder kan i förevarande fall på sin höjd vara en följd av den ovannämnda likabehandlingsprincipen ( 45 ) eller av proportionalitetsprincipen ( 46 ).

66. Vad beträffar likabehandlingsprincipen framgår det att alla programföretag åläggs samma skyldighet att förfinansiera europeisk långfilm för biografer och TV-film enligt den omtvistade spanska lagstiftningen. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida situationen faktiskt är densamma för programföretag som endast har ett minimalt utbud av långfilmer för biografer som för andra programföretag. Om så inte är fallet ska nämnda domstol pröva huruvida en likabehandling ändå kan vara objektivt motiverad mot bakgrund av bestämmelsen om förfinansiering. Också i detta avseende måste den nationella lagstiftaren beviljas ett visst utrymme för skönsmässig bedömning. ( 47 )

67. Vad sedan gäller proportionalitetsprincipen krävs enligt denna att de rättsakter som har antagits inte går utöver vad som är ändamålsenligt och nödvändigt för att uppnå de legitima mål som eftersträvas med reglerna i fråga, varvid gäller att man, när det finns flera ändamålsenliga åtgärder att välja mellan, ska använda sig av den åtgärd som är minst betungande och att vållade olägenheter inte får vara orimliga i förhållande till de eftersträvade målen. ( 48 ) Mot bakgrund av dessa överväganden ska den hänskjutande domstolen i synnerhet pröva huruvida skyldigheten att förfinansiera europeiska produktioner, för programföretag som har ett minimalt utbud av långfilmer för biografer, kan visa sig vara orimligt betungande, trots att det med 5 procent av intäkterna bara gäller en jämförelsevis liten andel av programföretagets totala budget.

68. Det går inte att göra någon slutgiltig bedömning på grundval av den sparsamma information som domstolen har tillgång till, men såsom nämnts ovan ( 49 ) ankommer det i vart fall enbart på den hänskjutande domstolen att bedöma de faktiska omständigheterna i målet vid densamma och tillämpa gemenskapsrätten på dessa.

6. Slutsats i denna del

69. Sammanfattningsvis kan följande konstateras: Direktiv 89/552 i allmänhet och artikel 3 i detta i synnerhet utgör inte hinder för en nationell lagstiftning, genom vilken programföretag åläggs en skyldighet att varje år avsätta en viss procentsats av sina intäkter till förfinansiering av europeisk långfilm för biografer och TV-film. En sådan nationell lagstiftning måste vara förenlig med den övriga gemenskapsrätten.

B — Den andra frågan: bedömning av en skyldighet till förfinansiering av europeiska produktioner på vissa språk mot bakgrund av de grundläggande friheterna

70. Om den första frågan besvaras enligt mitt förslag behöver också den andra frågan behandlas. Genom denna önskar den hänskjutande domstolen framför allt få klarhet i huruvida en medlemsstat har rätt att i lag föreskriva att 60 procent av den obligatoriska årliga förfinansieringen ska användas för europeisk långfilm för biografer och TV-film vars originalspråk är erkänt som officiellt språk i medlemsstaten i fråga. ( 50 )

1. Inledande anmärkning

71. Enligt sin ordalydelse gäller den andra frågan tolkningen av direktiv 89/552 och den gemenskapsrättsliga principen om icke-diskriminering.

72. Beträffande direktiv 89/552 har jag ovan i samband med den första frågan förklarat ( 51 ) att det i detta direktiv inte finns några föreskrifter vad gäller nationella bestämmelser om finansiering och förfinansiering av filmer. Sådana bestämmelser måste emellertid vara förenliga med den övriga gemenskapsrätten, i synnerhet med de grundläggande friheterna i EG-fördraget. ( 52 ) Det är således endast i detta avseende som jag i det följande ska behandla den andra frågan.

73. I den mån den andra frågan gäller den allmänna principen om icke-diskriminering enligt artikel 12 EG ska dessutom erinras om att denna föreskrift endast kan tillämpas självständigt i situationer som omfattas av gemenskapsrätten, men för vilka det inte har föreskrivits några särskilda regler om icke-diskriminering i fördraget. ( 53 ) Eftersom förevarande fall emellertid, vilket snart ska visas, gäller flera grundläggande friheter i EG-fördraget, behöver artikel 12 EG inte behandlas här.

2. De relevanta grundläggande friheterna och deras begränsning

74. Genom den spanska lagstiftningen om förfinansiering åläggs programföretagen en skyldighet att avsätta en viss procentsats av sina intäkter till förfinansiering av europeisk långfilm för biografer och TV-film vars originalspråk är något av de erkända officiella språken i Spanien.

75. Sådana filmer skulle visserligen teoretiskt sett kunna produceras i alla medlemsstater, men i praktiken rör det sig, vilket den hänskjutande domstolen har konstaterat, till största delen om filmer som har producerats i Spanien. ( 54 ) För att kunna spela in en film på något av de officiella språken i Spanien måste nämligen både skådespelarna och regissören, fotograferna, assistenterna och eventuella statister ha tillräckliga kunskaper i just detta språk. I normala fall måste deras språkkunskaper – åtminstone skådespelarnas – vara så goda att de kan mäta sig med dem som har språket som sitt modersmål. ( 55 ) I gemenskapen finns sådana förutsättningar huvudsakligen i Spanien och bland spanjorer.

76. Mot denna bakgrund skulle det kunna ligga nära till hands att pröva effekterna av den spanska lagstiftningen om förfinansiering speciellt med hänsyn till indirekt diskriminering på grund av nationalitet, vilket också Tribunal Supremo och vissa parter har föreslagit i sina framställningar. Genom ett sådant synsätt skulle man dock kunna förledas att endast uppmärksamma en särskilt uppenbar effekt av den spanska lagstiftningen, nämligen att programföretagen i viss utsträckning förmås att investera i filmprojekt inom landet och samtidigt avhålls från att investera i filmprojekt utomlands. Begreppet indirekt diskriminering bör tvärtom ges en mycket vid tolkning, för att även alla andra effekter av den spanska lagstiftningen ska bli föremål för en omfattande bedömning, i synnerhet vad gäller dess inverkan på den fria rörligheten för personer som producerar film i Europa eller medverkar vid inspelning av filmer.

77. Därför ska de samlade effekterna av den spanska lagstiftningen prövas med avseende på en begränsning av de grundläggande friheterna, närmare bestämt begränsningar i den fria rörligheten för tjänster (artiklarna 49 EG och 50 EG), etableringsfriheten (artikel 43 EG), den fria rörligheten för kapital (artikel 56.1 EG) och den fria rörligheten för arbetstagare (artikel 39 EG). Som känt är omfattar alla dessa grundläggande friheter både ett förbud mot diskriminering och ett förbud mot begränsningar. ( 56 ) Gränsen mellan indirekt diskriminering och begränsningar är flytande. Ibland anses indirekt diskriminering till och med bara vara ett specialfall av en begränsning av respektive grundläggande frihet. ( 57 ) För detta talar inte minst EG-fördragets ordalydelse vad gäller tre av de fyra berörda grundläggande friheterna. Begreppet diskriminering används inte alls, utan man utgår i stället från begreppet begränsning (artiklarna 43 EG, 49 EG och 56.1 EG). Dessutom bedöms rättfärdigande av begränsningar och indirekt diskriminering huvudsakligen enligt samma kriterier i rättspraxis. ( 58 )

a) Den fria rörligheten för tjänster (artiklarna 49 EG och 50 EG)

78. Den fria rörligheten för tjänster (artiklarna 49 EG och 50 EG) berörs till att börja med när spanska programföretag önskar förvärva sändningsrättigheter för filmer som har producerats i andra medlemsstater. ( 59 ) I den mån den spanska lagstiftningen om förfinansiering ålägger de spanska programföretagen en skyldighet att finansiera filmer på något av de officiella språken i Spanien blir det nämligen mindre attraktivt för dessa programföretag att förvärva sändningsrättigheter för filmer på andra originalspråk. Ett sådant förvärv av sändningsrättigheter för filmer på andra språk skulle nämligen inte beaktas inom ramen för skyldigheten till förfinansiering. Detta får huvudsakligen negativa effekter för utländska producenters filmer. Samtidigt blir det mindre attraktivt för utländska producenter att sälja sändningsrättigheterna för sina filmer i Spanien, eftersom filmernas originalspråk sällan är något av de erkända officiella språken i Spanien.

79. Dessutom berörs den fria rörligheten för tjänster också i ett annat avseende, vilket kommissionen helt riktigt har påpekat. När skådespelarna, regissörerna och de övriga personerna som medverkar i inspelningarna inte har ställning som arbetstagare tillhandahåller de tjänster i den mening som avses i artikel 49 EG åt filmproducenterna. På grund av den spanska lagstiftningen om förfinansiering är det attraktivt för spanska filmproducenter att företrädesvis spela in filmer på de erkända officiella språken i Spanien. Det blir följaktligen mindre attraktivt för spanska producenter att engagera utländska skådespelare, regissörer och annan personal för inspelningarna, eftersom denna kategori i vanliga fall behärskar de officiella språken i Spanien mindre väl än infödda. Samtidigt blir det svårare för denna kategori att erbjuda spanska filmproducenter sina tjänster för att spela in en film.

80. Mot denna bakgrund leder en sådan lagstiftning om förfinansiering som den spanska till en begränsning av den fria rörligheten för tjänster.

b) Etableringsfriheten (artikel 43 EG)

81. En sådan lagstiftning om förfinansiering som den spanska kan också påverka etableringsfriheten (artikel 43 EG) i två avseenden.

82. För det första kan det bli mindre attraktivt för spanska programföretag att överta filmproduktionsföretag från andra medlemsstater eller – till exempel när det gäller samproduktioner – att förvärva betydande innehav i dessa. ( 60 ) Om de utländska filmproducenterna inte spelar in några filmer vars originalspråk är något av de erkända officiella språken i Spanien kan deras verksamhet nämligen inte beaktas med hänsyn till uppfyllande av de spanska programföretagens skyldigheter enligt den spanska lagstiftningen om förfinansiering. ( 61 )

83. För det andra kan det bli mindre attraktivt för utländska filmproducenter och regissörer att etablera sig i Spanien eller bilda filialer eller dotterbolag där. Om deras filmer spelas in på andra språk än de officiella språken i Spanien kan de nämligen inte gynnas av den spanska lagstiftningen om förfinansiering.

84. Mot denna bakgrund leder en sådan lagstiftning om förfinansiering som den spanska således till en begränsning av etableringsfriheten.

c) Den fria rörligheten för kapital (artikel 56.1 EG)

85. Om programföretag enbart ställer kapital till förfogande för utländska filmproduktionsföretag – exempelvis för samproduktioner – eller endast förvärvar andelar i dessa utan att få något avgörande inflytande på företagsledningen, ( 62 ) berörs den fria rörligheten för kapital (artikel 56.1 EG).

86. En sådan lagstiftning om förfinansiering som den spanska kan göra nämnda investeringar i utländska företag mindre attraktiva för spanska programföretag. Om de utländska filmproducenterna inte spelar in några filmer vars originalspråk är något av de erkända officiella språken i Spanien kan nämligen inte hänsyn tas till deras verksamhet vad gäller uppfyllande av programföretagens skyldigheter enligt den spanska lagstiftningen om förfinansiering. Därmed begränsas den fria rörligheten för kapital. ( 63 )

d) Den fria rörligheten för arbetstagare (artikel 39 EG)

87. Om skådespelarna, regissörerna och de övriga personer som medverkar i inspelningen av en film har ställning som filmproducentens anställda, vilka utför tjänster åt denna inom ramen för ett beroendeförhållande och mot ersättning, är de arbetstagare i den mening som avses i artikel 39 EG. För dessa gäller i tillämpliga delar det som har angetts ovan ( 64 ) om den fria rörligheten för tjänster: Lagstiftningen om förfinansiering gör det attraktivt för spanska filmproducenter att företrädesvis spela in filmer på de språk som är erkända som officiella språk i Spanien. Det blir följaktligen mindre attraktivt för spanska producenter att anställa utländska arbetstagare, eftersom dessa i normala fall behärskar de officiella språken i Spanien mindre väl än de infödda, och det blir svårare för utlänningar att söka anställning hos spanska filmproducenter. På så sätt utgör detta ett hinder för den fria rörligheten för utländska arbetstagare.

3. Rättfärdigande

88. Enligt domstolens rättspraxis ( 65 ) kan en åtgärd som leder till en begränsning av en grundläggande frihet som garanteras genom EG-fördraget bara vara berättigad om den har ett legitimt ändamål som är förenligt med fördraget och om den är motiverad av tvingande hänsyn till allmänintresset. I ett sådant fall krävs dessutom att inskränkningen är ägnad att säkerställa förverkligandet av det syfte som eftersträvas och att den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta syfte.

89. Enkelt uttryckt måste alltså begränsningen av den grundläggande friheten tjäna ett legitimt ändamål, och det måste undersökas om den är proportionerlig. ( 66 )

a) Legitimt ändamål

90. Den spanska lagstiftningen om förfinansiering syftar till att främja produktion av europeisk film vars originalspråk är något av de erkända officiella språken i Spanien.

91. Att det rör sig om ett lovvärt ändamål följer inte minst av själva direktivet ”Television utan gränser”. Enligt dess ingress förblir medlemsstaterna fria att fastställa mera detaljerade eller striktare regler ”framför allt på grundval av språkkriterier”, och detta för att ”medge en aktiv språkpolicy till förmån för ett specifikt språk” ( 67 ). I samband med ändringen av direktivet år 1997 betonade gemenskapslagstiftaren ännu en gång att det står medlemsstaterna fritt att tillämpa mer detaljerade eller striktare regler för att ”förverkliga språkpolitiska mål”. ( 68 )

92. Den omständigheten att direktivet ”Television utan gränser” ger utrymme för stöd till vissa språk har nära samband med strävan efter att också i fortsättningen möjliggöra en självständig kulturell utveckling i medlemsstaterna – i synnerhet i medlemsstater med låg produktionskapacitet eller begränsat språkområde – och härigenom bevara den kulturella mångfalden i gemenskapen. ( 69 )

93. I och med Maastrichtfördraget ( 70 ) tillmättes denna angelägenhet mycket större betydelse och kommer numera också till uttryck i primärrätten. Gemenskapen ska bidra till kulturens utveckling i medlemsstaterna med respekt för dessas nationella och regionala mångfald samtidigt som gemenskapen ska framhäva det gemensamma kulturarvet (artikel 151.1 EG). Gemenskapen stöder medlemsstaternas insatser, bland annat när det gäller att öka kunskapen om och sprida de europeiska folkens kultur och historia och beträffande konstnärligt och litterärt skapande inom den audiovisuella sektorn (artikel 151.2 EG). Att respektera och främja den kulturella mångfalden är en övergripande uppgift för gemenskapens hela verksamhet (artikel 151.4 EG), alltså även för lagstiftningen inom sektorn audiovisuella tjänster, och det är slutligen ett uttryck för Europeiska unionens respekt för medlemsstaternas nationella identitet (artikel 6.3 EU).

94. För Europeiska unionen är det också viktigt att respektera och främja mångfalden på det kulturella området, eftersom det inte minst är denna mångfald som är så karakteristisk för Europa och den europeiska kulturen. Följaktligen hör idén om ”enhet i mångfalden” till Europeiska unionens grundvalar ( 71 ), och i artikel 22 i Europeiska unionens stadga ( 72 ) fastslås att unionen ska respektera den kulturella, religiösa och språkliga mångfalden.

95. Den kulturella mångfaldens betydelse har också understrukits på det internationella planet genom Unescokonventionen om skydd för och främjande av mångfalden av kulturyttringar. ( 73 ) I Unescokonventionen betonas att språklig mångfald är ett viktigt inslag i den kulturella mångfalden. ( 74 )

96. På samma sätt anser Europeiska kommissionen att respekt för språklig mångfald är en grundläggande värdering i Europeiska unionen. ( 75 ) Nyligen manade också Europeiska unionens råd till respekt för den språkliga mångfalden i Europa. ( 76 )

97. Språkets kulturella dimension begränsas ingalunda till det litterära området. I synnerhet inom den audiovisuella sektorn har språket avgörande betydelse för att bevara och utveckla kulturer och sprida kunskap om dessa på lämpligt sätt. Om audiovisuella verk som film för biografer och TV-film – till exempel av ekonomiska skäl – bara producerades på ett enda eller på några få språk som är särskilt utbredda i världen skulle detta ovillkorligen leda till att den kulturella mångfalden gick förlorad. När en film senare dubbas till andra språk blir den visserligen lättare att förstå för en bredare publik, men detta ändrar inte den kulturella bakgrund och de värderingar som filmen är baserad på och som sprids genom denna.

98. Genom Unescokonventionen betonas till exempel staternas suveräna rätt att vidta åtgärder till skydd för och främjande av mångfalden av kulturyttringar, också på området kulturella tjänster. ( 77 ) Konventionen ger uttryckligen de stater som är parter i konventionen rätt att införa bestämmelser om det språk som används i samband med sådana tjänster. ( 78 )

99. Gemenskapen och de medlemsstater som är parter i Unescokonventionen har förbundit sig att ta hänsyn till denna konvention när de tolkar och tillämpar andra fördrag, således också när de tolkar och tillämpar EG-fördraget. ( 79 )

100. Att ett sådant beaktande är fullt möjligt inom ramen för EG-fördraget framgår av domstolens omfattande tidigare rättspraxis. Enligt denna är ”vissa ändamål avseende främjande av kultur och utbildning” erkända som tvingande hänsyn till allmänintresset ( 80 ), till exempel bevarande av det historiska och konstnärliga arvet ( 81 ) liksom allmänintresset av en ökad förståelse för platser och föremål av historiskt värde och bästa möjliga spridning av kunskaper om ett lands konst och kulturarv. ( 82 )

101. I förevarande fall bör dessutom särskilt betonas att domstolen har accepterat främjande av filmproduktion ( 83 ), upprättande och bibehållande av en allsidig radio- och TV-verksamhet ( 84 ) samt säkerställande av en viss programkvalitet i radio och TV ( 85 ) som grund för en begränsning av de grundläggande friheterna. Vidare har domstolen generellt erkänt medlemsstaternas rätt att stödja sina nationalspråk och officiella språk. ( 86 )

102. Mot denna bakgrund anser jag att den spanska lagstiftaren har ett legitimt syfte när denne med sina åtgärder till stöd för produktion av europeiska verk särskilt vill främja produktion av långfilmer för biografer och TV-filmer vars originalspråk är något av de erkända officiella språken i Spanien.

a) Proportionalitet

103. Det återstår att undersöka huruvida de medel som används för att uppnå det legitima syftet med den spanska lagstiftningen om förfinansiering uppnås är proportionerliga. Enligt rättspraxis måste den skyldighet som åläggs programföretagen vara ägnad att säkerställa förverkligandet av det syfte som eftersträvas, och den får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta syfte. ( 87 )

104. En skyldighet för programföretagen att varje år avsätta en viss procentsats av sina intäkter till förfinansiering av europeisk långfilm för biografer och TV-film på något av Spaniens officiella språk är utan tvivel ägnad att bevara språket i fråga och med detta också kulturen i Spanien och dess regioner och att stödja dess utveckling och spridning genom bio och TV. ( 88 )

105. Jag vill tillägga att sådana åtgärder för att bevara och främja språket och kulturen i en medlemsstat eller i en region i Europeiska unionen också alltid bidrar till att främja europeisk kultur i dess helhet.

106. En fråga som bör behandlas mera ingående är huruvida den spanska lagstiftningen i dess konkreta utformning är nödvändig för att uppnå det eftersträvade målet, eller om den går utöver vad som är nödvändigt.

107. Kommissionen anser att den spanska lagstiftningen är alltför allmän och alltför vag. Kommissionen vänder sig till exempel mot att det saknas objektiva kriterier som kan kontrolleras och med vars hjälp det går att säkerställa att bara sådana långfilmer för biografer och TV-filmer som kan klassificeras som ”kulturella produkter” omfattas av lagstiftningen om förfinansiering.

108. Domstolen har visserligen tidigare en gång, i målet Distribuidores Cinematográficos, ansett att en spansk bestämmelse inom området stöd till filmproduktion inte var berättigad, bland annat med argumentet att den främjade ”distributionen av inhemska filmer oavsett deras innehåll eller kvalitet”. ( 89 ) På samma sätt kritiserade generaladvokaten Van Gerven på sin tid avsaknaden av all ”kvalitetskontroll” i den dåvarande spanska lagstiftningen. ( 90 )

109. Jag anser emellertid att domen i målet Distribuidores Cinematográficos inte ska tillämpas på förevarande fall.

110. Jag anser inte att det aktuella målet är helt jämförbart med målet Distribuidores Cinematográficos. Då diskuterades nämligen en lagstiftning som genom hänvisningen till”spanska filmer” bara var förknippad med den medlemsstat där en film producerades. I det aktuella fallet finns emellertid ett språkligt kriterium som anknytningspunkt. Man kan inte omedelbart påstå att detta språkliga kriterium inte har ett kulturellt samband, om man tänker på vilken betydelse språket, såsom nämnts ovan, har för att bevara och utveckla kulturer och för att på lämpligt sätt sprida kunskap om dem. ( 91 ) Till skillnad från vad som var fallet i målet Distribuidores Cinematográficos kan i förevarande fall den omtvistade spanska lagstiftningen om förfinansiering inte på förhand avfärdas som en protektionistisk åtgärd som har vidtagits enbart av ekonomiska skäl.

111. Oberoende av huruvida förevarande fall kan jämföras med målet Distribuidores Cinematográficos bör dessutom de negativa konsekvenserna av kontroll av innehåll och kvalitet – som sträcker sig längre än språkkriteriet – beaktas.

112. Kultur är ett mycket vitt begrepp i ett öppet och pluralistiskt samhälle, och kulturen tar sig många olika uttryck, också inom den audiovisuella sektorn. Bortsett från några få extrema fall ( 92 ), som inte är omtvistade i det aktuella målet, anser jag att det är praktiskt taget omöjligt att uppställa objektiva och framför allt rättvisa kriterier för vad som är kultur och än mindre för vad som ska anses vara ”kulturella produkter” som förtjänar att understödjas. Alla sådana försök medför nödvändigtvis att man riskerar att hålla fast vid klassiska tankemönster och framför allt åsidosätta de nyare kulturella strömningarnas dynamik och minoriteternas kulturella aktiviteter.

113. Även om man vågade sig på att uppställa objektiva kriterier för huruvida en långfilm för biografer eller en TV-film kan anses vara en ”kulturell produkt” ( 93 ) eller ”kvalitetsfilm” ( 94 ) skulle det vara förenat med en avsevärd byråkrati att omsätta kriterierna i praktiken. För att kunna garantera ett minsta mått av rättssäkerhet skulle det bli nödvändigt att till sist låta en av staten inrättad expertkommitté eller en av staten anlitad inrättning avgöra huruvida filmprojekt ska komma i fråga för förfinansiering genom programföretagen eller inte. De berörda producenterna och konstnärerna skulle därmed kunna få intrycket att deras filmprojekt underkastades statlig förhandscensur.

114. Allt detta utesluter visserligen inte att en medlemsstat inom ramen för sitt utrymme för skönsmässig bedömning ( 95 ) försöker tillämpa innehålls- eller kvalitetsmässiga kriterier för sitt stöd till film. Av gemenskapsrätten, och i synnerhet av de grundläggande friheterna, följer dock, som jag ser det, ingen skyldighet för medlemsstaterna att tillämpa innehålls- eller kvalitetsmässiga kriterier vid främjande av kultur.

115. På samma sätt står det visserligen kommissionen fritt att inta en restriktiv hållning när den utövar sitt stora utrymme för skönsmässig bedömning ( 96 ) i samband med beviljande av statligt stöd för främjande av kultur och det kulturella arvet (artikel 87.3 d EG) och således bara godkänna åtgärder som gäller en närmare definierad ”kulturell produkt”. ( 97 ) Den omständigheten att kommissionen tillämpar en sådan praxis för godkännande inom området statligt stöd påverkar dock inte tolkningen av de övriga bestämmelserna i EG-fördraget, i synnerhet inte tolkningen av de grundläggande friheterna. Det finns inget som hindrar att medlemsstaterna avstår från att ställa upp ytterligare innehålls- eller kvalitetsmässiga kriterier utanför området statligt stöd och främjar kulturen i så stor utsträckning som möjligt.

116. För att en sådan lagstiftning om förfinansiering som den spanska ska vara befogad krävs således enligt gemenskapsrätten inte ovillkorligen att dess tillämpningsområde, i enlighet med objektiva kriterier som kan kontrolleras, begränsas till långfilm för biografer och TV-film som anses vara särskilt stödberättigade som ”kulturella produkter” eller ”kvalitetsfilmer”.

117. Avslutningsvis bör dessutom påpekas att sådana ekonomiska bördor som åläggs programföretagen genom den spanska lagstiftningen om förfinansiering, enligt den information som vi har tillgång till, inte är helt orimliga i förhållande till syftet som eftersträvas. Den andel, motsvarande 3 procent ( 98 ) av intäkterna, som de spanska programföretagen varje år måste avsätta till förfinansiering av filmer på något av de officiella språken i Spanien förefaller vara ganska måttlig. Dessutom krävs det inte enligt den spanska lagstiftningen att programföretagen endast ska förfinansiera filmer på de officiella språken i Spanien, utan den ger ett inte obetydligt utrymme för investeringar i europeiska filmprojekt på andra språk enligt förhållandet 60/40. Enligt vad vissa parter i målet uppgav under den muntliga förhandlingen vid domstolen kan programföretagen dessutom investera i samproduktioner där slutprodukten har flera likaberättigade originalspråk. ( 99 )

118. Mot bakgrund av det ovan anförda kommer jag fram till att en sådan lagstiftning om förfinansiering som den spanska är ägnad att uppnå det språk- och kulturpolitiska mål som eftersträvas och inte heller går utöver det som är nödvändigt för att uppnå detta mål. Den utgör dessutom inte någon orimlig börda för programföretagen.

4. Slutsats i denna del

119. Sammanfattningsvis gäller alltså följande: De grundläggande friheterna i EG-fördraget utgör inte hinder för att en medlemsstat i lag föreskriver att programföretag varje år ska avsätta 60 procent av den obligatoriska förfinansieringen till europeisk långfilm för biografer och TV-film vars originalspråk är erkänt som officiellt språk i medlemsstaten i fråga.

C — Den tredje frågan: begreppet statligt stöd

120. Med den tredje frågan önskar Tribunal Supremo att domstolen ska precisera begreppet stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel i den mening som avses i artikel 87 EG. Den hänskjutande domstolen önskar huvudsakligen få klarhet i huruvida det är fråga om stöd när en medlemsstat i lag ålägger programföretag en skyldighet att varje år avsätta en viss procentsats av sina intäkter till förfinansiering av europeisk långfilm för biografer och TV-film vars originalspråk är erkänt som officiellt språk i medlemsstaten i fråga. Bakgrunden till denna fråga är Tribunal Supremos antagande att större delen av filmerna som förfinansieras enligt lag nr 25/1994 ( 100 ) utgörs av filmer som produceras av den spanska filmindustrin ( 101 ).

121. Bortsett från UTECA utgår alla parter i målet från att det i förevarande fall inte är fråga om stöd i den mening som avses i artikel 87 EG. Jag delar deras uppfattning.

122. För att en åtgärd ska anses utgöra stöd i den mening som avses i EG-fördraget krävs att vart och ett av de fyra kumulativa kriterierna på vilka artikel 87.1 EG är baserad är uppfyllt. ( 102 ) Det avgörande är huruvida åtgärden finansieras av staten eller med statliga medel (första kriteriet), huruvida något företag gynnas (andra kriteriet), huruvida åtgärden är selektiv (tredje kriteriet) samt huruvida handeln mellan medlemsstaterna påverkas och konkurrensen därigenom snedvrids (fjärde kriteriet). ( 103 )

123. Särskild uppmärksamhet bör i förevarande fall ägnas åt det första kriteriet, det vill säga huruvida åtgärden finansieras av staten eller med statliga medel.

124. För frågan huruvida en åtgärd ska anses utgöra stöd gör det enligt fast rättspraxis visserligen i princip ingen skillnad om ett företag gynnas direkt av staten eller av offentliga eller privata organ som har inrättats eller anlitats av staten för att genomföra åtgärden. Annars skulle det vara möjligt att kringgå artiklarna 87 EG och 88 EG genom att helt enkelt skapa självständiga organ med uppgift att distribuera stöd. ( 104 )

125. Den omständigheten att ett företag gynnas kan emellertid bara anses utgöra stöd om det beviljas direkt eller indirekt med hjälp av statliga medel och kan tillskrivas staten. ( 105 )

126. I motsats till vad UTECA anser har inte heller senare rättspraxis, särskilt domarna i målen GEMO, Pearle, Forum 187 och Laboratoires Boiron, ändrat detta. I domen i målet Pearle ansåg till exempel domstolen att det inte var fråga om stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG just på grund av att finansieringen inte hade skett med statliga medel. ( 106 ) I målet GEMO hade vissa förmåner beviljats med hjälp av intäkter av avgifter som hade uppburits och administrerats av statliga organ. Det rådde således inte tvivel om att finansieringen hade skett med hjälp av statliga medel och denna fråga behövde inte utredas närmare. ( 107 ) Det förhöll sig på liknande sätt i målen Forum 187 och Laboratoires Boiron, vilka gällde förmåner i form av befrielse från statliga avgifter ( 108 ). I dessa fall betalade staten visserligen inte ut kontanter, men staten avstod trots allt från intäkter.

127. I förevarande fall utgör artikel 5.1 i lag nr 25/1994 i dess nya lydelse, av vilken de spanska programföretagens skyldighet att förfinansiera filmer framgår, utan tvivel en statlig åtgärd från Konungariket Spaniens sida. Eventuella fördelar som filmproducenterna kan komma i åtnjutande av genom bestämmelsen kan alltså mycket väl tillskrivas den spanska staten. ( 109 )

128. Överföring av statliga medel till filmproducenterna äger dock inte rum inom ramen för denna bestämmelse, vare sig direkt eller indirekt. För en sådan överförning av statliga medel krävs visserligen inte nödvändigtvis att kontakter betalas ut ur statens tillgångar, ( 110 ) men de penningmedel som används för förfinansiering av filmer måste åtminstone innan de betalas ut till filmproducenterna i fråga stå till statens förfogande ( 111 ) eller i övrigt leda till någon form av ekonomisk börda för staten ( 112 ). Detta är inte fallet i förevarande mål.

129. För det första är det enbart programföretagens finansiella medel som avsätts för förfinansiering av filmer enligt den omtvistade lagstiftningen, oberoende av om det rör sig om deras egen produktion eller om filmer som har producerats av andra företag. Den spanska staten har, enligt vad som har framkommit, ingen som helst kontroll över dessa finansiella medel och kan inte heller påverka den faktiska användningen av dessa. Det kan alltså inte antas att medlen står till statens förfogande.

130. För det andra medför systemet för förfinansiering av filmer inte heller någon som helst ekonomisk börda för den spanska staten. Staten får i synnerhet ingen sådan börda enbart av den anledningen att programföretagens vinst eventuellt blir lägre på grund av deras lagstadgade skyldighet att förfinansiera europeiska filmer och den spanska statens skatteintäkter därför blir lägre. ( 113 ) Orsakssambandet mellan förfinansiering av filmer och eventuellt lägre skatteintäkter är nämligen allt för ovisst och indirekt för att man ska kunna tala om att filmproducenterna gynnas på statens bekostnad. Härigenom skiljer sig det aktuella fallet väsentligt från de fall där en fördel som har beviljats av staten i form av faktisk skattelättnad eller skattebefrielse för vissa företag, så att statens lägre skatteintäkter är tillräckligt förutsebara och helt motsvarar den beviljade fördelen. ( 114 )

131. Med systemet för förfinansiering av filmer ålägger den spanska staten endast vissa företag – programföretagen – i lag en skyldighet att avsätta en del av sina finansiella medel till ett bestämt ändamål, nämligen till förfinansiering av europeisk långfilm för biografer och TV-film på vissa språk. Det statliga ingrepp i programföretagens personliga frihet som är förknippat med detta kan visserligen ge vissa filmproducenter ekonomiska fördelar, men dessa fördelar finansieras inte med statliga medel, utan enbart med programföretagens medel. ( 115 )

132. Detta hindrar inte att det bland de spanska programföretag som är skyldiga att förfinansiera filmer också finns offentliga radio- och TV-organisationer som är skyldiga att förfinansiera filmer, vid sidan om vissa privata företag. ( 116 ) De medel som administreras av offentliga företag eller offentliga organ kan i vissa fall anses utgöra statliga medel, ( 117 ) men så är inte alltid och inte automatiskt fallet, ( 118 ) utan bara när deras medel fortlöpande kontrolleras av staten och således kan disponeras av de ansvariga nationella myndigheterna. ( 119 )

133. Offentliga radio- och TV-företag har i de flesta fall särskild självbestämmanderätt i förhållande till staten och skyddas härigenom inte bara när det gäller utformningen av programmen, utan också mot statliga ingripanden vad gäller företagens utgifter. Om också de spanska public service-företagen har sådan självbestämmanderätt i förhållande till staten – vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att fastställa – bör deras finansiella medel inte alls anses utgöra statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 EG. ( 120 )

134. Även om den hänskjutande domstolen skulle komma fram till att de spanska offentliga radio- och TV-organisationerna skulle kunna påverkas av staten när det gäller deras utgifter, får man emellertid inte glömma att de här aktuella utgifterna för förfinansiering av filmer i varje fall inte beror på något specifikt statligt inflytande på de offentliga radio- och TV-organisationerna, vilket skulle kunna tyda på dolt stöd. De är i stället en följd av en allmän lagbestämmelse vars tillämpningsområde ingalunda är begränsat till offentliga radio- och TV-organisationer, utan också omfattar ett inte obetydligt antal privata programföretag.

135. Enligt den nya lydelsen av artikel 5.1 i lag nr 25/1994 görs ingen åtskillnad mellan privata och offentliga programföretag. Därmed kan denna bestämmelse jämföras med andra allmänna statliga bestämmelser som har ett mål av allmänt intresse – till exempel hälsoskydd, miljöskydd eller trafiksäkerhet – och som omfattar både offentliga och privata organ.

136. En lagbestämmelse om att motorcyklister måste använda hjälm utgör som sådan inte någon stödordning till förmån för de företag som tillverkar och säljer sådana hjälmar, även om staten köper in en del av hjälmarna för sina poliser. Till och med om en medlemsstat föreskrev att hjälmar från inhemska tillverkare skulle användas skulle detta inte vara något stödrättsligt problem, utan det skulle snarare lösas inom ramen för de grundläggande friheterna på den inre marknaden, särskilt mot bakgrund av bestämmelserna om fri rörlighet för varor.

137. På samma sätt förhåller det sig med en sådan lagstiftning som den som är aktuell här i vilken föreskrivs den ifrågavarande skyldigheten för spanska programföretag att i det allmännas intresse avsätta en del av sina resurser till förfinansiering av europeiska filmer. Enbart den omständigheten att rättssubjekt enligt en lagbestämmelse måste betala vissa belopp och tredje man gynnas av detta innebär inte att en sådan bestämmelse utgör en statligt finansierad stödordning i den mening som avses i artiklarna 87 EG och 88 EG. De gemenskapsrättsliga effekterna av en sådan bestämmelse ska i stället bedömas inom ramen för de grundläggande friheterna på den inre marknaden. ( 121 )

138. Sammanfattningsvis kan det således konstateras att en sådan lagstiftning om förfinansiering som den spanska inte utgör statligt stöd eller stöd som beviljas med statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 EG.

VI — Förslag till avgörande

139. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar spanska Tribunal Supremos frågor enligt följande: 1) Direktiv 89/552/EEG i allmänhet och artikel 3 i detta i synnerhet utgör inte hinder för en nationell lagstiftning genom vilken programföretag åläggs en skyldighet att varje år avsätta en viss procentsats av sina intäkter till förfinansiering av europeisk långfilm för biografer och TV-film. En sådan nationell lagstiftning måste vara förenlig med den övriga gemenskapsrätten. 2) De grundläggande friheterna i EG-fördraget utgör inte hinder för att en medlemsstat i lag föreskriver att programföretagen varje år ska avsätta 60 procent av den förfinansiering som nämns i punkt 1 till europeisk långfilm för biografer och TV-film, vars originalspråk är erkänt som officiellt språk i medlemsstaten i fråga. 3) En sådan lagstiftning som den som beskrivs i punkterna 1 och 2 utgör inte heller statligt stöd eller stöd som beviljas med statliga medel i den mening som avses i artikel 87 EG.

( 1 ) Originalspråk: tyska.

( 2 ) Spaniens högsta domstol.

( 3 ) Denna skyldighet gäller för programföretag vars programverksamhet omfattar nyproducerade långfilmer för biografer, det vill säga filmer som inte är mer än sju år gamla.

( 4 ) Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT L 298, s. 23, svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 3, och rättelse i EGT L 331, s. 51) (nedan kallat direktiv 89/552).

( 5 ) Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG av den 30 juni 1997 om ändring av rådets direktiv 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT L 202, s. 60) (nedan kallat direktiv 97/36 eller ändringsdirektiv 97/36).

( 6 ) År 2007 ändrades direktiv 89/552 ännu en gång på väsentliga punkter (se Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/65/EG av den 11 december 2007 om ändring av rådets direktiv 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television, EUT L 332, s. 27). Eftersom de senare ändringarna emellertid ska införlivas med verkan först från den (se artikel 3 i direktiv 2007/65), saknar de betydelse i förevarande fall.

( 7 ) Nedan kallad Unescokonventionen, vars lydelse återfinns i bilaga 1a till rådets beslut 2006/515/EG av den 18 maj 2006 om ingående av konventionen om skydd för och främjande av mångfalden av kulturyttringar (EUT L 201, s. 15).

( 8 ) Bulgarien, Danmark, Tyskland, Estland, Irland, Grekland, Spanien, Frankrike, Italien, Cypern, Lettland, Litauen, Luxemburg, Ungern, Malta, Österrike, Polen, Portugal, Rumänien, Slovenien, Slovakien, Finland, Sverige och Förenade kungariket (se förteckning över konventionsstaterna, som finns på Unescos webbplats http://portal.unesco.org/la/convention.asp?KO=31038&language=E&order=alpha#1, senast besökt den 8 juli 2008).

( 9 ) Första skälet i Unescokonventionen.

( 10 ) Andra skälet i Unescokonventionen.

( 11 ) Femte skälet i Unescokonventionen.

( 12 ) Fjortonde skälet i Unescokonventionen.

( 13 ) Ley 25/1994, de 12 de juilio, por la que se incorpora al Ordenamiento Jurídico Español la Directiva 89/552/CEE, sobre la coordinación de Disposiciones Legales, Reglamentarias y Administrativas de los Estados Miembros relativas al ejercicio de actividades de Radiodifusión Televisiva (BOE nr 166 av den , s. 22342).

( 14 ) Ley 22/1999, de 7 de junio, de Modificación de la Ley 25/1994 por la que se incorpora al Ordenamiento Jurídico Español la Directiva 89/552/CEE, sobre la coordinación de disposiciones legales, reglamentarias y administrativas de los Estados miembros, relativas al ejercicio de actividades de radiodifusión televisiva (BOE nr 136 av den , s. 21765).

( 15 ) Ley 15/2001, de 9 de julio, de fomento y promoción de la cinematografía y el sector audiovisual (BOE nr 164 av den , s. 24904).

( 16 ) Real Decreto 1652/2004, de 9 de julio, por el que se aprueba el Reglamento que regula la inversión obligatoria para la financiación anticipada de largometrajes y cortometrajes cinematográficos y películas para televisión, europeos y españoles (BOE nr 174 av den 20 juli 2004, s. 26264).

( 17 ) Administración General del Estado.

( 18 ) Se trettonde skälet i direktiv 89/552 och dom av den 9 februari 1995 i mål C-412/93, Leclerc-Siplec (REG 1995, s. I-179), punkterna 29 och 44, och dom av den i de förenade målen C-34/95 till C-36/95, De Agostini och TV-Shop (REG 1997, s. I-3843), punkt 3.

( 19 ) Såsom framgår av trettonde skälet i direktiv 89/552 påverkas till exempel inte medlemsstaternas och respektive myndigheters ansvar i fråga om organisationen och finansiering och programinnehåll. På samma sätt klargörs i skäl 44 i ändringsdirektiv 97/36 att medlemsstaterna exempelvis kan tillämpa sin konkurrenslagstiftning på programföretagen.

( 20 ) Se sista meningen i skäl 44 i direktiv 97/36. Se, för ett liknande resonemang, domen i målet De Agostini och TV-Shop (ovan fotnot 18), i synnerhet punkterna 50 och 51, och dom av den 28 oktober 1999 i mål C-6/98, ARD (REG 1999, s. I-7599) i synnerhet punkterna 49 och 50, där domstolen jämför strängare nationella bestämmelser i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 89/552 med bestämmelserna om den fria rörligheten för tjänster. Se även dom av den i mål C-500/06, Corporación Dermoestética (REG 2008, s. I-5785, punkt 31).

( 21 ) Uppgiften om programföretagens programbudget i artikel 5 i direktiv 89/552 gäller inte heller finansiering av produktion av europeiska verk, utan enbart sändning av dessa i TV.

( 22 ) Trettonde skälet i direktiv 89/552.

( 23 ) Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Leclerc-Siplec (ovan fotnot 18), punkterna 40, 41 och 47, beträffande förhållandet mellan artikel 3.1 och artikel 19 i direktiv 89/552.

( 24 ) Se, för ett liknande resonemang, för framtida fall, den nya artikeln 3i.1 som införts i direktivet ”Television utan gränser” jämförd med skäl 48 i direktiv 2007/65.

( 25 ) Protokollet om systemet för radio och TV i allmänhetens tjänst infördes i EG-fördraget genom Amsterdamfördraget som undertecknades den 2 oktober 1997 och är publicerat i EGT C 340, 1997, s. 109.

( 26 ) Skäl 45 i direktiv 97/36.

( 27 ) För framtida fall bekräftas detta också uttryckligen genom den nya artikeln 3i.1 som införts i direktivet ”Television utan gränser” jämförd med skäl 48 i direktiv 2007/65 där – i samband med audiovisuella medietjänster på begäran – ekonomiska bidrag från tjänsteleverantörerna uttryckligen framställs som medel för att främja produktionen av europeiska verk.

( 28 ) Nittonde och tjugoandra skälen i direktiv 89/552.

( 29 ) Se även tjugotredje skälet i direktiv 89/552, enligt vilket stödåtgärder för utveckling av europeisk produktion uttryckligen kan tillämpas i den utsträckning de överensstämmer med gemenskapsrätten.

( 30 ) Dom av den 11 juli 1985 i de förenade målen 60/84 och 61/84, Cinéthèque m.fl. (REG 1985, s. 2605; svensk specialutgåva, s. 295), punkt 23.

( 31 ) Se, för ett liknande resonemang, skäl 45 i direktiv 97/36 och, för framtida fall, den nya artikeln 3i.1 som införts i direktivet ”Television utan gränser” jämförd med skäl 48 i direktiv 2007/65.

( 32 ) Att huvudsyftet med direktivet ”Television utan gränser” är att säkerställa frihet för TV-sändningar framgår bland annat av domarna i målet Leclerc-Siplec (ovan fotnot 18), punkt 28, i målet De Agostini och TV-Shop (ovan fotnot 18), punkt 3, och i målet ARD (ovan fotnot 20), punkt 28.

( 33 ) Domen i målet Leclerc-Siplec (ovan fotnot 18), punkt 44.

( 34 ) Se, för ett liknande resonemang, även om sammanhanget där var ett annat, dom av den 17 februari 2005 i mål C-134/03, Viacom Outdoor (REG 2005, s. I-1167), punkt 38, och av den i mål C-20/03, Burmanjer m.fl. (REG 2005, s. I-4133), punkt 31, sista meningen.

( 35 ) Se ovan punkt 35 i detta förslag till avgörande.

( 36 ) Dom av den 20 oktober 2005 i mål C-334/03, kommissionen mot Portugal (REG 2005, s. I-8911), punkt 24, och av den i mål C-300/04, Eman och Sevinger (REG 2006, s. I-8055), punkt 57.

( 37 ) Dom av den 11 juli 2006 i mål C-13/05, Chacón Navas (REG 2006, s. I-6467), punkt 56, och av den i mål C-81/05, Cordero Alonso (REG 2006, s. I-7569), punkterna 35 och 41.

( 38 ) Se nittonde och tjugoandra skälen i direktiv 89/552 och rubriken till kapitel 3 i detta: ”Främjande av distribution och produktion av TV-program”.

( 39 ) Dom av den 10 januari 2006 i mål C-344/04, IATA och ELFAA (REG 2006, s. I-403), punkt 95, domen i målet Eman och Sevinger (ovan fotnot 36), punkt 57, och dom av den i mål C-227/04 P, Lindorfer mot rådet (REG 2007, s. I-6767), punkt 63.

( 40 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av 13 april 2000 i mål C-292/97, Karlsson m.fl. (REG 2000, s. I-2737), punkterna 35 och 49, av den i mål C-77/02, Steinicke (REG 2003, s. I-9027), punkt 61, och av den i mål C-144/04, Mangold (REG 2005, s. I-9981), punkt 63, där domstolen medgav att medlemsstaterna har ett utrymme för skönsmässig bedömning i samband med prövning av förbud mot diskriminering för att uppnå vissa syften i jordbrukspolitiken och i socialpolitiken. Domstolen tillerkände likaså medlemsstaterna ett utrymme för skönsmässig bedömning med avseende på de grundläggande friheterna på områden som inte har harmoniserats; se, beträffande hälsoskydd, dom av den i mål C-429/02, Bacardi France (REG 2004, s. I-6613), punkt 33, och beträffande kulturpolitik, dom av den i mål C-250/06, United Pan-Europe Communications Belgium m.fl. (REG 2006, s. I-11135), punkt 44.

( 41 ) Artikel 5 i direktiv 89/552; se även nittonde och tjogofjärde skälen i direktiv 89/552 och skäl 31 i direktiv 97/36.

( 42 ) Dom av den 23 februari 2006 i mål C-253/03, CLT-UFA (REG 2006, s. I-1831), punkterna 35 och 36, och av den i mål C-54/07, Feryn (REG 2008, s. I-5187), punkt 19.

( 43 ) Med detta avses enligt den spanska lagstiftningen filmer som är mindre än sju är gamla (se artikel 5.1 andra stycket i lag nr 25/1994 i ändrad lydelse).

( 44 ) Se ovan punkt 57 i detta förslag till avgörande.

( 45 ) Se ovan punkterna 58–61 i detta förslag till avgörande.

( 46 ) Se, beträffande medlemsstaternas skyldighet att iaktta proportionalitetsprincipen när de utövar sina befogenheter, domen i målet Karlsson m.fl. (ovan fotnot 40), punkterna 45 och 58, dom av den 10 mars 2005 i de förenade målen C-96/03 och C-97/03, Tempelman och van Schaijk (REG 2005, s. I-1895), punkt 46, och av den i mål C-184/05, Twoh International (REG 2007, s. I-7897), punkt 25.

( 47 ) Se rättspraxis som anges i fotnot 40 ovan.

( 48 ) Se dom av den 12 juli 2001 i mål C-189/01, Jippes m.fl. (REG 2001, s. I-5689), punkt 81, och domen i målet Tempelman och van Schaijk (ovan fotnot 46), punkt 47.

( 49 ) Se ovan punkt 62 i detta förslag till avgörande.

( 50 ) Den andra frågan avser visserligen bara ”verk med spanska som originalspråk” (”obras en lengua original española”). Av artikel 5.1 andra stycket i lag nr 25/1994 i dess lydelse enligt lag nr 15/2001 framgår dock att den omtvistade spanska lagstiftningen inte är begränsad till att avse ett enda språk, utan den gäller ”produktioner vars originalspråk är något av de officiella språken i Spanien” (”producciones cuya lengua original sea cualquiera de las oficiales en España”). Såsom den spanska regeringen klargjorde vid den muntliga förhandlingen vid domstolen avser denna formulering också regionala officiella språk i Spanien som katalanska, galiciska och baskiska.

( 51 ) Se särskilt punkterna 35–54 i detta förslag till avgörande.

( 52 ) Se i detta avseende den sista meningen i skäl 44 i direktiv 97/36 och den rättspraxis som nämns i fotnot 20 i detta förslag till avgörande.

( 53 ) Dom av den 26 november 2002 i mål C-100/01, Oteiza Olazabal (REG 2002, s. I-10981), punkt 25, av den i mål C-289/02, AMOK (REG 2003, s. I-15059), punkt 25, av den i mål C-222/04, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl. (REG 2006, s. I-289), punkt 99, och av den i mål C-40/05, Lyyski (REG 2007, s. I-99), punkt 33.

( 54 ) Detta konstaterande har ifrågasatts av FAPAE och till en del också av EGEDA i förfarandet vid domstolen, i synnerhet med hänvisning till olika gränsöverskridande samproduktioner. Beträffande detta bör påpekas att det i mål om förhandsavgörande inte ankommer på EG-domstolen, utan på den nationella domstolen, att fastställa de faktiska omständigheter som gett upphov till tvisten och att bedöma vilka konsekvenserna blir härav för det avgörande som den har att fatta; se dom av den 29 april 1982 i mål 17/81, Pabst & Richarz (REG 1982, s. 1331), punkt 12, och av den i mål C-291/05, Eind (REG 2007, s. I-10719), punkt 18, och av den i mål C-49/07, MOTOE (REG 2008, s. I-4863), punkt 30.

( 55 ) Det kan förhålla sig annorlunda när en roll ska besättas om rollfiguren talar med utländsk brytning.

( 56 ) Fast rättspraxis; se, vad gäller den fria rörligheten för arbetstagare, dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkterna 92, 103 och 104, av den i mål C-190/98, Graf (REG 2000, s. I-493), punkterna 21–23, och av den i mål C-464/02, kommissionen mot Danmark (REG 2005, s. I-7929), punkt 45; vad gäller etableringsfriheten, dom av den i mål C-55/94, Gebhard (REG 1995, s. I-4165), punkt 37, och av den i mål C-442/02, CaixaBank France (REG 2004, s. I-8961), punkt 11; vad gäller den fria rörligheten för tjänster, dom av den i mål C-76/90, Säger (REG 1991, s. I-4221), punkt 12, och av den i mål C-490/04, kommissionen mot Tyskland (REG 2007, s. I-6095), punkt 63; vad gäller den fria rörligheten för kapital, domarna ”Golden Shares” av den i mål C-367/98, kommissionen mot Portugal (REG 2002, s. I-4731), punkt 44, och i mål C-483/99, kommissionen mot Frankrike (REG 2002, s. I-4781), punkt 40, dom av den i de förenade målen C-463/04 och C-464/04, Federconsumatori m.fl. (REG 2007, s. I-10419), punkt 19, och mitt förslag till avgörande av den i mål C-265/04, Bouanich (REG 2006, s. I-923), punkt 31.

( 57 ) Se exempelvis dom av den 13 december 2005 i mål C-411/03, SEVIC Systems (REG 2005, s. I-10805), punkt 23, av den i mål C-170/05, Denkavit International och Denkavit France (REG 2006, s. I-11949), punkterna 29 och 30, och av den i mål C-231/05, Oy AA (REG 2007, s. I-6373), punkt 39, i vilka ”skillnaden i behandling” anses vara en begränsning av en grundläggande frihet. På samma sätt talas det i domen av den i mål C-318/05, kommissionen mot Tyskland (REG 2007, s. I-6957), punkt 117, om särbehandling som kan ”göra det svårare” för de berörda att utnyttja sina rättigheter, vilket överensstämmer med den vanliga definitionen av en begränsning.

( 58 ) Vad gäller rättfärdigande av indirekt diskriminering, se domen i målet Karlsson m.fl. (ovan fotnot 40), punkterna 44 och 45, och dom av den 12 december 2006 i mål C-446/04, Test Claimants in the FII Group Litigation (REG 2006, s. I-11753), punkt 46.

( 59 ) Dom av den 4 maj 1993 i mål C-17/92, Distribuidores Cinematográficos (REG 1993, s. I-2239; svensk specialutgåva, s. I-181), punkt 10. Såsom generaladvokaten Van Gerven förklarade i punkt 9 i förslaget till avgörande av den i målet är den väsentliga aspekten när det gäller användning av en film att utlåningsrättigheterna överlåts för en viss marknad och att rätten att visa filmen för allmänheten överlåts för denna marknad för en viss tid. Denna (gränsöverskridande) transport av ett fysiskt filmmedium är bara en logisk följd av proceduren, varför man inte kan tala om varor i den mening som avses i E(E)G-fördraget.

( 60 ) Innehav av andelar i ett bolag omfattas bara av tillämpningsområdet för etableringsfriheten, om delägaren i fråga ”därigenom har ett betydande inflytande över bolagets beslut och kan bestämma över bolagets verksamhet”; se dom av den 13 april 2000 i mål C-251/98, Baars (REG 2000, s. I-2787), punkt 22, av den i mål C-208/00, Überseering (REG 2002, s. I-9919), punkt 77, domen i målet Oy AA (ovan fotnot 57), punkt 20, och dom av den i mål C-298/05, Columbus Container Services (REG 2007, s. I-10451), punkt 30.

( 61 ) Under den muntliga förhandlingen vid domstolen påpekades att det också finns samproduktioner vars slutprodukt kommer ut på flera originalspråk. Om påståendet visar sig vara korrekt – vilket kommer an på den hänskjutande domstolen att pröva – kan den begränsande verkan som den spanska bestämmelsen om förfinansiering har på etableringsfriheten eventuellt dämpas.

( 62 ) Om ett innehav av andelar i ett bolag ger delägaren i fråga avgörande inflytande över bolagets beslut omfattas detta inte av tillämpningsområdet för den fria rörligheten för kapital, utan för tillämpningsområdet för etableringsfriheten; se i detta avseende rättspraxis som anges i fotnot 60 ovan.

( 63 ) Såsom nämnts ovan påpekades det vid den muntliga förhandlingen att det också finns samproduktioner vars slutprodukt kommer ut på flera originalspråk. Om påståendet visar sig vara korrekt – vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva – kan den begränsande verkan som den spanska lagstiftningen om förfinansiering har på den fria rörligheten för kapital eventuellt dämpas.

( 64 ) Punkt 79 i detta förslag till avgörande.

( 65 ) Domen i målet Bosman (ovan fotnot 56), punkt 104, domen i målet kommissionen mot Portugal (ovan fotnot 56), punkt 49, dom av den 5 december 2006 i de förenade målen C-92/04 och C-202/04, Cipolla m.fl. (REG 2006, s. I-11421), punkt 61, av den i mål C-438/05, International Transport Workers’ Federation och Finnish Seamen’s Union (domen i målet ”Viking Line”) (REG 2007, s. I-10779), punkt 75, och av den i mål C-341/05, Laval un Partneri (REG 2007, s. I-11767), punkt 101.

( 66 ) Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Bacardi France (ovan fotnot 40), punkt 33, och dom av den 6 mars 2007 i de förenade målen C-338/04, C-359/04 och C-360/04, Placanica (REG 2007, s. I-1891), punkt 48.

( 67 ) Tjugosjätte skälet i direktiv 89/552.

( 68 ) Skäl 44 i direktiv 97/36.

( 69 ) Trettonde och tjugoandra skälen i direktiv 89/552.

( 70 ) Fördraget om Europeiska unionen, vilket undertecknades i Maastricht den 7 februari 1992 och trädde i kraft den (EGT C 191, 1992, s. 1).

( 71 ) Avsnitt I.1 i Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén – En ny ramstrategi för flerspråkighet, den 22 november 2005, KOM(2005) 596 slutlig.

( 72 ) Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna tillkännagavs till att börja med högtidligt den 7 december 2000 i Nice (EGT C 364, 2000, s. 1) och därefter ännu en gång den i Strasbourg (EUT C 303, 2007, s. 1). Den har som sådan visserligen inte någon bindande rättsverkan som kan jämföras med primärrätten, men som rättskunskapskälla ger den upplysning om de gemenskapsrättsligt garanterade grundläggande rättigheterna. Se även dom av den i mål C-540/03, parlamentet mot rådet (”familjåterförening”, REG 2006, s. I-5769), punkt 38, och punkt 108 i mitt förslag till avgörande av den i detta mål samt dom av den i mål C-432/05, Unibet (REG 2007, s. I-2271), punkt 37.

( 73 ) Se särskilt första, andra och femte skälen och artiklarna 1a och 6.2 a i Unescokonventionen.

( 74 ) Fjortonde skälet i Unescokonventionen.

( 75 ) Meddelande från kommissionen av den 22 november 2005 (ovan fotnot 71), avsnitt I.1.

( 76 ) Rådets slutsatser av den 22 maj 2008 om flerspråkighet (EUT C 140, s. 14), bekräftelse nr 2.

( 77 ) Artiklarna 1h, 2 och 5 och artikel 6.1 och 6.2 a i Unescokonventionen.

( 78 ) Artikel 6.2 b i Unescokonventionen.

( 79 ) Artikel 20 i Unescokonventionen, särskilt första stycket punkt b.

( 80 ) Dom av den 14 september 2006 i mål C-386/04, Centro di Musicologia Walter Stauffer (REG 2006, s. I-8203), punkt 45. Se, för ett liknande resonemang, domen i målet United Pan-Europe Communications Belgium m.fl. (ovan fotnot 40), punkt 42. För ett annat resonemang, se domen i målet Distribuidores Cinematográficos (ovan fotnot 59), punkt 20, där domstolen avvisade ”kulturpolitik” som grund för rättfärdigande i den mening som avses i artikel 56.1 i EEG-fördraget (nu artikel 46.1 EG) utan att med ett ord nämna möjligheten till dess erkännande som tvingande hänsyn till allmänintresset.

( 81 ) Dom av den 26 februari 1991 i mål C-180/89, kommissionen mot Italien (REG 1991, s. I-709), punkt 20.

( 82 ) Dom av den 26 februari 1991 i mål C-154/89, kommissionen mot Frankrike (REG 1991, s. I-659; svensk specialutgåva, s. 43), punkt 17.

( 83 ) Domen i målet Cinéthèque m.fl. (ovan fotnot 30), punkt 23.

( 84 ) Domar av den 25 juli 1991 i mål C-288/89, Collectieve Antennevoorziening Gouda (REG 1991, s. I-4007; svensk specialutgåva, s. 331), punkt 23, och i mål C-353/89, kommissionen mot Nederländerna (REG 1991, s. I-4069; svensk specialutgåva, s. 353), punkt 30, dom av den i mål C-148/91, Veronica Omroep Organisatie (REG 1993, s. I-487; svensk specialutgåva, s. 17), punkterna 9 och 10, av den i mål C-23/93, TV10 (REG 1994, s. I-4795; svensk specialutgåva, s. 159), punkterna 18 och 19, och domen i målet United Pan-Europe Communications Belgium m.fl. (ovan fotnot 40), punkterna 41 och 42.

( 85 ) Domen i målet Collectieve Antennevoorziening Gouda (ovan fotnot 85), punkt 27, i målet kommissionen mot Nederländerna (ovan fotnot 85), punkt 45, och i målet ARD (ovan fotnot 20), punkt 50.

( 86 ) Dom av den 28 november 1989 i mål C-379/87, Groener (REG 1989, s. 3967; svensk specialutgåva, s. 259), punkt 19. Se, för ett liknande resonemang, domen i målet United Pan-Europe Communications Belgium m.fl. (ovan fotnot 40), punkt 43.

( 87 ) Se ovan punkt 88 i detta förslag till avgörande.

( 88 ) Se även domen i målet United Pan-Europe Communications Belgium m.fl. (ovan fotnot 40), punkt 43.

( 89 ) Domen i målet Distribuidores Cinematográficos (ovan fotnot 59), punkt 20.

( 90 ) Generaladvokaten Van Gervens förslag till avgörande i målet Distribuidores Cinematográficos (ovan fotnot 59), punkt 28.

( 91 ) Se ovan punkterna 97 och 98 i detta förslag till avgörande.

( 92 ) Till dessa extrema fall räknar jag brottsliga handlingar som begås under konstens täckmantel.

( 93 ) Enligt kommissionens förslag.

( 94 ) Enligt generaladvokaten Van Gerven i hans förslag till avgörande i målet Distribuidores Cinematográficos (ovan fotnot 59), punkt 28.

( 95 ) Se i detta avseende domen i målet United Pan-Europe Communications Belgium m.fl. (ovan fotnot 40), punkt 44, där det talas om att de nationella myndigheterna förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning.

( 96 ) Domar av den 22 mars 1977 i mål 74/76, Iannelli & Volpi (REG 1977, s. 557; svensk specialutgåva, s. 315), punkt 11, och i mål 78/76, Steinike & Weinlig (REG 1977, s. 595; svensk specialutgåva, s. 329), punkt 8. Se även dom av den i mål C-456/00, Frankrike mot kommissionen (REG 2002, s. I-11949), punkt 41, och av den i de förenade målen C-346/03 och C-529/03, Atzeni m.fl. (REG 2006, s. I-1875), punkt 84.

( 97 ) Se avsnitt 2.3 b punkt 1 i Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om vissa rättsliga aspekter på biofilm och annan audiovisuell produktion, KOM(2001) 534 slutlig (EGT C 43, 2002, s. 6), vilket benämns ”Meddelandet om film”. Tillämpningen av kriterierna för stöd i detta har sedermera förlängts två gånger, först genom avsnitt 2 punkt 9 i Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om uppföljningen av kommissionens meddelande om vissa rättsliga aspekter på biofilm och annan audiovisuell produktion av den26 september 2001, KOM(2004) 171 slutlig (EUT C 123, 2004, s. 1) och därefter genom Meddelande från kommissionen om förlängd tillämpning av meddelandet om uppföljningen av kommissionens meddelande om vissa rättsliga aspekter på biofilm och annan audiovisuell produktion av den (EGT C 134, 2007, s. 5). Enligt detta ska kriterierna som längst gälla till den .

( 98 ) Enligt artikel 5.1 andra stycket i lag nr 25/1994 i ändrad lydelse ska minst 5 procent av ett programföretags intäkter varje år avsättas till förfinansiering av europeisk långfilm för biografer och TV-film, och 60 procent måste i sin tur komma sådana filmer till godo vars originalspråk är något av de officiella språken i Spanien.

( 99 ) Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera att uppgifterna är korrekta.

( 100 ) Artikel 5.1 i lag nr 25/1994 i dess lydelse enligt lag nr 15/2001.

( 101 ) Såsom nämnts ovan har FAPAE och till en del också EGEDA ifrågasatt detta antagande i förfarandet vid EG-domstolen. Vad gäller detta bör det dock påminnas om att det i mål om förhandsavgörande inte ankommer på EG-domstolen, utan på den nationella domstolen att fastställa de faktiska omständigheter som gett upphov till tvisten och att bedöma vilka konsekvenserna blir härav för det avgörande som den har att fatta. Se i detta avseende rättspraxis som anges ovan i fotnot 54.

( 102 ) Dom av den 24 juli 2003 i mål C-280/00, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (”Altmark Trans”, REG 2003, s. I-7747), punkt 74, av den i mål C-237/04, Enirisorse (REG 2006, s. I-2843), punkt 38, av den i mål C-451/03, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (REG 2006, s. I-2941), punkt 55, och av den i de förenade målen C-182/03 och C-217/03, Belgien och Forum 187 mot kommissionen (REG 2006, s. I-5479), punkt 84; se, för ett liknande resonemang, dom av den i mål C-142/87, Belgien mot kommissionen (”Tubemeuse”, REG 1990, s. I-959; svensk specialutgåva, s. 369), punkt 25.

( 103 ) Dom av den 15 juni 2006 i de förenade målen C-393/04 och C-41/05, Air Liquide Industries Belgium (REG 2006, s. I-5293), punkt 28. Se, för ett liknande resonemang, om än med vissa nyanser i formuleringen, domen i målet Altmark Trans (ovan fotnot 102), punkt 75, dom av den i mål C-172/03, Heiser (REG 2005, s. I-1627), punkt 27, och domen i målet Enirisorse (ovan fotnot 102), punkt 39.

( 104 ) –Dom av den 16 maj 2002 i mål C-482/99, Frankrike mot kommissionen (”Stardust Marine”, REG 2002, s. I-4397), punkt 23, och av den i mål C-126/01, GEMO (REG 2003, s. I-13769), punkt 23. Se även domen i målet Steinike & Weinlig (ovan fotnot 96), punkt 21, och dom av den i de förenade målen 67/85, 68/85 och 70/85, van der Kooy mot kommissionen (REG 1988, s. 219; svensk specialutgåva, s. 305), punkt 35.

( 105 ) Domen i målet kommissionen mot Frankrike (ovan fotnot 104), punkt 24, i målet GEMO (ovan fotnot 104), punkt 24, dom av den 15 juli 2004 i mål C-345/02, Pearle m.fl. (REG 2004, s. I-7139), punkt 35, samt domen i målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen (ovan fotnot 102), punkt 127.

( 106 ) Domen i målet Pearle m.fl. (ovan fotnot 105), punkterna 35–39.

( 107 ) Domen i målet GEMO (ovan fotnot 104), punkterna 7 och 27.

( 108 ) Domen i målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen (ovan fotnot 102), punkt 87, och dom av den 7 september 2006 i mål C-526/04, Laboratoires Boiron (REG 2006, s. I-7529), punkterna 33–35. Se, för ett liknande resonemang, dom av den i mål C-387/92, Banco Exterior de España (REG 1994, s. I-877), punkt 14.

( 109 ) Se, för ett liknande resonemang, domen i målet GEMO (ovan fotnot 104), punkt 26.

( 110 ) Domen i målet Frankrike mot kommissionen (ovan fotnot 104), punkterna 36 och 37.

( 111 ) –Domen i målet Frankrike mot kommissionen (ovan fotnot 104), punkt 37, och i målet Pearle m.fl. (ovan fotnot 105), punkterna 36 och 41 i slutet.

( 112 ) Dom av den 17 mars 1993 i de förenade målen C-72/91 och C-73/91, Sloman Neptun (REG 1993, s. I-887; svensk specialutgåva, s. 47), punkt 21, av den i mål C-200/97, Ecotrade (REG 1998, s. I-7907), punkt 35, av den i mål C-295/97, Piaggio (REG 1999, s. I-3735), punkt 35, och domen i målet Pearle m.fl. (ovan fotnot 105), punkt 36.

( 113 ) Domen i målet Sloman Neptun (ovan fotnot 112), punkt 21, i målet Ecotrade (ovan fotnot 112), punkt 36, och av den 13 mars 2001 i mål C-379/98, PreussenElektra (REG 2001, s. I-2099), punkt 62.

( 114 ) Så förhöll det sig till exempel i fallet med ”asymmetrisk skattskyldighet”, vilket åberopades av UTECA (domen i målet Laboratoires Boiron (ovan fotnot 108), punkt 34) och i domen i målet Belgien och Forum 187 mot kommissionen (ovan fotnot 102), punkt 87.

( 115 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 januari 1978 i mål 82/77, van Tiggele (REG 1978, s. 25; svensk specialutgåva, s. 1), punkterna 24 och 25, domen i målet PreussenElektra (ovan fotnot 113), punkterna 60 och 61, och i målet Pearle m.fl. (ovan fotnot 104), punkt 36.

( 116 ) På samma sätt ansåg domstolen i målet PreussenElektra (ovan fotnot 113), punkt 55, att det saknade betydelse att det fanns både privata och offentliga företag bland de elproduktionsföretag som berördes av den tyska lagstiftningen.

( 117 ) Domen i målet Steinike & Weinlig (ovan fotnot 96), punkterna 1 och 22, och dom i de förenade målen van der Kooy mot kommissionen, punkterna 35–38, Frankrike mot kommissionen, punkterna 34, 37 och 38, och GEMO, punkterna 7 och 27 (ovan fotnot 104).

( 118 ) Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Pearle m.fl. (ovan fotnot 104), punkterna 36 och 41.

( 119 ) Domen i målet Frankrike mot kommissionen (ovan fotnot 104), punkterna 34 och 37.

( 120 ) Också i målet van der Kooy mot kommissionen (ovan fotnot 104), punkterna 37 och 38, var företaget Gasunies självbestämmanderätt ett viktigt inslag i prövningen av frågan huruvida det hade förekommit statligt stöd eller stöd som beviljats ur statliga medel.

( 121 ) Se i detta avseende min bedömning beträffande den andra tolkningsfrågan (punkterna 74–119 i detta förslag till avgörande).