22

Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia, Bulgarien) är emellertid osäker på hur bestämmelserna i direktiv 2014/42 ska tolkas och beslutade därför att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1. Utgör förverkande av olagligt förvärvad egendom en straffrättslig åtgärd i enlighet med [direktiv 2014/42] eller en civilrättslig åtgärd om: a) målet med förverkandet av egendomen enligt nationell lagstiftning är att det ska ha en allmänpreventiv funktion i fråga om möjligheterna att olagligen förvärva och förfoga över egendom, men utan att förverkandet förutsätter att ett brott eller någon annan överträdelse har begåtts eller att det finns ett direkt eller indirekt samband mellan överträdelsen och den förvärvade egendomen; b) det inte är någon specifik egendom som avses, utan istället i) all egendom som innehas av personen som är föremål för utredning, ii) tredje mans (fysiska och juridiska personer) äganderätt som förvärvats antingen mot betalning eller kostnadsfritt av den person som är föremål för utredning, och iii) äganderätt som innehas av avtalsparter till personen som är föremål för utredning och av tredje man; c) den enda förutsättningen för förverkande är införandet av en icke motbevisbar presumtion om att all egendom för vilken det inte går att fastställa något lagligt ursprung är olaglig (utan att innebörden av begreppen ’lagligt/olagligt ursprung’ har fastställts på förhand); d) den förvärvade egendomens laglighet omdefinieras retroaktivt för samtliga berörda personer (personen som är föremål för utredning, tredje män och deras tidigare avtalsparter) med verkan tio år bakåt i tiden för det fall att personen som är föremål för utredning inte kan bevisa ursprunget av den förvärvade egendomen, trots att det inte funnits någon rättslig skyldighet att lämna sådana bevis vid tidpunkten för förvärvet av den specifika äganderätten? 2) Ska minimikraven i artikel 8 i [direktiv 2014/42] avseende de rättigheter som säkerställs för ägare och tredje man tolkas så, att de inte utgör hinder för att förverkande är tillåtet enligt nationell lagstiftning och nationell rättspraxis utan att förutsättningarna i artikel 4, 5 och 6 i direktiv [2014/42] är uppfyllda när det straffrättsliga förfarandet mot den berörda personen har lagts ned på grund av avsaknaden av en straffbar gärning (vilket konstaterats av domstol) eller om den berörda personen har blivit frikänd på grund av avsaknaden av en straffbar gärning? 3) I synnerhet: ska artikel 8 i [direktiv 2014/42] tolkas så, att de skyddsåtgärder som enligt direktivet ska vidtas i fråga om de rättigheter som tillkommer en dömd person, vars egendom är föremål för förverkande, också är tillämpliga i ett sådant fall som det i det nationella målet, där ett förfarande genomförs parallellt med och oberoende av det straffrättsliga förfarandet? 4) Ska oskuldspresumtionen i artikel 48.1 i [stadgan], kravet på iakttagande av rätten till försvar i artikel 48.2 i [stadgan] och effektivitetsprincipen tolkas så, att de tillåter en nationell lagstiftning som den i det nationella målet, vilken: a) inför en presumtion om att egendom har kriminell karaktär om ursprunget inte kan fastställas eller bevisas (artikel 1.2 [i 2012 års lag om förverkande av egendom]), b) inför en presumtion om att egendom har förvärvats på ett olagligt sätt om det finns skälig misstanke (artikel 21.2 [i 2012 års lag om förverkande av egendom]), c) omkastar bevisbördan avseende egendomens ursprung och medlen för dess förvärv, inte bara för personen som är föremål för utredning utan också för tredje man, vilket innebär att denne inte måste bevisa ursprunget för sin egen egendom men för egendom från en tidigare rättighetsinnehavare även när det rör sig om förvärv som skett mot ersättning, d) inför ”förmögenhetsdiskrepans” som det enda och avgörande beviset för förekomsten av olagligt förvärvad egendom, e) omkastar bevisbördan för samtliga berörda personer och inte bara för den dömda personen, och detta även innan denna person har dömts och oberoende av den fällande domen, f) tillåter tillämpningen av en metod för den rättsliga och ekonomiska bedömningen samt analysen på grundval av vilken presumtionen för att den berörda egendomen och dess värde är av olaglig karaktär uppkommer, vilken är bindande för den domstol som meddelar beslutet utan att den domstolen har möjlighet att göra en fullständig prövning av innehållet och tillämpningen av metoden? 5) Ska artikel 5.1 i [direktiv 2014/42] tolkas så, att den tillåter att nationell lagstiftning ersätter kravet på att det ska finnas skälig misstanke (baserat på de omständigheter som framkommit och som prövats av domstolen) om att egendomen förvärvats genom brott med presumtionen att ökningen av tillgångarna har ett olagligt ursprung, vilken endast grundas på att ökningen är större än det värde som anges i nationell lagstiftning (till exempel 75000 euro under tio år)? 6. Ska rätten till egendom, såsom en allmän princip i unionsrätten, vilken stadgas i artikel 17 i [stadgan] tolkas så, att den tillåter en nationell lagstiftning som den i det aktuella målet, vilken: a) inför en icke motbevisbar presumtion angående innehållet och omfattningen av den olagligt förvärvade egendomen (artikel 63.2 [i 2012 års lag om förverkande av egendom]), b) inför en icke motbevisbar presumtion angående ogiltigheten av rättshandlingar avseende förvärv och förfogande (artikel 65 [i 2012 års lag om förverkande av egendom]), eller c) inskränker rättigheterna för tredje man som har självständiga rättigheter till egendomen som är föremål för förverkande eller har gjort gällande sådana rättigheter genom ett förfarande, i vilket de underrättats om ärendet enligt artikel 76.1 [i 2012 års lag om förverkande av egendom])? 7. Har bestämmelserna i artikel 6.2 och artikel 8.1–8.10 i [direktiv 2014/42] direkt effekt i den mån det däri föreskrivs skyddsåtgärder och skyddsklausuler för personer som berörs av förverkandet eller för tredje man i god tro?”