Förstainstansrättens beslut (första avdelningen) den 21 mars 2002. - Laboratoire Monique Rémy SAS mot Europeiska kommissionen. - Talan om ogiltigförklaring - Frister - Uppenbart att talan skall avvisas. - Mål T-218/01.



Rättsfallssamling 2002 s. II-02139



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Förfarande - Tidsfrister för väckande av talan - Utgången frist - Oförutsebara omständigheter eller force majeure - Begrepp - Gränser

(EG-stadgan för domstolen, artikel 42 andra stycket)

2. Kommissionen - Reglerna om god förvaltningssed i bilagan till kommissionens arbetsordning - Bestämmelse enligt vilken kommissionen i sina rättsakter skall ange att det finns möjlighet att väcka talan inför domstol och/eller att klaga inför ombudsmannen - Tvingande art

(Artiklarna 195 EG och 230 EG; kommissionens arbetsordning, bilaga, punkt 3, fjärde och femte styckena)

3. Förfarande - Frist för att väcka talan - Utgången frist - Ursäktligt misstag - Begrepp

Sammanfattning

1. Begreppen force majeure och oförutsebar händelse innefattar, förutom ett objektivt rekvisit hänförligt till för den berörde onormala och främmande omständigheter, ett subjektivt rekvisit avseende den berördes skyldighet att skydda sig mot följderna av den onormala händelsen genom att vidta lämpliga åtgärder, utan att för den skull göra överdrivna uppoffringar. Framför allt bör den berörde noggrant övervaka hur förfarandet fortskrider och framför allt visa skyndsamhet för att iaktta föreskrivna tidsfrister. På samma sätt är begreppen force majeure och oförutsebar händelse inte tillämpliga på en situation då en omsorgsfull och förnuftig person objektivt sett hade kunnat undvika att en talefrist löpte ut.

( se punkt 17 )

2. Det förhållandet att kommissionen inte i enlighet med artikel 230 EG eller artikel 195 EG anger möjligheten att väcka talan inför domstol eller att klaga inför ombudsmannen i en rättsakt utgör åsidosättande av skyldigheter som denna institution ålagt sig själv genom att anta reglerna om god förvaltningssed för Europeiska kommissionens anställda när det gäller deras förhållande till allmänheten i bilagan till kommissionens arbetsordning.

( se punkt 25 )

3. Begreppet ursäktligt misstag, som kan hänföras direkt till omsorgen att iaktta rättssäkerhetsprincipen och principen om berättigade förväntningar, kan endast avse undantagsfall i vilka främst den berörda institutionens beteende, antingen ensamt eller i en avgörande omfattning, har givit upphov till en oklarhet som kan ursäktas hos en enskild som handlar i god tro och visar prov på den skyndsamhet som kan förväntas av en normalt upplyst person. Detta kan visserligen eventuellt vara fallet när en talan väcks för sent på grund av att den berörda institutionen givit felaktig information av sådant slag att den kan ge upphov till en oklarhet som kan ursäktas hos en sådan enskild eller om den berörda institutionen åsidosatt vissa av sina interna regler, exempelvis regler om god förvaltningssed, och därigenom har givit upphov till en sådan oklarhet. Detta kan dock inte vara fallet när den enskilde inte kan hysa något tvivel om att den rättsakt som delgivits honom är av beslutskaraktär. I det senare fallet innebär inte avsaknad av information om möjligheten att föra talan att den enskilde på något sätt får en felaktig uppfattning.

( se punkt 30 )

Parter

I mål T-218/01,

Laboratoire Monique Rémy SAS, Grasse (Frankrike), företrätt av advokaten J.-F. Pupel,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av A. Bordes, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande,

angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2001) 1380 av den 2 juli 2001 om indragning av stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket, utvecklingssektionen, som tidigare beviljats sökanden,

fattar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (första avdelningen)

sammansatt av ordföranden B. Vesterdorf samt domarna N.J. Forwood och H. Legal,

justitiesekreterare: H. Jung,

följande

Beslut

Domskäl

Bakgrund och förfarande

1 Kommissionen drog genom sitt beslut K(2001) 1380 av den 2 juli 2001 (nedan kallat det ifrågasatta beslutet) in det stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ), utvecklingssektionen, som beviljades sökanden genom kommissionens beslut K(93) 3185 av den 10 november 1993, för ett pilotprojekt och demonstrationsprojekt avseende användningen av Medelhavsväxten svärdslilja inom lyxparfymindustrin och för smaksättning av livsmedel (Frankrike, Spanien, Grekland).

2 Det ifrågasatta beslutet, som kommissionen meddelade sökanden genom en skrivelse av den 2 juli 2001, mottogs av denne den 6 juli 2001.

3 Genom en ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 21 september 2001, har sökanden väckt förevarande talan om ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet.

4 Kommissionen har genom särskild handling, som inkom till förstainstansrättens kansli den 26 oktober 2001, gjort en invändning om rättegångshinder i enlighet med artikel 114 i förstainstansrättens rättegångsregler, med hänvisning dels till dröjsmålet med att väcka talan, dels till att artikel 44 i rättegångsreglerna åsidosatts.

5 Sökanden inkom med yttrande angående invändningen den 3 december 2001.

Parternas yrkanden

6 Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall

- ta upp talan till prövning,

- ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet,

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

7 Svaranden har yrkat att förstainstansrätten skall

- fastställa att talan uppenbart inte kan tas upp till prövning,

- förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

8 Enligt artikel 114.1 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten, om en part begär detta, meddela beslut i fråga om rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan. Enligt artikel 114.3 skall återstoden av förfarandet vara muntligt om inte förstainstansrätten bestämmer annat. Förstainstansrätten bedömer i förevarande fall att handlingarna i målet innehåller tillräcklig information för att den skall kunna fatta beslut och anledning saknas att inleda ett muntligt förfarande.

9 Enligt artikel 230 femte stycket EG skall talan om ogiltigförklaring väckas inom två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes eller delgavs klaganden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden, allt efter omständigheterna. Enligt artikel 102.2 i rättegångsreglerna skall denna tidsfrist dessutom förlängas med tio dagar med hänsyn till avstånd. Om fristen löper ut en lördag, söndag eller lagstadgad helgdag skall den förlängas till utgången av närmast följande arbetsdag, enligt artikel 101.2 i rättegångsreglerna.

10 I förevarande fall delgavs sökanden det ifrågasatta beslutet den 6 juli 2001.

11 Fristen för att väcka en ogiltighetstalan löpte enligt de bestämmelser för vilka redogjorts i punkt 9 ovan ut vid midnatt måndagen den 17 september 2001.

12 Förevarande talan väcktes den 21 september 2001 och har således väckts för sent.

13 Sökandebolaget har emellertid i första hand gjort gällande att eftersom det avsänt skrivelsen med ansökan i rekommenderad försändelse den 11 september 2001 hade det fog för att anta att ansökan skulle inkomma till förstainstansrättens kansli senast den 17 september 2001, med hänsyn till att leveranstiden för en rekommenderad försändelse är fyra dagar. Att den aktuella skrivelsen inkom först den 21 september 2001 bör betraktas som en oförutsebar händelse.

14 Förstainstansrätten konstaterar för det första, i motsats till sökandens uppfattning, att såsom framgår av poststämpeln på det kuvert som innehöll ansökan postades denna den 13 september 2001, vilket i bästa fall är endast fem dagar, inklusive lördag och söndag, före utgången av fristen för att väcka talan.

15 Förstainstansrätten noterar vidare att sökanden endast påstått att det franska postföretaget La Poste åtar sig att leverera inom fyra dagar, utan att lägga fram några bevis för detta eller ens ange om denna tidsfrist räknas i arbets- eller kalenderdagar. Denna avsaknad av bevis är i sig tillräcklig för att talan skall avvisas.

16 Även om det hade bevisats att La Poste erbjuder denna garanti, hade det ändå inte varit tillräckligt för att en oförutsebar händelse skulle kunna visas föreligga i förevarande fall. En sådan karakteriseras nämligen, liksom force majeure, särskilt av att den inte kan förutses (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 17 juli 1997 i mål C-97/95, Pascoal & Filhos, REG 1997, s. I-4209, punkt 63). Emellertid får inte det förhållandet att La Poste har lämnat en garanti till avsändaren att en försändelse skall levereras inom en viss tid i sig till följd att förseningar av denna leverans blir oförutsebara.

17 Vidare innefattar begreppen force majeure och oförutsebar händelse, förutom ett objektivt rekvisit hänförligt till för den berörde onormala och främmande omständigheter, ett subjektivt rekvisit avseende den berördes skyldighet att skydda sig mot följderna av den onormala händelsen genom att vidta lämpliga åtgärder, utan att för den skull göra överdrivna uppoffringar. Framför allt bör den berörde noggrant övervaka hur förfarandet framskrider och framför allt visa skyndsamhet för att iaktta föreskrivna tidsfrister (domstolens dom av den 15 december 1994 i mål C-195/91 P, Bayer mot kommissionen, REG 1994, s. I-5619, punkt 32). På samma sätt är begreppen force majeure och oförutsebar händelse inte tillämpliga på en situation då en omsorgsfull och förnuftig person objektivt sett hade kunnat undvika att en talefrist löpte ut (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 12 juli 1984 i mål 209/83, Ferriera Valsabbia mot kommissionen, REG 1984, s. 3089, punkt 22).

18 Förstainstansrätten konstaterar att sökanden, genom att avsända en försändelse med en ansökan högst fem dagar, inklusive lördag och söndag, före utgången av tidsfristen för att väcka talan trots att det inte kunde uteslutas att en försening kunde ske i förhållande till den leveransgaranti som La Poste påstås lämna och trots att det var uppenbart att en sådan försening riskerade att medföra att fristen löpte ut har sökanden inte uppvisat sådan skyndsamhet som normalt förväntas av en förnuftig sökande när det gäller att iaktta frister. Förutom en hänvisning till de händelser som inträffade den 11 september 2001 i Förenta staterna och till de störningar i trafiken som förevarit till följd av dessa har sökanden inte åberopat någon omständighet eller särskild händelse som skulle kunna utgöra en oförutsebar händelse eller force majeure och därmed trots sökandens påvisade saktfärdighet ursäkta förseningen med att lämna in ansökan. Denna hänvisning till nämnda händelser och störande omständigheter, som har gjorts på ett vagt och allmänt sätt, kan emellertid inte utgöra bevis för att en oförutsebar händelse eller force majeure föreligger i förevarande fall.

19 Omständigheterna i fallet är sålunda inte jämförbara med dem i de mål som låg till grund för domstolens dom av den 2 mars 1967 i de förenade målen 25/65 och 26/65, Simet och Feram mot Höga myndigheten (REG 1967, s. 39), vilket sökanden gör gällande. I dessa mål hade dels ansökningarna skickats i rekommenderade försändelser tio, och inte fem, dagar innan tidsfristen löpte ut, dels fastställde domstolen att en oförutsebar händelse förelåg eftersom den främsta anledningen till förseningen var det faktum att ansökningarna inte kom domstolen tillhanda förrän fyra dagar efter det att de hade anlänt till Luxemburg.

20 Det faktum att det på sidhuvudet på det brevpapper på vilket ansökan skrivits framgår att sökandens ombud hade en faxmaskin och en e-postadress gör sökandens eller dennes ombuds ansvar för att ansökan inlämnats för sent ännu mer uppenbar. Som framgår av artikel 43.6 i rättegångsreglerna kunde denne ha skickat en kopia av den signerade originalansökan med fax eller e-post till förstainstansrättens kansli. En sådan försändelse innebär nämligen att tidsfristerna iakttas under förutsättning att detta original med de bilagor och kopior som avses i artikel 43.1 inlämnas till förstainstansrättens kansli senast tio dagar senare.

21 Sökanden eller dennes ombud hade inte bara kunnat använda dessa sätt att kommunicera, vilka garanterar en näst intill omedelbar överföring av ansökan och ofta åtföljs av en mottagningsbekräftelse, och innebär att en tio dagar lång frist för att lämna in originalet till förstainstansrättens kansli börjar löpa, utan de kunde dessutom ha kontrollerat direkt hos kansliet om deras skrivelse kommit fram ordentligt. Denna senare åtgärd, vilken utgör grundläggande försiktighet, var särskilt nödvändig i förevarande fall med hänsyn till att sökandebolaget och dess ombud, på grund av den korta tiden mellan avsändandet av ansökan i rekommenderad försändelse med mottagningsbevis den 13 september 2001 och utgången av talefristen den 17 september 2001 vid midnatt, i vart fall inte kunde räkna med att mottagningsbeviset skulle återkomma innan tidsfristen löpt ut.

22 I andra hand hänvisar sökanden i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder till reglerna om god förvaltningssed för Europeiska kommissionens anställda när det gäller deras förhållande till allmänheten (nedan kallade reglerna om god förvaltningssed) i bilagan till kommissionens arbetsordning som antogs av denna den 29 november 2000 (EGT L 308, s. 26).

23 Enligt punkt 3 fjärde och femte styckena i reglerna om god förvaltningssed gäller följande:

"Om gemenskapens lagstiftning så föreskriver, skall det i ett beslut som delges klart anges att beslutet kan överklagas och hur detta skall göras (namn på och arbetsadress till den person eller avdelning dit överklagandet skall ges in och sista dag för överklagandet).

Om så är lämpligt bör det i beslutet också pekas på möjligheten att väcka talan inför domstol eller att klaga inför ombudsmannen i enlighet med artikel 230 eller 195 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen."

24 Sökanden har gjort gällande att kommissionen har åsidosatt dessa bestämmelser genom att inte i det ifrågasatta beslutet ange att det kan överklagas. Denna underlåtenhet innebar att sökanden inte insåg vikten av att skyndsamt vidta åtgärder och innebar att talan väcktes vid förstainstansrätten "under de sista dagarna då det var möjligt att väcka talan".

25 Förstainstansrätten konstaterar att det förhållandet att kommissionen inte angav möjligheten att väcka talan inför domstol eller att klaga inför ombudsmannen i det ifrågasatta beslutet i enlighet med artikel 230 EG eller artikel 195 EG utgör åsidosättande av skyldigheter som denna institution ålagt sig själv genom att anta reglerna om god förvaltningssed.

26 Likväl påpekar förstainstansrätten att detta åsidosättande saknar samband med förseningen med att inlämna ansökan, vilket sökanden har angivit i sitt yttrande om invändningen om rättegångshinder.

27 Sökanden kontaktade nämligen sitt ombud i slutet av augusti 2001. Denne juridiskt bevandrade person, som inte kunde undgå att vara insatt i talefristfrågor, har för övrigt medgivit att han kände till det datum då talefristen löpte ut i fallet eftersom han i sökandens yttrande angående invändningen om rättegångshinder skrivit att "sökandebolaget när det skickade en rekommenderad försändelse med mottagningsbevis ... den 11 september, kunde anta att denna skulle anlända till mottagaren senast den 17 september".

28 Det sena inlämnandet av ansökan skall alltså endast hänföras till brister som sökanden eller dennes ombud uppvisat i den skyndsamhet och försiktighet som krävs när det gäller talefrister.

29 Även om det åsidosättande av reglerna om god förvaltningssed vilket fastställts i punkt 25 ovan hade orsakat att ansökan lämnades in för sent skulle detta i vart fall inte ha inneburit att talan kan tas upp till prövning, med undantag från de bestämmelser i vilka talefrister fastställs.

30 I själva verket kunde det ovannämnda åsidosättandet inte förleda sökanden att göra ett ursäktligt misstag, som är sådant att gemenskapsdomstolarna finner att undantag kan göras från de bestämmelser som reglerar talefrister. Begreppet ursäktligt misstag, som kan hänföras direkt till omsorgen att iaktta rättssäkerhetsprincipen och principen om berättigade förväntningar, kan enligt fast rättspraxis endast avse undantagsfall i vilka främst den berörda institutionens beteende, antingen ensamt eller i en avgörande omfattning, ger upphov till en oklarhet som kan ursäktas hos en enskild som handlar i god tro och visar prov på den skyndsamhet som kan förväntas av en normalt upplyst person (se, särskilt, förstainstansrättens dom av den 29 maj 1991 i mål T-12/90, Bayer mot kommissionen, REG 1991, s. II-219, punkterna 28 och 29, vilken bekräftades i domstolens dom i det ovan i punkt 17 nämnda målet Bayer mot kommissionen, förstainstansrättens beslut av den 9 juli 1997 i mål T-63/96, Fichtner mot kommissionen, REGP 1997, s. I-A-189 och II-563, punkt 25, vilket bekräftades i domstolens beslut av den 25 juni 1998 i mål C-312/97 P, Fichtner mot kommissionen, REG 1998, s. I-4135, och förstainstansrättens beslut av den 3 februari 1998 i mål T-68/96, Polyvios mot kommissionen, REG 1998, s. II-153, punkt 43). Detta kan eventuellt vara fallet när en talan väcks för sent på grund av att den berörda institutionen givit felaktig information av sådant slag att den kan ge upphov till en oklarhet som kan ursäktas hos en enskild som handlar i god tro och som har de egenskaper som nämnts ovan eller om den berörda institutionen åsidosatt vissa av sina interna regler, exempelvis regler om god förvaltningssed, och därigenom har givit upphov till en sådan oklarhet. Detta kan dock inte vara fallet när, som i förevarande fall, den enskilde inte kan hysa något tvivel om att den rättsakt som delgivits honom är av beslutskaraktär. I det senare fallet innebär inte avsaknad av information om möjligheten att föra talan att den enskilde på något sätt får en felaktig uppfattning.

31 Det följer av det ovan anförda att talan skall avvisas eftersom det är uppenbart att den inte kan prövas i sak, utan att det blir nödvändigt att pröva huruvida ansökan uppfyller kraven i artikel 44 i rättegångsreglerna.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

32 Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Sökanden har tappat målet och skall därför ersätta rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder fattar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (första avdelningen)

följande beslut:

1) Talan avvisas eftersom det är uppenbart att den inte kan prövas i sak.

2) Sökanden skall bära sin egen rättegångskostnad och ersätta svarandens rättegångskostnader.