36.

Under dessa förhållanden ansåg den hänskjutande domstolen att den huvudsakliga fråga som uppkommit i samband med klagandenas ansökningar om familjeåterförening i de aktuella målen rör förhållandet mellan de inreseförbud som utfärdats enligt återvändandedirektivet och skyddet för de grundläggande rättigheterna, särskilt rätten till skydd för familjeliv och barnets bästa, samt iakttagande av artikel 20 FEUF. Följande frågor har därför hänskjutits till domstolen för förhandsavgörande: ”1) Ska unionsrätten, särskilt artikel 20 FEUF, artiklarna 5 och 11 i [återvändandedirektivet], jämförda med artiklarna 7 och 24 i stadgan, tolkas så, att de under vissa omständigheter utgör hinder för en nationell praxis enligt vilken en ansökan om uppehållstillstånd, som en familjemedlem som är tredjelandsmedborgare ingett inom ramen för familjeåterförening med en unionsmedborgare – som inte har utnyttjat sin rätt till fri rörlighet och etableringsfrihet (nedan kallad statisk unionsmedborgare) – i den medlemsstat där den berörda unionsmedborgaren bor och är medborgare, inte prövas – oavsett om ansökan åtföljs av ett beslut om avlägsnande eller inte – enbart av det skälet att den berörda familjemedlem som är tredjelandsmedborgare är föremål för ett gällande europeiskt inreseförbud? a) Har det för bedömningen av sådana omständigheter betydelse att det mellan den familjemedlem som är tredjelandsmedborgare och den statiska unionsmedborgaren föreligger ett beroendeförhållande som sträcker sig längre än ett rent familjeband? Om så är fallet, vilka faktorer spelar in vid fastställandet av huruvida det råder ett sådant beroendeförhållande? Är det i detta avseende relevant att hänvisa till rättspraxis rörande respekten för familjelivet enligt artikel 8 i Europakonventionen och artikel 7 i stadgan? b) Vad specifikt gäller underåriga barn, innebär artikel 20 FEUF att det krävs mer än ett biologiskt band mellan den förälder som är tredjelandsmedborgare och det barn som är unionsmedborgare? Är det härvid viktigt att visa att personerna bor ihop, eller räcker det med känslomässiga och ekonomiska band, såsom bestämmelser om boende och umgänge samt betalning av underhåll? Är det i detta avseende relevant att hänvisa till EU-domstolens domar av den 10 juli 2014 i mål [Ogieriakhi, ( 29 ) Singh m.fl. ( 30 ) och O. m.fl. ( 31 ) Se även i detta avseende målet Chavez-Vilchez m.fl., som ännu inte har avgjorts av domstolen. ( 32 )]? c) Har det faktum att familjelivet inleddes vid en tidpunkt då tredjelandsmedborgaren redan var föremål för inreseförbud, och således var medveten om att han eller hon olagligen vistades i medlemsstaten, betydelse för bedömningen av sådana omständigheter? Kan detta faktum användas för att motverka missbruk av möjligheten att ansöka om uppehållstillstånd för familjeåterförening? d) Har det faktum att inget rättsmedel i den mening som avses i artikel 13.1 i [återvändandedirektivet] användes mot beslutet att utfärda ett inreseförbud, eller det faktum att överklagandet av detta beslut att utfärda ett inreseförbud avslogs, betydelse för bedömningen av sådana omständigheter? e) Är det faktum att inreseförbudet utfärdades med hänsyn till den allmänna ordningen eller på grund av olaglig vistelse en relevant faktor? Om så är fallet, ska det även undersökas huruvida den berörda tredjelandsmedborgaren utgör ett verkligt, aktuellt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse? Kan i analogi med detta artiklarna 27 och 28 i direktiv 2004/38, som införlivats med belgisk lagstiftning genom artiklarna 43 och 45 i Vreemdelingenwet, och EU-domstolens praxis beträffande allmän ordning tillämpas på familjemedlemmar till statiska unionsmedborgare? (Se målen Rendón Marín och CS, som ännu inte har avgjorts av domstolen.) ( 33 ) 2) Ska unionsrätten, särskilt artikel 5 i [återvändandedirektivet] och artiklarna 7 och 24 i stadgan tolkas så, att den utgör hinder för en nationell praxis enligt vilken ett gällande inreseförbud används som motivering till att inte pröva en senare ansökan om familjeåterförening med en statisk medborgare, som ingetts i en medlemsstat, utan att hänsyn tas till de argument om familjelivet och de berörda barnens bästa som anförts i sistnämnda ansökan om familjeåterförening? 3) Ska unionsrätten, särskilt artikel 5 i [återvändandedirektivet] och artiklarna 7 och 24 i stadgan tolkas så, att den utgör hinder för en nationell praxis enligt vilken det mot en tredjelandsmedborgare som redan är föremål för ett inreseförbud utfärdas ett beslut om avlägsnande utan att hänsyn tas till de argument om familjelivet och de berörda barnens bästa som anförts i en senare ansökan om familjeåterförening, det vill säga efter utfärdandet av inreseförbudet? 4) Innebär artikel 11.3 i [återvändandedirektivet] att en tredjelandsmedborgare i princip alltid måste inge en ansökan om upphävande och uppskov med verkställigheten av ett gällande och lagakraftvunnet inreseförbud utanför Europeiska unionen, eller finns det omständigheter under vilka vederbörande även kan inge en sådan ansökan i Europeiska unionen? a) Ska artikel 11.3 tredje och fjärde styckena i [återvändandedirektivet] förstås så, att villkoren i artikel 11.3 första stycket i samma direktiv måste vara uppfyllda i varje enskilt fall eller i samtliga kategorier av fall, det vill säga att medlemsstaterna endast får överväga att upphäva ett inreseförbud, eller besluta att det tills vidare inte ska gälla, om den berörda tredjelandsmedborgaren kan visa att han eller hon har lämnat en medlemsstats territorium i full överensstämmelse med ett beslut om återvändande? b) Utgör artiklarna 5 och 11 i [återvändandedirektivet] hinder för en tolkning som betraktar en ansökan om uppehållstillstånd för familjeåterförening med en statisk unionsmedborgare, som inte har utnyttjat sin rätt till fri rörlighet och sin etableringsfrihet, som en implicit (tillfällig) ansökan om upphävande eller uppskjutande av det gällande och lagakraftvunna inreseförbudet varvid, om det framgår att villkoren för vistelsen inte är uppfyllda, det gällande och lagakraftvunna inreseförbudet fortsatt ska gälla? c) Är det relevant att skyldigheten att inge en ansökan om upphävande och uppskov med verkställigheten i ursprungslandet eventuellt enbart medför en tillfällig separation mellan tredjelandsmedborgaren och den statiska unionsmedborgaren? Finns det omständigheter under vilka artiklarna 7 och 24 i stadgan trots det utgör hinder för en tillfällig separation? d) Är det relevant att skyldigheten att inge en ansökan om upphävande och uppskov med verkställigheten i ursprungslandet eventuellt enbart medför att unionsmedborgaren i förekommande fall är skyldig att lämna Europeiska unionen endast under en begränsad tid? Finns det omständigheter under vilka artikel 20 FEUF trots allt utgör hinder för att den statiska unionsmedborgaren är skyldig att lämna Europeiska unionen under en begränsad tid?”