Domstolens dom den 15 oktober 2002. - Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LVM) (C-238/99 P), DSM NV och DSM Kunststoffen BV (C-244/99 P), Montedison SpA (C-245/99 P), Elf Atochem SA (C-247/99 P), Degussa AG (C-250/99 P), Enichem SpA (C-251/99 P), Wacker-Chemie GmbH och Hoechst AG (C-252/99 P) och Imperial Chemical Industries plc (ICI) (C-254/99 P) mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Konkurrens - Polyvinylklorid (PVC) - Artikel 85.1 i EG-fördraget (nu artikel 81.1 EG) - Ogiltigförklaring av ett beslut av kommissionen - Nytt beslut - Åtgärder som föregick det första beslutet - Rättskraft - Principen om non bis in idem - Preskription - Rimlig tidsfrist - Motivering - Tillgång till handlingarna i ärendet - Rättvis rättegång - Sekretess - Självangivelse - Privatliv - Böter. - Förenade målen C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P till C-252/99 P och C-254/99 P.



Rättsfallssamling 2002 s. I-08375



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Förstainstansrätten - Organisation - Avdelningarnas sammansättning - En domares förhinder - Bestående eller tillfälligt- Saknar betydelse

(EG-stadgan för domstolen, artikel 15; förstainstansrättens rättegångsregler, artiklarna 10.1 och 32.1)

2. Förfarande - Rättskraft - Dom av domstolen efter överklagande som slutligt avgör målet - Räckvidd

(EG-fördraget, artikel 176 (nu artikel 233 EG); EG-stadgan för domstolen, artikel 54 första stycket)

3. Konkurrens - Administrativt förfarande - Beslut av kommissionen varigenom en överträdelse fastslås som fattas efter ogiltigförklaring av ett första beslut på grund av ett fel i förfarandet - Principen om non bis in idem - Åsidosättande - Föreligger inte

4. Talan om ogiltigförklaring - Dom om ogiltigförklaring - Räckvidd - Beaktande av såväl domskälen som domslutet - Antagande av en ny rättsakt på grundval av tidigare giltiga förberedande åtgärder - Tillåtlighet

5. Gemenskapsrätt - Principer - Rätten till försvar - Tillämpningsområde - Konkurrens - Administrativt förfarande - Principens omfattning efter ogiltigförklaring av ett första beslut av kommissionen - Förhör med företag - Samråd med rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor - Förhörsombud

(Rådets förordning nr 17, artiklarna 10.3 och 19.1; kommissionens förordning nr 99/63, artiklarna 1 och 4)

6. Talan om ogiltigförklaring - Dom om ogiltigförklaring - Rättsverkningar - Ogiltigförklaring av ett beslut av kommissionen varigenom en överträdelse av konkurrensreglerna fastslås - Verkningar för de mottagare av beslutet som inte väckt talan - Föreligger inte

(EG-fördraget, artiklarna 85 och 189 (nu artiklarna 81 EG och 249 EG) samt artikel 173 (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse))

7. Konkurrens - Administrativt förfarande - Preskriptionstider i fråga om förfaranden - Löper inte - Beslut av kommissionen som är föremål för ett förfarande vid EG-domstolen - Räckvidd

(Rådets förordning nr 2988/74, artiklarna 2 och 3)

8. Gemenskapsrätt - Principer - Iakttagande av en rimlig tidsfrist - Tillämpningsområde - Konkurrens - Administrativt förfarande - Domstolsförfarande - Bedömningskriterier

(Rådets förordning nr 17)

9. Överklagande - Grunder - Åsidosättande av skyldigheten att iaktta en rimlig tidsfrist i administrativa förfaranden på konkurrensområdet - Bedömning som omfattas av förstainstansrättens behörighet - Bedömning som skall göras i det konkreta fallet - Domstolens prövning - Gränser

(Artikel 225 EG; EG-stadgan för domstolen, artikel 51 första stycket)

10. Konkurrens - Administrativt förfarande - Kommissionens undersökningsbefogenheter - Undersökningar som genomförs med stöd av fullmakt - Frivilligt samarbete från företagets sida - Följder vad beträffar möjligheten att göra gällande att det förekommit ett oskäligt myndighetsingripande

(Rådets förordning nr 17, artikel 14.2)

11. Gemenskapsrätt - Principer - Rätten till försvar - Iakttagande inom ramen för administrativa förfaranden - Konkurrens - Beslut om att begära upplysningar som riktas till ett företag - Åsidosättande av rätten att inte behöva vittna mot sig själv - Bedömning som förstainstansrätten skall göra i det konkreta fallet - Domstolens prövning - Gränser

(Rådets förordning nr 17, artiklarna 11.2 och 5)

12. Konkurrens - Administrativt förfarande - Kommissionens undersökningsbefogenheter - Användning av upplysningar som inhämtats under en undersökning i ett annat förfarande - Gränser

(Rådets förordning nr 17, artiklarna 14.2, 14.3 och 20.1)

13. Konkurrens - Administrativt förfarande - Tillgång till handlingarna i ärendet - Syfte - Iakttagande av rätten till försvar - Åsidosättande - Följder

(Rådets förordning nr 17, artikel 19.1; kommissionens förordning nr 99/63, artiklarna 3 och 7-9)

14. Överklagande - Grunder - Åsidosättande av rätten till försvar till följd av en vägran att lämna ut handlingar till ett företag i ett administrativt förfarande enligt konkurrensreglerna - Grund som förutsätter en bedömning av de faktiska omständigheterna som enbart ankommer på förstainstansrätten och som inte är underställd domstolens kontroll, med undantag för då bevisningen missuppfattats

(Artikel 225 EG; EG-stadgan för domstolen, artikel 51)

15. Förfarande - Åtgärder för processledning - Muntligt förfarande - Anmodan att parterna gemensamt skall lägga fram sina gemensamma grunder - Tillåtlighet

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 64.2)

16. Förfarande - Åberopande av nya grunder under rättegången - Grund som föranleds av omständigheter som har framkommit först under rättegången - Omständigheter som har framkommit till följd av en åtgärd för processledning varigenom tillgång har getts till kommissionens handlingar - Tillåtlighet

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 48.2 första stycket)

17. Förfarande - Replik - Formkrav - Kortfattad framställning av grunderna för talan - Hänvisning till argument som framförts under det muntliga förfarandet i samband med grunder som angetts i ansökan - Upptagande till sakprövning

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artiklarna 44.1 c och 48.2)

18. Överklagande - Grunder - Grund som avser att förstainstansrätten inte tagit ställning till en grund - Åberopandets former

(Domstolens rättegångsregler, artikel 112.1 första stycket c)

19. Institutionernas rättsakter - Motivering - Skyldighet - Omfattning - Beslut om tillämpning av konkurrensreglerna - Beslut om sanktionsåtgärder som fattas efter ogiltigförklaring av ett tidigare beslut avseende samma sak

(EG-fördraget, artiklarna 85.1 och 190 (nu artiklarna 81.1 EG och 253 EG) samt artikel 89 (nu artikel 85 EG i ändrad lydelse))

20. Konkurrens - Böter - Beslut att ålägga böter - Motiveringsskyldighet - Omfattning - Redovisning av de uppgifter som legat till grund för kommissionens bedömning av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet

(EG-fördraget, artikel 190 (nu artikel 253 EG); rådets förordning nr 17, artikel 15.2 andra stycket)

21. Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Skadlig inverkan på konkurrensen - Bedömningskriterier - Konkurrensbegränsande syfte - Tillräcklig fastställelse

(EG-fördraget, artikel 85.1 (nu artikel 81.1 EG))

22. Överklagande - Domstolens behörighet - Skälighetsbedömning som ändrar den bedömning som förstainstansrätten har gjort av det bötesbelopp som ålagts företag som överträtt fördragets konkurrensregler - Omfattas inte - Ändring av denna bedömning på grund av att icke-diskrimineringsprincipen har åsidosatts - Tillåtlighet

(EG-fördraget, artikel 85.1 (nu artikel 81.1 EG))

23. Talan om ogiltigförklaring - Gemenskapsdomstolarnas behörighet - Talan som väcks avseende sanktionsåtgärder som ålagts företag som överträtt fördragets konkurrensregler - Full prövningsrätt - Dom om ogiltigförklaring utan att denna rätt utövas - Verkan

(EG-fördraget, artikel 172 (nu artikel 229 EG); rådets förordning nr 17, artikel 17)

Sammanfattning

1. Vid tillämpningen av reglerna i artikel 15 i domstolens stadga, artiklarna 10.1 och 32.1 i förstainstansrättens rättegångsregler om förstainstansrättens sammansättning är det inte avgörande huruvida en domares förhinder är bestående eller tillfälligt. Om ett tillfälligt förhinder motiverar en ändring i sammansättningen för att domarna skall förbli ett ojämnt antal, gäller detta i ännu högre grad vid ett bestående förhinder, exempelvis till följd av att en ledamots mandattid har löpt ut.

( se punkterna 35-38 )

2. När domstolen själv slutligt avgör ett mål, med tillämpning av artikel 54 i domstolens stadga, genom att bifalla talan på en eller flera av de grunder som sökanden har anfört, innebär detta inte automatiskt (ipso jure) att samtliga bevis- och rättsfrågor som sökanden åberopat har prövats.

Rättskraften hos ett rättsligt avgörande, vilket i sig avgränsar de skyldigheter som enligt artikel 176 i fördraget (nu artikel 233 EG) åligger den institution vars rättsakt har förklarats ogiltig, omfattar endast de sak- och rättsfrågor som faktiskt eller med nödvändighet har avgjorts genom avgörandet i fråga.

( se punkterna 44, 47 och 48 )

3. Principen om non bis in idem utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip som dessutom fastställs i artikel 4.1 i protokoll nr 7 till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. Denna princip innebär på konkurrensområdet ett förbud mot att ett företag på nytt hålls ansvarigt eller att ett förfarande enligt konkurrensreglerna på nytt inleds mot företaget avseende ett konkurrensbegränsande beteende som företaget redan har bötfällts för eller som företaget har frikänts från ansvar för genom ett tidigare beslut som inte längre kan överklagas.

För att denna princip skall tillämpas krävs följaktligen att det har fastslagits att överträdelsen faktiskt har begåtts eller att lagenligheten av bedömningen härav har kontrollerats.

Principen om non bis in idem utgör således enbart hinder för att överträdelsen på nytt prövas i sak, vilket skulle medföra att en ny sanktionsåtgärd vidtas utöver den som redan vidtagits, för det fall företaget på nytt hålls ansvarigt, eller att en första sanktionsåtgärd vidtas för det fall företaget inte hölls ansvarigt i det första beslutet men hålls ansvarigt i det andra beslutet.

Principen utgör däremot inte i sig hinder för att på nytt inleda ett förfarande enligt konkurrensreglerna som avser samma konkurrensbegränsande beteende, när ett första beslut har ogiltigförklarats på formella grunder, utan att de påtalade omständigheterna har prövats i sak. Ogiltigförklaringen utgör således inte ett "frikännande" i den mening som detta begrepp har i straffrättsliga sammanhang. I ett sådant fall läggs inte de sanktionsåtgärder som vidtas genom det nya beslutet till de sanktionsåtgärder som vidtogs genom det ogiltigförklarade beslutet, utan de ersätter dessa.

( se punkterna 59-62 )

4. Eftersom ogiltigförklarandet av en gemenskapsrättsakt inte nödvändigtvis påverkar giltigheten av de förberedande åtgärder som föregick rättsakten, kan förfarandet i syfte att ersätta den ogiltigförklarade rättsakten i princip återupptas på exakt det stadium där rättsstridigheten uppstod.

( se punkt 73 )

5. Det utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip att rätten till försvar skall iakttas i varje förfarande som kan leda till sanktionsåtgärder, särskilt böter eller viten. Denna princip skall iakttas även i förfaranden av administrativ karaktär.

I enlighet med den principen föreskrivs i artikel 19.1 i förordning nr 17 och artikel 4 i förordning nr 99/63 att kommissionen i sitt slutliga beslut endast får ta upp sådana anmärkningar mot företag och företagssammanslutningar beträffande vilka de har haft tillfälle att yttra sig.

Iakttagandet av rätten till försvar fordrar följaktligen att berörda företag och företagssammanslutningar ges tillfälle att yttra sig angående de anmärkningar kommissionen avser att rikta mot dem i sitt slutliga beslut om konstaterande av en överträdelse av konkurrensreglerna.

När kommissionen, efter det att ett beslut varigenom företag ålagts sanktionsåtgärder för att ha överträtt artikel 85.1 i fördraget (nu artikel 81.1 EG) har ogiltigförklarats på grund av ett fel i förfarandet som enbart gällde det sätt på vilket beslutet slutligt hade antagits av kommissionsledamöternas kollegium, fattar ett nytt beslut med ett innehåll som i huvudsak är identiskt med det tidigare beslutet och som är grundat på samma anmärkningar, är kommissionen inte skyldig att hålla något nytt förhör med de berörda företagen. Kommissionen är därför inte heller skyldig att hålla något nytt samråd med rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor eller att låta förhörsombudet vidta nya åtgärder.

( se punkterna 85-87, 114, 118, 122 och 126 )

6. Ett beslut som antagits på konkurrensområdet och som avser flera företag skall, trots att det är utformat och offentliggjort som ett enda beslut, betecknas som en rad enskilda beslut, i vilka det, i förhållande till vart och ett av de företag till vilka det är riktat, fastställs den eller de överträdelser dessa företag anses ha gjort sig skyldiga till och, i förekommande fall, de böter som de åläggs. Ett sådant beslut kan endast ogiltigförklaras med avseende på de företag till vilka det är riktat och vars talan har bifallits vid gemenskapsdomstolarna, och det är fortfarande bindande i alla delar för de mottagare som inte väckt talan om ogiltigförklaring.

( se punkterna 99 och 100 )

7. Artikel 3 i förordning nr 2988/74 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt transport- och konkurrensreglerna skyddar kommissionen mot preskriptionens verkningar i de fall den måste avvakta gemenskapsdomstolens avgörande i förfaranden som kommissionen inte har kontroll över, innan det står klart huruvida den angripna rättsakten är rättsstridig eller ej. Artikel 3 avser således de fall där institutionens passivitet inte är en följd av att det inte har gjorts några ansträngningar.

Sådana fall föreligger både när talan väcks mot sådana åtgärder som avbryter preskriptionstiden som anges i artikel 2 i förordning nr 2988/74, mot vilka talan kan väckas, och när talan väcks mot ett beslut att påföra böter eller viten.

Under dessa förhållanden omfattar såväl lydelsen i artikel 3 som artikelns syfte både talan som väcks mot de åtgärder som avses i artikel 2, mot vilka talan kan väckas, och talan som väcks mot kommissionens slutliga beslut.

Följaktligen medför en talan som väcks mot det slutliga beslut varigenom sanktionsåtgärder vidtas att preskriptionstiden i fråga om förfaranden enligt konkurrensreglerna tillfälligt upphävs till dess gemenskapsdomstolen slutgiltigt tagit ställning till talan.

( se punkterna 144-147 )

8. På konkurrensområdet föreligger en skyldighet att iaktta den allmänna principen om en rimlig tidsfrist både i de administrativa förfaranden som inleds med stöd av förordning nr 17, och som kan leda till de sanktionsåtgärder som föreskrivs i nämnda förordning, och i det rättsliga förfarandet om talan väcks mot kommissionens beslut. Vid prövningen av huruvida denna princip har iakttagits under det administrativa förfarandet är det tillåtet att dela upp förfarandet i två perioder i följd. Den första perioden omfattar de åtgärder som kommissionen vidtar som innebär anklagelser om att en överträdelse skett och som får väsentliga följder för de misstänkta företagens situation. Den andra perioden omfattar perioden från meddelandet om anmärkningar fram till antagandet av det slutliga beslutet.

Frågan huruvida tidsfristen är rimlig skall bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt ärende och i synnerhet med hänsyn till tvistens betydelse för den berörde, ärendets komplexitet samt sökandens och de behöriga myndigheternas uppträdande.

Uppräkningen av dessa kriterier är emellertid inte uttömmande. Vid bedömningen av huruvida tidsfristen är rimlig krävs inte en systematisk bedömning av omständigheterna i ärendet med beaktande av samtliga kriterier, när tidsåtgången för förfarandet framstår som motiverad med beaktande av enbart ett kriterium. Syftet med dessa kriterier är att fastställa huruvida ärendets handläggningstid är motiverad eller ej. Ärendets komplexitet eller sökandens obstruerande uppträdande kan således anses motivera en tidsåtgång som vid första anblicken förefaller alltför stor. Omvänt kan tidsåtgången anses överskrida en rimlig tidsfrist även med beaktande av enbart ett kriterium, särskilt när tidsåtgången beror på de behöriga myndigheternas uppträdande. I vissa fall kan tidsåtgången för en del av förfarandet omgående anses som rimlig, när det framgår att den motsvarar den genomsnittliga handläggningstiden för ärenden av det aktuella slaget.

( se punkterna 179, 181-183, 187, 188, 207 och 210 )

9. Bedömningen av huruvida en tidsåtgång i ett administrativt förfarande är rimlig kan inte ske med hänvisning till en bestämd maximigräns som fastställts på ett abstrakt sätt, utan bedömningen måste ske med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall.

En första allmän bedömning har till syfte att fastställa huruvida perioden i fråga vid första anblicken förefaller alltför lång med hänsyn till det förfarande som inletts. Om så är fallet skall det konkret undersökas huruvida dröjsmål förekommit som inte är motiverade av särskilda omständigheter i målet.

I ett administrativt förfarande på konkurrensområdet är förstainstansrätten ensam behörig att fastställa och bedöma de relevanta faktiska omständigheterna, utom i det fall då dessa omständigheter har missuppfattats. Därefter skall förstainstansrätten, med förbehåll för domstolens prövningsrätt, göra en rättslig bedömning av dessa med beaktande av principen om iakttagande av en rimlig tidsfrist.

( se punkterna 192-194 )

10. Det framgår av artikel 14.2 i förordning nr 17 att undersökningar som genomförs enbart med stöd av fullmakt förutsätter att företagen samarbetar frivilligt, till skillnad från undersökningar som genomförs med stöd av beslut enligt artikel 14.3 i förordningen. Om ett företag faktiskt har samarbetat under en undersökning som genomförts med stöd av fullmakt, saknar invändningen om ett oskäligt myndighetsingripande i den privata verksamhetssfären fog, såvida inte invändningen stöds av uppgifter som kan visa att kommissionens åtgärder gått utöver det samarbete företaget gått med på.

( se punkterna 252-254 )

11. För att rätten att inte behöva vittna mot sig själv skall anses ha åsidosatts krävs dels att det utövats tvång mot den som misstänks för att ha begått en överträdelse för att erhålla vissa upplysningar från denne, dels att den rättighet som avses faktiskt har åsidosatts.

När det gäller skrivelser med begäran om upplysningar som skickas i enlighet med artikel 11.2 i förordning nr 17, har företagen inte någon skyldighet att besvara dessa.

När det gäller beslut om att begära upplysningar, vilka fattas med stöd av artikel 11.5 i förordning nr 17, krävs det vid bedömningen av huruvida rätten att inte behöva vittna mot sig själv har åsidosatts att det görs en bedömning i sak av både innehållet i begäran och innehållet i de svar som lämnats. Denna bedömning utgör inte en rättsfråga som är underställd domstolens kontroll, med undantag för då bevisningen missuppfattats.

( se punkterna 275-285 )

12. Det följer av artiklarna 20.1, 14.2 och 14.3 i förordning nr 17 att de upplysningar som inhämtats under undersökningarna inte får användas för andra ändamål än dem som anges i undersökningsfullmakten eller i beslutet om undersökning.

Detta krav syftar till att skydda såväl sekretessen, vilken uttryckligen omnämns i artikel 20 i förordning nr 17, som företagens rätt till försvar. Dessa rättigheter hör inte bara till gemenskapsrättens grundläggande principer utan föreskrivs även i artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, och gemenskapsdomstolarna skall beakta hur Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter har tolkat denna bestämmelse.

Dessa rättigheter skulle allvarligt kränkas om kommissionen kunde åberopa bevis mot företagen som inhämtats under en undersökning trots att de inte har något samband med föremålet för och syftet med undersökningen.

Det är emellertid inte förbjudet för kommissionen att inleda en undersökning i syfte att kontrollera eller komplettera uppgifter som den händelsevis fått kännedom om under en tidigare undersökning, om det av dessa uppgifter framgår att det förekommit beteenden som strider mot konkurrensreglerna i fördraget.

Företagen fråntas nämligen inte skyddet enligt artikel 20 i förordning nr 17 när kommissionen på nytt begär in en handling. Vad gäller skyddet för företagens rättigheter befinner sig företagen således i samma situation som om kommissionen ännu inte hade tillgång till handlingen, eftersom det är förbjudet för kommissionen att direkt använda en handling som den erhållit i ett tidigare förfarande som bevis i ett senare förfarande. Den omständigheten att kommissionen erhållit handlingar för första gången i ett bestämt ärende medför inte en absolut garanti för att dessa handlingar inte lagenligt kan begäras in i ett annat ärende och användas som bevis.

( se punkterna 274, 298-301, 305 och 306 )

13. Tillgången till handlingarna i konkurrensärenden har bland annat till syfte att göra det möjligt för mottagarna av ett meddelande om anmärkningar att få kännedom om den bevisning som återfinns i kommissionens akt så att de, på grundval av denna bevisning, kan uttala sig om kommissionens slutsatser i meddelandet om anmärkningar. Rätten till insyn i kommissionens akt syftar således till att garantera att rätten till försvar kan utövas på ett ändamålsenligt sätt, en rättighet som inte bara hör till gemenskapsrättens grundläggande principer utan även föreskrivs i artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna.

Ett åsidosättande av rätten till insyn i kommissionens akt under det förfarande som leder fram till ett beslut kan i princip utgöra grund för ogiltigförklaring av detta beslut då beslutet innebär att det berörda företagets rätt till försvar har åsidosatts.

I så fall kan åsidosättandet inte ställas till rätta genom att det berörda företaget senare, i en rättegång rörande ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet, får ta del av handlingarna i fråga. Om företaget får ta del av handlingarna i detta skede, är det berörda företaget inte skyldigt att bevisa att kommissionens beslut hade fått ett annat innehåll om företaget hade haft tillgång till de handlingar som inte lämnades ut, utan företaget är endast skyldigt att bevisa att det kunde ha använt nämnda handlingar för sitt försvar.

( se punkterna 315-318 )

14. Förstainstansrättens bedömning av frågan huruvida handlingar som under det administrativa förfarandet inte lämnats ut till ett företag som beskyllts för att ha överträtt fördragets konkurrensregler hade kunnat användas av företaget till dess försvar utgör en bevisfråga. Denna bedömning utgör således inte, med undantag för då förstainstansrätten missuppfattat bevisningen, en rättsfråga som är underställd domstolens kontroll.

( se punkterna 330 och 331 )

15. Enligt artikel 64.2 i förstainstansrättens rättegångsregler har processledningen bland annat till syfte att säkerställa att det muntliga förfarandet förlöper väl.

Med iakttagande av den kontradiktoriska principen och rätten till försvar, vilka likaledes föreskrivs i artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, kan förstainstansrätten således anmoda parterna att gemensamt lägga fram sina gemensamma grunder för att undvika att identiska resonemang upprepas. Det står dock varje part fritt att komplettera med egna argument.

( se punkterna 348 och 349 )

16. Enligt artikel 48.2 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler får nya grunder inte åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet.

Denna bestämmelse hindrar inte på något sätt att rättsliga eller faktiska omständigheter kunde upptäckas till följd av en processledande åtgärd i ett förfarande med ett flertal sökande varigenom samtliga sökande fick ta del av kommissionens handlingar, inbegripet dem som inte hade åberopat någon grund om att deras rätt till tillgång till handlingarna i fråga hade åsidosatts.

Varje ny grund som föranleds av sådana omständigheter är tillåten enligt bestämmelsen. Under de omständigheter som avses i föregående punkt är det således inte uteslutet att en sökande som ny grund kan åberopa att dess rätt till tillgång till handlingar har åsidosatts.

( se punkterna 369-371 )

17. Det uppställs inte något krav på att de argument som framförts tidigare under ett muntligt förfarande i samband med grunder som angetts i ansökan måste upprepas på nytt i sin helhet eller ens kortfattat i en replik för att förstainstansrätten skall pröva dessa argument. Från och med det muntliga förfarandet hör dessa argument nämligen till omständigheterna i målet och har kommit till domstolens kännedom. Den domstol vid vilken målet är anhängigt skall således pröva argumenten, eftersom de är relevanta och hänför sig till grunder som redan har åberopats och därför inte utgör en ny grund i den mening som avses i artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler.

( se punkt 385 )

18. När en klagande inom ramen för ett överklagande hävdar att förstainstansrätten inte har tagit ställning till en grund, kan klaganden inte - vad beträffar frågan huruvida grunden för överklagandet kan prövas - klandras för att den inte har angett något avsnitt eller någon del av den överklagade domen som invändningen särskilt avser, eftersom det per definition görs gällande att förstainstansrätten inte har tagit ställning till grunden. Av samma skäl kan det inte göras gällande mot en klagande att denne endast upprepar eller återger den grund som framfördes i första instans.

( se punkt 423 )

19. Enbart en hänvisning till Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen utgör en tillräcklig motivering av kommissionens beslut att, efter det att ett tidigare beslut har ogiltigförklarats på grund av ett fel i förfarandet som enbart gällde det sätt på vilket beslutet slutligt hade antagits av kommissionsledamöternas kollegium, fatta ett nytt beslut varigenom företag som överträtt artikel 85.1 i fördraget (nu artikel 81.1 EG) åläggs sanktionsåtgärder. Vid fullgörandet av den uppgift som kommissionen har, enligt artikel 89 i fördraget (nu artikel 85 EG i ändrad lydelse), har kommissionen nämligen befogenhet att efter eget skön inleda förfaranden, inom ramen för kommissionens allmänna politik på konkurrensområdet.

( se punkterna 447-449 )

20. Vid tillämpningen av artikel 85.1 i fördraget (nu artikel 81.1 EG) skall omfattningen av den motiveringsskyldighet som åligger kommissionen enligt artikel 190 i fördraget (nu artikel 253 EG) vad gäller metoden för att beräkna det bötesbelopp som påförts fastställas med beaktande av bestämmelserna i artikel 15.2 andra stycket i förordning nr 17, där det föreskrivs att "hänsyn [skall] tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått".

Det väsentliga formkrav som motiveringsskyldigheten utgör är uppfyllt om kommissionen i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet.

Detta krav innebär inte att kommissionen i beslutet skall redovisa de sifferuppgifter som använts vid beräkningen av böterna. Det skall under alla omständigheter understrykas att kommissionen självfallet inte skulle kunna avsäga sig sin befogenhet att göra skönsmässiga bedömningar genom att uteslutande och rutinmässigt hänvisa till matematiska formler.

När det gäller ett beslut varigenom flera företag åläggs böter skall omfattningen av motiveringsskyldigheten i synnerhet bedömas mot bakgrund av att bedömningen av hur allvarliga överträdelserna är skall göras med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom i synnerhet de särskilda omständigheterna i målet, dess kontext och böternas avskräckande verkan, utan att det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut skall tas i beaktande.

( se punkterna 462-465 )

21. För att artikel 85.1 i fördraget (nu artikel 81.1 EG) skall vara tillämplig, är det tillräckligt att ett avtal har till syfte att begränsa, hindra eller snedvrida konkurrensen, oberoende av avtalets faktiska verkningar.

När det gäller avtal som uppstår under möten mellan konkurrerande företag gäller följaktligen att det föreligger en överträdelse av denna bestämmelse när dessa möten har ett sådant syfte och således är avsedda att på ett konstlat sätt reglera marknaden. Ett företag kan hållas ansvarigt för överträdelsen när företaget har deltagit i dessa möten med kännedom om deras syfte, även om företaget därefter inte har vidtagit någon av de åtgärder som man kommit överens om under dessa möten.

Den omständigheten att företaget mer eller mindre regelbundet har deltagit i mötena samt att de åtgärder som man kommit överens om har genomförts mer eller mindre fullständigt har inte någon betydelse för att ansvar föreligger, utan för omfattningen av detta ansvar och således bötesnivån.

( se punkterna 508-510 )

22. Det ankommer inte på domstolen, när den prövar rättsfrågor i ett mål om överklagande, att göra en skälighetsbedömning som ändrar den bedömning som förstainstansrätten med stöd av sin fulla prövningsrätt har gjort av det bötesbelopp som ett företag har ålagts på grund av att det har överträtt gemenskapsrätten. När förstainstansrätten med stöd av denna prövningsrätt fastställer de böter som skall åläggas företag som har deltagit i en överenskommelse eller ett samordnat förfarande som strider mot artikel 85.1 i fördraget (nu artikel 81.1 EG), får den emellertid inte göra åtskillnad mellan dessa olika företag.

( se punkterna 614 och 617 )

23. Artikel 172 i fördraget (nu artikel 229 EG) och artikel 17 i förordning nr 17 jämförda med artikel 87.2 d i fördraget (nu artikel 83.2 d EG i ändrad lydelse), vilka ger gemenskapsdomstolarna full prövningsrätt vad gäller rättsakter från kommissionen varigenom böter åläggs på konkurrensområdet, avser endast omfattningen av gemenskapsdomstolens prövning av de beslut som kommissionen antar på konkurrensområdet. Utöver en prövning av lagenligheten, vilken enbart gör det möjligt att ogilla talan om ogiltigförklaring eller att ogiltigförklara den omtvistade rättsakten, innebär gemenskapsdomstolens fulla prövningsrätt att gemenskapsdomstolen har befogenhet att ändra den omtvistade rättsakten, även om den inte ogiltigförklaras, med beaktande av samtliga faktiska omständigheter för att exempelvis ändra det bötesbelopp som påförts.

Enbart den omständigheten att talan väcks medför emellertid inte att befogenheten att vidta sanktionsåtgärder slutgiltigt överförs på gemenskapsdomstolarna. Kommissionen fråntas slutgiltigt sin befogenhet när domstolarna faktiskt har utövat den fulla prövningsrätten. Om gemenskapsdomstolarna däremot har begränsat sig till att ogiltigförklara ett beslut på grund av en rättsstridighet, utan att själva ta ställning i sak till överträdelsen och sanktionsåtgärden, kan den institution som antagit den ogiltigförklarade rättsakten återuppta förfarandet på det stadium där rättsstridigheten uppstod och på nytt utöva sin befogenhet att vidta sanktionsåtgärder.

( se punkterna 692 och 693 )

Parter

I de förenade målen C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P och C-254/99 P,

Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LVM), Bryssel (Belgien), företrätt av I.G.F. Cath, advocaat, med delgivningsadress i Luxemburg (C-238/99 P),

DSM NV och DSM Kunststoffen BV, Heerlen (Nederländerna), företrädda av I.G.F. Cath, med delgivningsadress i Luxemburg (C-244/99 P),

Montedison SpA, Milano (Italien), företrätt av G. Celona och P.A.M. Ferrari, avvocati, med delgivningsadress i Luxemburg (C-245/99 P),

Elf Atochem SA, Paris (Frankrike), företrätt av X. de Roux, avocat, med delgivningsadress i Luxemburg (C-247/99 P),

Degussa AG, tidigare Degussa-Hüls AG, dessförinnan Hüls AG, Marl (Tyskland), företrätt av F. Montag, Rechtsanwalt, med delgivningsadress i Luxemburg (C-250/99 P),

Enichem SpA, Milano, företrätt av M. Siragusa och F.M. Moretti, avvocati, med delgivningsadress i Luxemburg (C-251/99 P),

Wacker-Chemie GmbH, München (Tyskland),

Hoechst AG, Frankfurt am Main (Tyskland),

företrädda av H. Hellmann, Rechtsanwalt, med delgivningsadress i Luxemburg (C-252/99 P),

Imperial Chemical Industries plc (ICI), London (Förenade kungariket), företrätt av D. Vaughan och D. Anderson, QC, K. Bacon, barrister, samt R.J. Coles och S. Turner, solicitors, med delgivningsadress i Luxemburg (C-254/99 P),

klagande,

angående överklagande av dom meddelad den 20 april 1999 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (tredje avdelningen i utökad sammansättning) i de förenade målen T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen (REG 1999, s. II-931), i vilket det förs talan om upphävande av denna dom,

i vilket den andra parten är:

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av J. Currall och W. Wils, båda i egenskap av ombud, biträdda av M.H. van der Woude, avocat (C-238/99 P och C-244/99 P), R.M. Morresi, avvocato (C-245/99 P och C-251/99 P), E. Morgan de Rivery, avocat (C-247/99 P), A. Böhlke, Rechtsanwalt (C-250/99 P och C-252/99 P), och D. Lloyd-Jones, QC (C-254/99 P), med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande i första instans,

meddelar

DOMSTOLEN

sammansatt av ordföranden G.C. Rodríguez Iglesias, avdelningsordföranden J.-P. Puissochet samt domarna C. Gulmann (referent), D.A.O. Edward, A. La Pergola, P. Jann, F. Macken, N. Colneric och S. von Bahr,

generaladvokat: J. Mischo,

justitiesekreterare: avdelningschefen D. Louterman-Hubeau och byrådirektören L. Hewlett,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att muntliga yttranden avgivits vid förhandlingen den 13 juni 2001 av: Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LVM), DSM NV och DSM Kunststoffen BV, företrädda av I.G.F. Cath (C-238/99 P och C-244/99 P), Montedison SpA, företrätt av G. Celona och P.A.M. Ferrari (C-245/99 P), Elf Atochem SA, företrätt av C.-H. Léger, avocat (C-247/99 P), Degussa AG, företrätt av F. Montag (C-250/99 P), Enichem SpA, företrätt av M. Siragusa och F.M. Moretti (C-251/99 P), Wacker-Chemie GmbH och Hoechst AG, företrädda av H. Hellmann och H.-J. Hellmann, Rechtsanwalt (C-252/99 P), Imperial Chemical Industries plc (ICI), företrätt av D. Vaughan, D. Anderson, R.J. Coles, S. Turner och S.C. Berwick, solicitor (C-254/99 P), och kommissionen, företrädd av J. Currall och W. Wils, biträdda av M.H. van der Woude (C-238/99 P och C-244/99 P), R.M. Morresi (C-245/99 P och C-251/99 P), E. Morgan de Rivery (C-247/99 P), A. Böhlke (C-250/99 P och C-252/99 P) och D. Lloyd-Jones (C-254/99 P),

och efter att den 25 oktober 2001 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Limburgse Vinyl Maatschappij NV (nedan kallat LVM), DSM NV och DSM Kunststoffen BV, Montedison SpA (nedan kallat Montedison), Elf Atochem SA (nedan kallat Elf Atochem), Degussa AG (nedan kallat Degussa), tidigare Degussa-Hüls AG och dessförinnan Hüls AG (nedan kallat Hüls), Enichem SpA (nedan kallat Enichem), Wacker-Chemie GmbH (nedan kallat Wacker-Chemie), Hoechst AG (nedan kallat Hoechst) och Imperial Chemical Industries plc (nedan kallat ICI) har, genom ansökningar som inkom till domstolens kansli mellan den 24 juni och den 8 juli 1999, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen (REG 1999, s. II-931, nedan kallad den överklagade domen), genom vilken förstainstansrätten bland annat satte ned de böter som Elf Atochem och ICI hade ålagts genom kommissionens beslut 94/599/EG av den 27 juli 1994 om ett förfarande enligt artikel 85 i EG-fördraget (IV/31 865 - PVC) (EGT L 239, s. 14, nedan kallat det andra PVC-beslutet) och i övrigt ogillade företagens talan om ogiltigförklaring av detta beslut.

I - Bakgrund till tvisten

2 Efter att ha genomfört undersökningar av polypropylenbranschen den 13 och den 14 oktober 1983, i enlighet med artikel 14 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), inledde Europeiska gemenskapernas kommission en utredning angående polyvinylklorid (nedan kallat PVC). Kommissionen genomförde därefter olika undersökningar i de berörda företagens lokaler samt begärde vid ett flertal tillfällen in upplysningar av dessa företag.

3 Den 24 mars 1988 inledde kommissionen på eget initiativ i enlighet med artikel 3.1 i förordning nr 17 ett förfarande riktat mot 14 tillverkare av PVC. Den 5 april 1988 tillställde kommissionen vart och ett av de berörda företagen ett meddelande om anmärkningar i enlighet med artikel 2.1 i kommissionens förordning nr 99/63/EEG av den 25 juli 1963 om sådana förhör som avses i artikel 19.1 och 19.2 i förordning nr 17 (EGT 127, 1963, s. 2268; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 32). Samtliga företag som mottog meddelandet om anmärkningar inkom med yttranden under juni 1988. Med undantag av Shell International Chemical Company Ltd (nedan kallat Shell), som inte hade begärt att få yttra sig, hördes de andra företagen under september 1988.

4 Den 1 december 1988 avgav rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor (nedan kallad rådgivande kommittén) sitt yttrande angående kommissionens utkast till beslut.

5 När förfarandet avslutats antog kommissionen beslut 89/190/EEG av den 21 december 1988 om ett förfarande enligt artikel 85 i EEG-fördraget (IV/31.865, PVC) (EGT L 74, 1989, s. 1, nedan kallat det första PVC-beslutet). I detta beslut fastställde kommissionen sanktionsåtgärder för överträdelse av artikel 85.1 i EG-fördraget (nu artikel 81.1 EG) för följande PVC-tillverkare: Atochem SA, BASF AG (nedan kallat BASF), DSM NV, Enichem, Hoechst, Hüls, ICI, LVM, Montedison, Norsk Hydro A/S (nedan kallat Norsk Hydro), Société artésienne de vinyle SA (nedan kallat Société artésienne de vinyle), Shell, Solvay & Cie (nedan kallat Solvay) och Wacker-Chemie.

6 Samtliga företag, med undantag av Solvay, väckte talan om ogiltigförklaring av beslutet vid förstainstansrätten.

7 I beslut av den 19 juni 1990 i mål T-106/89, Norsk Hydro mot kommissionen (inte publicerat i rättsfallssamlingen), avvisade förstainstansrätten Norsk Hydros talan.

8 De övriga målen förenades vad gällde det muntliga förfarandet och domen.

9 Förstainstansrätten förklarade att det första PVC-beslutet var en nullitet i dom av den 27 februari 1992 i de förenade målen T-79/89, T-84/89-T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 och T-104/89, BASF m.fl. mot kommissionen (REG 1992, s. II-315, svensk specialutgåva, volym 12, s. II-1, nedan kallad förstainstansrättens dom av den 27 februari 1992).

10 Efter överklagande av kommissionen upphävde domstolen förstainstansrättens dom av den 27 februari 1992 och ogiltigförklarade det första PVC-beslutet genom dom av den 15 juni 1994 i mål C-137/92 P, kommissionen mot BASF m.fl. (REG 1994, s. I-2555, svensk specialutgåva, volym 15, s. I-201, nedan kallad domstolens dom av den 15 juni 1994).

11 Den 27 juli 1994 antog kommissionen det andra PVC-beslutet, vilket var riktat mot de tillverkare som berördes av det första PVC-beslutet, med undantag av Solvay och Norsk Hydro. Genom det nya beslutet ålades företagen samma bötesbelopp som de hade ålagts genom det första PVC-beslutet.

12 Det andra PVC-beslutet innehåller följande bestämmelser:

"Artikel 1

BASF AG, DSM NV, Elf Atochem SA, Enichem SpA, Hoechst AG, Hüls AG, Imperial Chemical Industries plc, Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Montedison SpA, Société artésienne de vinyle SA, Shell International Chemical Co. Ltd och Wacker-Chemie GmbH har under de perioder som anges i föreliggande beslut överträtt artikel 85 i fördraget genom att (tillsammans med Norsk Hydro [A/S] och Solvay & Cie) delta i ett avtal och/eller samordnat förfarande med början omkring augusti 1980, varvid de producenter som levererade PVC till den gemensamma marknaden deltog i regelbundna möten för att fastställa riktpriser och riktkvoter, planera samordnade initiativ i syfte att höja prisnivån samt övervaka genomförandet av denna otillåtna samverkan.

Artikel 2

De företag som anges i artikel 1 och som fortfarande är verksamma inom PVC-branschen, med undantag för Norsk Hydro [A/S] och Solvay & Cie, vilka redan uppmanats att upphöra med överträdelsen, skall omedelbart upphöra med ovannämnda överträdelser (om detta inte redan skett) och skall i framtiden avstå från varje avtal eller samordnat förfarande inom PVC-sektorn, som kan ha samma eller liknande syfte eller verkan, inbegripet utbyte av sådan information som normalt omfattas av skyddet för affärshemligheter, och varigenom deltagarna direkt eller indirekt informeras om andra producenters produktion, leveranser, lagernivåer, försäljningspriser, kostnader eller investeringsplaner, eller varigenom de kan övervaka att uttryckliga eller underförstådda avtal eller samordnade förfaranden avseende priser eller uppdelning av marknaden inom gemenskapen fullgörs. Allt allmänt informationsutbyte mellan producenterna inom PVC-branschen skall ske på sådant sätt att upplysningar som gör det möjligt att identifiera enskilda producenters beteende utesluts. Företagen skall i synnerhet avstå från andra former av informationsutbyte som kan inverka på konkurrensen och som inte omfattas av ett sådant system.

Artikel 3

De företag som anges i detta beslut åläggs, till följd av den i artikel 1 konstaterade överträdelsen, följande böter:

i) BASF AG: böter på 1 500 000 ecu.

ii) DSM NV: böter på 600 000 ecu.

iii) Elf Atochem SA: böter på 3 200 000 ecu.

iv) Enichem SpA: böter på 2 500 000 ecu.

v) Hoechst AG: böter på 1 500 000 ecu.

vi) Hüls AG: böter på 2 200 000 ecu.

vii) Imperial Chemical Industries plc: böter på 2 500 000 ecu.

viii) Limburgse Vinyl Maatschappij NV: böter på 750 000 ecu.

ix) Montedison SpA: böter på 1 750 000 ecu.

x) Société artésienne de vinyle SA: böter på 400 000 ecu.

xi) Shell International Chemical Company Ltd: böter på 850 000 ecu.

xii) Wacker-Chemie GmbH: böter på 1 500 000 ecu."

II - Talan vid förstainstansrätten och den överklagade domen

13 LVM, Elf Atochem, BASF, Shell, DSM NV och DSM Kunststoffen BV (nedan gemensamt kallade DSM), Wacker-Chemie, Hoechst, Société artésienne de vinyle, Montedison, ICI, Hüls och Enichem väckte talan vid förstainstansrätten genom ansökningar som inkom till förstainstansrätten kansli mellan den 5 och den 14 oktober 1994.

14 Samtliga företag yrkade att förstainstansrätten skulle ogiltigförklara det andra PVC-beslutet i sin helhet eller delvis, och i andra hand upphäva eller sätta ned böterna. Montedison yrkade dessutom att kommissionen skulle förpliktas att utge skadestånd.

15 Genom den överklagade domen beslutade förstainstansrätten att

- förena målen vad gällde domen,

- ogiltigförklara artikel 1 i det andra PVC-beslutet i den mån det där angavs att Société artésienne de vinyle deltog i den påtalade överträdelsen efter det första halvåret 1981,

- sätta ned de böter som Elf Atochem, Société artésienne de vinyle och ICI hade ålagts till 2 600 000 euro, 135 000 euro respektive 1 550 000 euro,

- ogilla talan i övrigt,

- fördela ansvaret för ersättning av rättegångskostnaderna i enlighet härmed.

III - De yrkanden som framställts i överklagandena

16 LVM och DSM har yrkat att domstolen skall

- upphäva den överklagade domen helt eller delvis och avsluta förfarandet eller, i andra hand, återförvisa målet till förstainstansrätten för ett återupptagande av förfarandet,

- ogiltigförklara det andra PVC-beslutet helt eller delvis,

- upphäva eller sätta ned de böter som klagandena ålagts,

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i förfarandet vid förstainstansrätten och vid domstolen.

17 Montedison har yrkat att domstolen skall

- upphäva den överklagade domen,

- ogiltigförklara det andra PVC-beslutet,

- återförvisa målet till förstainstansrätten,

- sätta ned böterna till ett obetydligt belopp,

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i förfarandet vid förstainstansrätten och vid domstolen.

18 Elf Atochem har yrkat att domstolen skall

- upphäva den överklagade domen och slutligt avgöra målet,

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

19 Degussa har yrkat att domstolen skall

- upphäva den överklagade domen till den del klagandens talan ogillades och klaganden förpliktades att ersätta rättegångskostnaderna,

- ogiltigförklara artiklarna 1, 2 och 3 i det andra PVC-beslutet till den del de avser klaganden,

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i förfarandet vid förstainstansrätten och vid domstolen.

20 Enichem har yrkat att domstolen skall

- upphäva de delar av den överklagade domen som klaganden bestrider och i konsekvens därmed ogiltigförklara det andra PVC-beslutet,

- i andra hand upphäva den överklagade domen i de delar som går klaganden emot och i konsekvens därmed upphäva eller sätta ned de böter som ålagts,

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i förfarandet vid förstainstansrätten och vid domstolen.

21 Wacker-Chemie och Hoechst har yrkat att domstolen skall

- upphäva punkterna 4 och 5 i domslutet i den överklagade domen till den del de avser klagandena,

- ogiltigförklara det andra PVC-beslutet till den del det avser klagandena,

- i andra hand sätta ned de böter som klagandena ålagts,

- i tredje hand återförvisa målet till förstainstansrätten för nytt avgörande,

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna eller, för det fall målet återförvisas till förstainstansrätten, överlämna frågan om rättegångskostnaderna till förstainstansrätten att avgöra.

22 ICI har yrkat att domstolen skall

- upphäva den överklagade domen till den del den rör klaganden,

- ogiltigförklara det andra PVC-beslutet till den del det rör klaganden eller, i annat fall, återförvisa målet till förstainstansrätten,

- upphäva de böter som klaganden ålagts och som förstainstansrätten satte ned till 1 550 000 euro, alternativt sätta ned beloppet ytterligare,

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i förfarandet vid förstainstansrätten och vid domstolen.

23 Kommissionen har yrkat att domstolen skall

- ogilla överklagandena,

- förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.

IV - Grunderna för att upphäva den överklagade domen

24 LVM och DSM har åberopat följande nio grunder för att upphäva den överklagade domen, vilka i huvudsak är identiska:

- Principen om domars rättskraft har åsidosatts.

- Principen om non bis in idem har åsidosatts.

- Principen om en rimlig tidsfrist har åsidosatts.

- De åtgärder under förfarandet som föregick antagandet av det första PVC-beslutet var ogiltiga.

- Det var nödvändigt att vidta nya administrativa åtgärder under förfarandet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats.

- Otillräcklig motivering av beslutet att underkänna den grund som avsåg att kommissionen åsidosatte artikel 190 i EG-fördraget (nu artikel 253 EG) när den valde att anta det andra PVC-beslutet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats.

- Rätten att inte behöva vittna mot sig själv har åsidosatts.

- Rätten till försvar har åsidosatts till följd av att klagandena inte i tillräcklig utsträckning fick tillgång till kommissionens handlingar i ärendet.

- Preskriptionstiden i fråga om förfaranden enligt konkurrensreglerna hade löpt ut.

25 DSM har dessutom åberopat två andra grunder, nämligen följande:

- Principen om rätten till skydd för sitt hem beaktades inte.

- Sekretessen och rätten till försvar har åsidosatts.

26 Montedison har i huvudsak åberopat följande elva grunder för upphävande:

- Förstainstansrätten underlät att ta ställning till klagandens grund om att befogenheten att vidta sanktionsåtgärder slutgiltigt har överförts på gemenskapsdomstolarna efter kommissionens beslut.

- Det var nödvändigt att vidta nya administrativa åtgärder under förfarandet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats.

- Förstainstansrätten underlät att utreda det ekonomiska sammanhanget.

- Preskriptionstiden i fråga om förfaranden enligt konkurrensreglerna hade löpt ut.

- Rätten till en rättvis rättegång, artiklarna 48.2 och 64 i förstainstansrättens rättegångsregler samt principen om personligt ansvar har åsidosatts till följd av hur det muntliga förfarandet organiserades.

- Rätten till en rättvis rättegång och artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler åsidosattes vid bedömningen av bevisningen.

- Artiklarna 10.1 och 32.1 i förstainstansrättens rättegångsregler har åsidosatts.

- Förstainstansrätten beaktade inte omfattningen av kommissionens motiveringsskyldighet vad gäller metoden för att beräkna bötesbeloppet.

- Bötesbeloppet var orimligt högt och stod inte i proportion till hur allvarlig överträdelsen var och hur länge den pågick.

- Principen om likabehandling har åsidosatts i fråga om bötesbeloppet.

- Det var felaktigt av förstainstansrätten att fastslå att klagandens yrkande om att kommissionen skulle förpliktas att utge skadestånd inte kunde tas upp till sakprövning.

27 Elf Atochem har i huvudsak åberopat följande fyra grunder för upphävande:

- Förstainstansrätten underlät att ta ställning till klagandens grund om att det förelåg skillnader mellan det första och det andra PVC-beslutet.

- De åtgärder under förfarandet som föregick antagandet av det första PVC-beslutet var ogiltiga.

- Det var nödvändigt att vidta nya administrativa åtgärder under förfarandet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats.

- Rätten till försvar har åsidosatts till följd av att klaganden inte i tillräcklig utsträckning fick tillgång till kommissionens handlingar i ärendet.

28 Degussa har i huvudsak åberopat följande sex grunder för upphävande:

- Principen om en rimlig tidsfrist har åsidosatts.

- De åtgärder under förfarandet som föregick antagandet av det första PVC-beslutet var ogiltiga.

- Det var nödvändigt att vidta nya administrativa åtgärder under förfarandet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats.

- Förstainstansrätten underlät att ta ställning till klagandens invändning om att förhörsombudet inte vidtog några åtgärder innan det andra PVC-beslutet antogs.

- Rätten till försvar har åsidosatts till följd av att klaganden inte i tillräcklig utsträckning fick tillgång till kommissionens handlingar i ärendet.

- Förstainstansrätten beaktade inte omfattningen av kommissionens motiveringsskyldighet vad gäller metoden för att beräkna bötesbeloppet.

29 Enichem har åberopat följande tretton grunder för upphävande:

- Artikel 44.1 c i förstainstansrättens rättegångsregler har åsidosatts.

- Principen om domars rättskraft har åsidosatts.

- De åtgärder under förfarandet som föregick antagandet av det första PVC-beslutet var ogiltiga.

- Det var nödvändigt att vidta nya administrativa åtgärder under förfarandet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats.

- Felaktig motivering av beslutet att underkänna den grund som avsåg att kommissionen åsidosatte artikel 190 i fördraget när den valde att anta det andra PVC-beslutet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats.

- Förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vad gäller följderna av dess slutsats att det saknades samband mellan de två handlingar som låg till grund för kommissionens anklagelse.

- Åläggande av ett kollektivt ansvar.

- Rätten till försvar har åsidosatts till följd av att klaganden inte i tillräcklig utsträckning fick tillgång till kommissionens handlingar i ärendet.

- Klaganden hölls felaktigt ansvarig för överträdelsen, i egenskap av holdingbolag i en koncern, och det var felaktigt av förstainstansrätten att inte beakta betydelsen av holdingbolagets omsättning vid fastställandet av böterna.

- Artikel 15.2 i förordning nr 17 har åsidosatts, till följd av att förstainstansrätten felbedömde förhållandet mellan omsättningen för det räkenskapsår som föregick det andra PVC-beslutet och bötesbeloppet.

- Förstainstansrätten beaktade inte omfattningen av kommissionens motiveringsskyldighet vad gäller metoden för att beräkna bötesbeloppet.

- Gemenskapsrätten har tolkats och tillämpats felaktigt och bedömningen av bevisningen var bristfällig vad gäller förhållandet mellan de böter som klaganden påfördes och dennes marknadsandel.

- Proportionalitetsprincipen åsidosattes vid fastställandet av bötesbeloppet.

30 Wacker-Chemie och Hoechst har åberopat följande sex grunder för upphävande:

- Artiklarna 10.1 och 32.1 i förstainstansrättens rättegångsregler har åsidosatts.

- Bedömningen av de faktiska omständigheterna var ofullständig.

- Domskälen i den överklagade domen är motstridiga och bristfälliga vad gäller bedömningen av den skriftliga bevisningen.

- Bevisningen missuppfattades.

- Det var nödvändigt att vidta nya administrativa åtgärder under förfarandet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats.

- Artikel 85.1 i fördraget och artikel 15.2 i förordning nr 17 har åsidosatts.

31 ICI har i huvudsak åberopat följande nio grunder för upphävande:

- Principen om domars rättskraft har åsidosatts.

- Principen om non bis in idem har åsidosatts.

- Principen om en rimlig tidsfrist har åsidosatts.

- De åtgärder under förfarandet som föregick antagandet av det första PVC-beslutet var ogiltiga.

- Det var nödvändigt att vidta nya administrativa åtgärder under förfarandet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats, och den akt som underställdes kommissionsledamöternas kollegium vid antagandet av det andra PVC-beslutet var ofullständig.

- Felaktig motivering av beslutet att underkänna den grund som avsåg att kommissionen åsidosatte artikel 190 i fördraget när den valde att anta det andra PVC-beslutet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats.

- Sekretessen och rätten till försvar har åsidosatts.

- Preskriptionstiden i fråga om förfaranden enligt konkurrensreglerna hade löpt ut.

- Förstainstansrätten underlät att upphäva eller sätta ned bötesbeloppet som en följd av att principen om en rimlig tidsfrist hade åsidosatts.

V - Överklagandena

32 Efter att ha hört parterna och generaladvokaten beslutar domstolen att förevarande mål, på grund av sambandet dem emellan, skall förenas vad gäller den slutliga domen, i enlighet med artikel 43 i domstolens rättegångsregler.

A - Grunder avseende rättegångsfel och andra formella grunder

1. Den grund som åberopats av Montedison, Wacker-Chemie och Hoechst och som avser att artiklarna 10.1 och 32.1 i förstainstansrättens rättegångsregler har åsidosatts

33 Montedison, Wacker-Chemie och Hoechst har påpekat att den överklagade domen meddelades av förstainstansrättens tredje avdelning i utökad sammansättning, vilken bestod av enbart tre domare trots att avdelningen var sammansatt av fem domare under det muntliga förfarandet.

34 Klagandena har gjort gällande att förstainstansrätten därigenom avvek från den normala sammansättningen för en avdelning i utökad sammansättning genom en felaktig tillämpning av artikel 32.1 i förstainstansrättens rättegångsregler. Förstainstansrätten ansåg att en av avdelningens ledamöter som hade lämnat sitt ämbete på grund av att mandattiden hade löpt ut den 17 september 1998, det vill säga efter det muntliga förfarandet, hade förhinder i den mening som avses i artikeln. Den bestämmelse som tillämpades omfattar dock inte det fallet att en domares mandattid har löpt ut. Den överklagade domen meddelades således av en avdelning som inte hade en korrekt sammansättning, i strid med artiklarna 10.1 och 32.1 i förstainstansrättens rättegångsregler.

35 Domstolen påpekar att enligt artikel 10.1 i förstainstansrättens rättegångsregler skall rätten inrätta avdelningar bestående av tre eller fem domare.

36 Enligt artikel 15 i EG-stadgan för domstolen, vilken är tillämplig på förstainstansrätten enligt artikel 44 i samma stadga, skall förstainstansrättens avgöranden vara giltiga endast om ett ojämnt antal domare är närvarande. Om en avdelning består av tre eller fem domare, är avdelningens beslut giltiga endast om tre domare är närvarande.

37 I artikel 32.1 i förstainstansrättens rättegångsregler föreskrivs att om, när en domare har förhinder, ett jämnt antal domare är närvarande, skall den som är yngst i ämbetet avstå från att delta i överläggningarna, såvida han inte är referent. Om så är fallet, skall den domare som står omedelbart före honom i rangordningen avstå från att deltaga i överläggningarna.

38 I artikeln anges således hur reglerna i artikel 15 i EG-stadgan för domstolen skall tillämpas. Vid tillämpningen av dessa regler är det emellertid inte avgörande huruvida förhindret är bestående eller tillfälligt. Om ett tillfälligt förhinder motiverar en ändring i sammansättningen för att domarna skall förbli ett ojämnt antal, gäller detta i ännu högre grad vid ett bestående förhinder, exempelvis till följd av att en ledamots mandattid har löpt ut.

39 I förevarande fall kunde således förstainstansrättens tredje avdelning i utökad sammansättning fatta ett giltigt beslut i en sammansättning som var begränsad till tre ledamöter, efter det att mandattiden för en av de fem ursprungliga ledamöterna hade löpt ut efter det muntliga förfarandet.

40 Följaktligen kan överklagandena inte bifallas på den grund som nu prövats.

2. Den grund som åberopats av LVM, DSM, Enichem och ICI och som avser att principen om domars rättskraft har åsidosatts

41 LVM, DSM, Enichem och ICI gjorde vid förstainstansrätten gällande att kommissionen inte kunde fatta det andra PVC-beslutet, eftersom saken var rättskraftigt avgjord genom domstolens dom av den 15 juni 1994.

42 De har gjort gällande att förstainstansrätten, i punkt 77 och följande punkter i den överklagade domen, åsidosatte principen om domars rättskraft genom att underkänna klagandenas grund avseende denna princip.

43 De anser att domstolen i sin dom av den 15 juni 1994, efter att ha upphävt förstainstansrättens dom av den 27 februari 1992, slutligt tog ställning till samtliga grunder som företagen hade åberopat, genom att avgöra målet med tillämpning av artikel 54 i EG-stadgan för domstolen.

44 Domstolen vill i det avseendet påpeka att förstainstansrätten, i punkt 77 i den överklagade domen, med rätta erinrade om att rättskraften endast omfattar de sak- och rättsfrågor som faktiskt eller med nödvändighet har avgjorts genom det rättsliga avgörandet i fråga (dom av den 19 februari 1991 i mål C-281/89, Italien mot kommissionen, REG 1991, s. I-347, punkt 14, och beslut av den 28 november 1996 i mål C-277/95 P, Lenz mot kommissionen, REG 1996, s. I-6109, punkt 50).

45 I punkt 78 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten därefter att domstolen i sin dom av den 15 juni 1994 hade fastslagit att förstainstansrätten hade gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den förklarade att det första PVC-beslutet var en nullitet och att förstainstansrättens dom av den 27 februari 1992 följaktligen skulle upphävas. I punkterna 78 och 81 i den överklagade domen påpekade förstainstansrätten att domstolen, genom att slutligt avgöra målet med tillämpning av artikel 54 i EG-stadgan för domstolen, hade ogiltigförklarat det första PVC-beslutet på grund av att väsentliga formföreskrifter hade åsidosatts, genom att kommissionen hade åsidosatt bestämmelserna i artikel 12 första stycket i kommissionens arbetsordning genom att inte bestyrka det första PVC-beslutet på det sätt som föreskrivs i artikeln.

46 Det var följaktligen korrekt av förstainstansrätten att, i punkt 82 i den överklagade domen, dra slutsatsen att domstolen inte hade tagit ställning till klagandenas andra grunder i domen av den 15 juni 1994, i vilken det uttryckligen hade fastslagits att det inte var nödvändigt att pröva dessa grunder.

47 I punkt 84 i den överklagade domen tillade förstainstansrätten med fog att när domstolen själv slutligt avgör ett mål, med tillämpning av artikel 54 i EG-stadgan för domstolen, genom att bifalla talan på en eller flera av de grunder som sökandena har anfört, innebär detta inte automatiskt (ipso jure) att samtliga bevis- och rättsfrågor som sökandena åberopat har prövats.

48 Under dessa omständigheter medförde domstolens dom av den 15 juni 1994 enbart en skyldighet för kommissionen, i enlighet med artikel 176 i EG-fördraget (nu artikel 233 EG), vilken ålägger den institution vars rättsakt har förklarats ogiltig att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domstolens dom, att undanröja den konstaterade rättsstridigheten i den rättsakt som är avsedd att ersätta den ogiltigförklarade rättsakten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 april 1988 i de förenade målen 97/86, 99/86, 193/86 och 215/86, Asteris m.fl. mot kommissionen, REG 1988, s. 2181, punkt 28).

49 LVM och DSM kan inte göra gällande att artikel 174 andra stycket i EG-fördraget (nu artikel 231 andra stycket EG) även utgjorde hinder för kommissionen att fatta ett nytt beslut. Bestämmelsen är nämligen inte relevant i detta fall. Den avser endast domstolens möjlighet att uttryckligen låta vissa verkningar av en rättsakt som den ogiltigförklarar kvarstå, medan det fall som är i fråga i förevarande mål omfattas av artikel 176 i fördraget.

50 LVM och DSM kan inte heller med framgång åberopa domen av den 23 oktober 1974 i mål 17/74, Transocean Marine Paint mot kommissionen (REG 1974, s. 1063; svensk specialutgåva, volym 2, s. 357), där domstolen återförvisade ärendet till kommissionen efter att ha ogiltigförklarat delar av ett beslut av kommissionen. Denna dom kan inte tolkas e contrario, på så sätt att institutionen i fråga i avsaknad av en uttrycklig återförvisning inte har någon möjlighet att undanröja den konstaterade rättsstridigheten eller att, om rättsakten ogiltigförklaras i sin helhet, ersätta den ogiltigförklarade rättsakten med ett nytt beslut. Den omständigheten att gemenskapsdomstolen återförvisar målet eller ej till den berörda institutionen förändrar inte omfattningen av institutionens skyldighet enligt artikel 176 i fördraget.

51 Enichem har hävdat att dess bedömning bekräftas av artikel 17 i förordning nr 17, vilken ger domstolen full prövningsrätt när det gäller talan som väcks mot beslut varigenom kommissionen ålägger böter. l sådana fall skall domstolen pröva hela det mål som anhängiggjorts vid den. Enligt Enichem gjorde domstolen detta i förevarande fall, vilket framgår av punkt 56 i domstolens dom av den 15 juni 1994, som innehåller en uppräkning av de formella och materiella grunder som anfördes vid domstolen. Eftersom domstolen inte gav några anvisningar med avseende på målets fortsatta handläggning, genom att till exempel återförvisa målet till förstainstansrätten, omfattade domen samtliga argument som framställdes vid domstolen.

52 Domstolen kan inte godta detta argument. Artikel 17 i förordning nr 17 avser endast omfattningen av gemenskapsdomstolens prövning av de sanktionsåtgärder som vidtagits på konkurrensområdet och som domstolen antingen kan upphäva, sätta ned eller höja. Den befogenhet som getts i detta avseende innebär inte att en prövning av lagenligheten i andra avseenden omfattar alla grunder som åberopats, när gemenskapsdomstolen enbart har tagit ställning till vissa av dessa grunder.

53 Följaktligen kan överklagandena inte bifallas på den grund som nu prövats.

3. Den grund som åberopats av LVM, DSM och ICI och som avser att principen om non bis in idem har åsidosatts

54 Vid förstainstansrätten hävdade LVM, DSM och ICI att kommissionen hade åsidosatt principen om non bis in idem genom att anta ett nytt beslut efter det att domstolen hade ogiltigförklarat det första PVC-beslutet.

55 De har påpekat att förstainstansrätten slog fast, i punkt 96 i den överklagade domen, att kommissionen inte kan inleda ett förfarande enligt konkurrensreglerna mot ett företag med stöd av förordningarna nr 17 och nr 99/63 för överträdelse av gemenskapens konkurrensregler eller fastställa sanktionsåtgärder i form av böter, på grund av ett konkurrensbegränsande beteende som förstainstansrätten eller domstolen redan har konstaterat att kommissionen har bevisat, alternativt inte har bevisat. Klagandena har emellertid klandrat förstainstansrätten för att den därefter, i punkterna 97 och 98 i den överklagade domen, ansåg att det andra PVC-beslutet inte hade inneburit att klagandena ålades två sanktionsåtgärder för samma överträdelse, eftersom det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats, och att kommissionen inte hade inlett ett förfarande enligt konkurrensreglerna mot klagandena två gånger på grundval av samma omständigheter, eftersom ingen av klagandenas materiella grunder hade prövats i domstolens dom av den 15 juni 1994.

56 Enligt LVM och DSM är principen om non bis in idem tillämplig när ett första beslut ogiltigförklarats, oavsett om ogiltigförklaringen beror på bristande bevisning eller åsidosättande av väsentliga formföreskrifter. Avsikten med principen är nämligen att skydda ett företag mot att ett förfarande enligt konkurrensreglerna inleds två gånger eller att sanktionsåtgärder vidtas två gånger, oavsett skälen till att det första förfarandet blev resultatlöst. Denna tolkning bekräftas av artikel 4.1 i protokoll nr 7 till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, vilken undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen) och som trätt i kraft under tiden. I denna artikel föreskrivs följande: "Ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat." Genom domstolens dom av den 15 juni 1994 "frikändes" klagandena i den mening som avses i sistnämnda bestämmelse.

57 ICI har även gjort gällande att principen om non bis in idem, vilken utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip som är tillämplig i konkurrensrättsliga sammanhang (dom av den 14 december 1972 i mål 7/72, Boehringer Mannheim mot kommissionen, REG 1972, s. 1281; svensk specialutgåva, volym 2, s. 61), fastställs i artikel 4.1 i protokoll nr 7 till Europakonventionen. ICI har kritiserat förstainstansrätten för att den underkände den grund som avsåg denna princip med hänvisning till att ICI hade befriats från skyldigheten att betala de böter som påfördes genom det första PVC-beslutet efter det att beslutet i fråga hade ogiltigförklarats. Enligt ICI var denna omständighet irrelevant. Den avgörande frågan var huruvida det andra PVC-beslutet avsåg samma beteende som var föremål för prövning i domstolens dom av den 15 juni 1994 (Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter, dom av den 23 oktober 1995 i målet Gradinger, serie A nr 328 C, 55 §). Så var fallet i förevarande mål.

58 ICI har dessutom gjort gällande att artikel 4 i protokoll nr 7 till Europakonventionen är tillämplig i de fall någon blivit slutligt dömd, det vill säga när några allmänna rättsmedel inte längre står till buds eller när parterna har använt sig av dessa eller när tidsfristen för att använda dessa har löpt ut. Så förhöll det sig i förevarande fall, eftersom klaganden inte hade tillgång till något rättsmedel efter domstolens dom av den 15 juni 1994.

59 Domstolen påpekar att, som framgår av domskälen i den överklagade domen, principen om non bis in idem utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip som dessutom fastställs i artikel 4.1 i protokoll nr 7 till Europakonventionen. Denna princip innebär på konkurrensområdet ett förbud mot att ett företag på nytt hålls ansvarigt eller att ett förfarande enligt konkurrensreglerna på nytt inleds mot företaget avseende ett konkurrensbegränsande beteende som företaget redan har bötfällts för eller som företaget har frikänts från ansvar för genom ett tidigare beslut som inte längre kan överklagas.

60 För att denna princip skall tillämpas krävs följaktligen att det har fastslagits att överträdelsen faktiskt har begåtts eller att lagenligheten av bedömningen härav har kontrollerats.

61 Principen om non bis in idem utgör således enbart hinder för att överträdelsen på nytt prövas i sak, vilket skulle medföra att en ny sanktionsåtgärd vidtas utöver den som redan vidtagits, för det fall företaget på nytt hålls ansvarigt, eller att en första sanktionsåtgärd vidtas för det fall företaget inte hölls ansvarigt i det första beslutet men hålls ansvarigt i det andra beslutet.

62 Principen utgör däremot inte i sig hinder för att på nytt inleda ett förfarande enligt konkurrensreglerna som avser samma konkurrensbegränsande beteende, när ett första beslut har ogiltigförklarats på formella grunder, utan att de påtalade omständigheterna har prövats i sak. Ogiltigförklaringen utgör således inte ett "frikännande" i den mening som detta begrepp har i straffrättsliga sammanhang. I ett sådant fall läggs inte de sanktionsåtgärder som vidtas genom det nya beslutet till de sanktionsåtgärder som vidtogs genom det ogiltigförklarade beslutet, utan de ersätter dessa.

63 Under dessa omständigheter var det korrekt av förstainstansrätten att anse att kommissionen, genom att anta det andra PVC-beslutet efter att ha åtgärdat det formfel som konstaterades av domstolen, varken hade vidtagit sanktionsåtgärder eller inlett ett förfarande enligt konkurrensreglerna mot företagen två gånger på grundval av samma omständigheter, eftersom domstolen i sin dom av den 15 juni 1994 hade ogiltigförklarat det första PVC-beslutet, däribland de vidtagna sanktionsåtgärderna, utan att ta ställning till någon av klagandenas materiella grunder.

64 LVM och DSM har även gjort gällande att förstainstansrätten förde ett resonemang som strider mot resonemanget i punkt 1100 i den överklagade domen vad gäller en grund avseende preskriptionstiden, genom att den vid prövningen av grunden att principen om non bis in idem hade åsidosatts ansåg att det första PVC-beslutet aldrig hade existerat på grund av att det hade ogiltigförklarats.

65 Domstolen kan inte godta denna invändning. Den rättsfråga som förstainstansrätten tog ställning till i punkt 1100 i den överklagade domen avsåg villkoren för tillfälligt upphävande av preskriptionstiden, vilket föreskrivs i artikel 3 i rådets förordning (EEG) nr 2988/74 av den 26 november 1974 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler (EGT L 319, s. 1; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 48). Artikel 3 har följande lydelse: "Preskriptionstiden beträffande förfaranden upphävs så länge kommissionens beslut är föremål för prövning vid Europeiska gemenskapernas domstol."

66 I punkt 1098 i den överklagade domen framhöll förstainstansrätten att själva syftet med denna artikel är att möjliggöra tillfälligt upphävande av preskriptionstiden när kommissionen är förhindrad att ingripa på grund av ett objektivt skäl som kommissionen inte råder över, och som har att göra med att en talan är anhängig.

67 I punkt 1100 i den överklagade domen tillade förstainstansrätten att "[d]et är själva den omständigheten att en talan är anhängig vid förstainstansrätten eller domstolen som motiverar att preskriptionstiden tillfälligt upphävs, och inte de slutsatser som dessa domstolar kommer fram till i sina domar". Därigenom konstaterade förstainstansrätten enbart att de regler för tillfälligt upphävande som föreskrivs i förordning nr 2988/74 inte är avhängiga verkningarna av en dom om ogiltigförklaring av beslutet. I samma punkt i den överklagade domen påpekade förstainstansrätten dessutom att reglerna för tillfälligt upphävande endast har någon betydelse just i de fall då kommissionens beslut faktiskt har ogiltigförklarats, det vill säga när detta beslut därefter anses aldrig ha existerat.

68 Det var således inte inkonsekvent att förstainstansrätten, angående två olika frågor, dels beaktade den inverkan domen om ogiltigförklaring hade på det första PVC-beslutet vad gäller principen om non bis in idem, dels tog hänsyn till att ett förfarande var anhängigt vid gemenskapsdomstolarna, oberoende av innehållet i domen om ogiltigförklaring och domens inverkan på det första PVC-beslutet, vad beträffar reglerna för tillfälligt upphävande av preskriptionstiden.

69 Följaktligen kan överklagandena inte bifallas på den grund som nu prövats.

4. Den grund som åberopats av LVM, DSM, Elf Atochem, Degussa, Enichem och ICI och som avser att de åtgärder under förfarandet som föregick antagandet av det första PVC-beslutet var ogiltiga

70 Vid förstainstansrätten hävdade LVM, DSM, Elf Atochem, Degussa, Enichem och ICI att ogiltigförklaringen av det första PVC-beslutet hade påverkat samtliga åtgärder som hade vidtagits för att förbereda beslutet. Dessa åtgärder kunde således inte utgöra förberedande åtgärder till det andra PVC-beslutet.

71 De har kritiserat förstainstansrätten för att den, i punkterna 183-193 i den överklagade domen, underkände den motsvarande grunden, genom att fastslå att de förberedande åtgärderna till det första PVC-beslutet inte påverkades av att beslutet hade ogiltigförklarats.

72 Med stöd av fast rättspraxis, enligt vilken det är i domskälen till en dom om ogiltigförklaring som den bestämmelse anges som anses vara rättsstridig, och som de exakta skälen redovisas för den rättsstridighet som fastslås i domslutet (domen i de ovannämnda förenade målen Asteris m.fl. mot kommissionen, punkt 27, och dom av den 12 november 1998 i mål C-415/96, Spanien mot kommissionen, REG 1998, s. I-6993, punkt 31), ansåg förstainstansrätten med rätta, i punkt 184 i den överklagade domen, att domskälen måste beaktas för att fastställa räckvidden av domstolens dom av den 15 juni 1994.

73 Eftersom ogiltigförklarandet av en gemenskapsrättsakt inte nödvändigtvis påverkar giltigheten av de förberedande åtgärderna (domen i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 32), kan förfarandet i syfte att ersätta den ogiltigförklarade rättsakten i princip återupptas på exakt det stadium där rättsstridigheten uppstod (domen i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 31).

74 I punkt 189 i den överklagade domen påpekade emellertid förstainstansrätten att domstolen, genom domen av den 15 juni 1994, hade ogiltigförklarat det första PVC-beslutet på grund av ett fel i förfarandet som enbart gällde det sätt på vilket beslutet slutligt hade antagits av kommissionen.

75 Förstainstansrätten kunde således dra slutsatsen att, eftersom det konstaterade formfelet hade uppkommit i slutskedet av antagandet av det första PVC-beslutet, ogiltigförklaringen inte påverkade giltigheten av de åtgärder som hade vidtagits för att förbereda beslutet, före det skede där felet uppkom (se, vad gäller ett direktiv, dom av den 13 november 1990 i mål C-331/88, Fedesa m.fl., REG 1990, s. I-4023, punkt 34).

76 Följaktligen kan överklagandena inte bifallas på den grund som nu prövats.

5. De grunder som åberopats av samtliga klagande och som avser att det var nödvändigt att vidta nya administrativa åtgärder under förfarandet efter det att det första PVC-beslutet hade ogiltigförklarats, samt den grund som åberopats av ICI och som avser att den akt som underställdes kommissionsledamöternas kollegium vid antagandet av det andra PVC-beslutet var ofullständig

77 Vid förstainstansrätten gjorde klagandena i huvudsak gällande att kommissionen, även om det fel som konstaterades i domstolens dom av den 15 juni 1994 inträffade i slutskedet av antagandet av det första PVC-beslutet, var tvungen att iaktta vissa processrättsliga skyddsregler för att kunna avhjälpa felet innan den antog det andra PVC-beslutet, eftersom det utgjorde ett nytt beslut. Det gjordes således gällande vid förstainstansrätten att det administrativa förfarandet antingen borde ha återupptagits i sin helhet från och med meddelandet om anmärkningar eller borde ha omfattat ett nytt förhör med de berörda företagen, ett nytt samråd med rådgivande kommittén och nya åtgärder av förhörsombudet. ICI gjorde dessutom gällande att, under dessa förhållanden, den akt som underställdes kommissionsledamöternas kollegium inte innehöll de handlingar som, om de hade bifogats, skulle ha gjort det möjligt att anta ett beslut med full kännedom om de rätts- och bevisfrågor som utan tvivel skulle ha aktualiserats i ett sådant fall.

78 I överklagandena har klagandena kritiserat förstainstansrätten för att den inte godtog deras grunder avseende dessa olika frågor, vilka domstolen skall pröva i tur och ordning.

a) Den omständigheten att det inte upprättades något nytt meddelande om anmärkningar

79 Montedison har hävdat att enligt förordningarna nr 17 och nr 99/63 borde kommissionen ha inlett ett nytt administrativt förfarande och börjat med att upprätta ett nytt meddelande om anmärkningar, innan den antog det andra PVC-beslutet. Det andra PVC-beslutet utgjorde nämligen ett nytt beslut även om dess innehåll var identiskt med innehållet i det första PVC-beslutet.

80 Domstolen erinrar om att det av punkterna 41-53 i denna dom rörande den grund som avser att principen om domars rättskraft har åsidosatts framgår att ogiltigförklaringen av det första PVC-beslutet genom domstolens dom av den 15 juni 1994 inte påverkade giltigheten av tidigare åtgärder under förfarandet, däribland meddelandet om anmärkningar.

81 Kommissionen var således inte skyldig att skicka ett nytt meddelande om anmärkningar till de berörda företagen enbart på grund av denna ogiltigförklaring.

82 Domstolen kan följaktligen inte godta Montedisons invändning.

b) Den omständigheten att det inte hölls något nytt förhör med de berörda företagen

83 Samtliga klagande har gjort gällande att ogiltigförklaringen av det första PVC-beslutet gjorde det nödvändigt, med avseende på antagandet av det andra PVC-beslutet, att hålla ett nytt förhör med företagen, i enlighet med artikel 19.1 i förordning nr 17. LVM och DSM har hävdat att detta följer av den grundläggande principen om iakttagande av rätten till försvar. Denna princip kan inte avgränsas, och ännu mindre inskränkas, genom bestämmelser i sekundärrätten, eftersom de grundläggande gemenskapsrättsliga principerna har företräde.

84 Klagandena har även kritiserat förstainstansrätten för att den, i punkterna 251 och 252 i den överklagade domen, slog fast att det inte krävdes något nytt förhör, eftersom beslutet inte innehöll några nya anmärkningar.

85 Domstolen konstaterar att förstainstansrätten, i punkt 246 i den överklagade domen, korrekt erinrade om att det utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip att rätten till försvar skall iakttas i varje förfarande som kan leda till sanktionsåtgärder, särskilt böter eller viten. Denna princip skall iakttas även i förfaranden av administrativ karaktär (dom av den 13 februari 1979 i mål 85/76, Hoffmann-La Roche mot kommissionen, REG 1979, s. 461, punkt 9; svensk specialutgåva, volym 4, s. 315).

86 Det var även korrekt av förstainstansrätten att understryka, i punkt 247 i den överklagade domen, att i enlighet med den principen föreskrivs i artikel 19.1 i förordning nr 17 och artikel 4 i förordning nr 99/63 att kommissionen i sitt slutliga beslut endast får ta upp sådana anmärkningar mot företag och företagssammanslutningar beträffande vilka de har haft tillfälle att yttra sig.

87 Förstainstansrätten kunde således, i punkt 249 i den överklagade domen, dra slutsatsen att iakttagandet av rätten till försvar fordrar att berörda företag och företagssammanslutningar ges tillfälle att yttra sig angående de anmärkningar kommissionen avser att rikta mot dem i sitt slutliga beslut om konstaterande av en överträdelse av konkurrensreglerna. Förstainstansrätten fastställde inte därigenom att de sekundärrättsliga bestämmelserna i förordningarna nr 17 och nr 99/63 inskränker den grundläggande principen om iakttagande av rätten till försvar, utan den erinrade på ett korrekt sätt om principens innehåll på konkurrensrättsområdet.

88 Förstainstansrätten konstaterade sålunda att det andra PVC-beslutet inte innehöll några nya anmärkningar i förhållande till det första PVC-beslutet, och förstainstansrätten gjorde sig inte skyldig till någon felaktig rättstillämpning när den, i punkt 252 i den överklagade domen, slog fast att ett nytt förhör inte krävdes före antagandet av det andra PVC-beslutet.

89 Tre kategorier av argument har utan framgång åberopats för att vederlägga detta konstaterande.

90 För det första har LVM, DSM, Elf Atochem, Degussa, Enichem och ICI hävdat att ett nytt förhör skulle ha gett dem möjlighet att yttra sig över följderna av ogiltigförklaringen av det första PVC-beslutet. På så sätt skulle företagen ha fått möjlighet att uttala sig om huruvida det var nödvändigt och lämpligt att anta det andra PVC-beslutet samt uttala sig rörande frågor såsom den tid som förflutit, rättskraften, principen om non bis in idem, utveckling i rättspraxis efter antagandet av det första PVC-beslutet och nödvändigheten av att få tillgång till handlingarna i ärendet till följd av återupptagandet av förfarandet, skyldigheten att underställa vissa frågor förhörsombudets prövning, skyldigheten att samråda med rådgivande kommittén, konsekvenserna av artikel 20 i förordning nr 17 samt förändringarna på PVC-marknaden sedan år 1988.

91 Vad beträffar frågan huruvida det var nödvändigt och lämpligt att anta ett nytt beslut efter ogiltigförklaringen av det första PVC-beslutet påpekar domstolen att kravet på en rätt att yttra sig i denna fråga överskrider den rätt till försvar som regleras i förordningarna nr 17 och nr 99/63 och är begränsad till frågorna om riktigheten och relevansen i de omständigheter och skriftliga handlingar som ligger till grund för kommissionens påstående om att överträdelse av konkurrensrätten har skett (domen i det ovannämnda målet Hoffmann-La Roche mot kommissionen, punkt 11). Rätten till försvar iakttogs emellertid innan det första PVC-beslutet antogs. Vid de ursprungliga förhören kunde nämligen de berörda företagen yttra sig över kommissionens anmärkningar, vilka därefter låg till grund för bedömningen i syfte att anta det andra PVC-beslutet.

92 Eventuella förändringar i rättspraxis eller det ekonomiska sammanhanget kan inte i sig medföra att nya förhör måste hållas, lika lite som när sådana förändringar inträffar under ett administrativt förfarande som föregår ett slutligt beslut.

93 De rättsfrågor som kan uppstå vid tillämpningen av artikel 176 i fördraget, exempelvis frågor rörande den tid som förflutit, möjligheten att återuppta förfaranden enligt konkurrensreglerna, rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet till följd av återupptagandet av förfarandet, åtgärder av förhörsombudet och samråd med rådgivande kommittén samt eventuella konsekvenser av artikel 20 i förordning nr 17, kräver inte heller att nya förhör hålls, eftersom de inte ändrar innehållet i anmärkningarna och enbart kan bli föremål för prövning vid en eventuell senare domstolsprövning.

94 För det andra har LVM och DSM bestritt förstainstansrättens påstående att det andra PVC-beslutet inte innehåller några nya anmärkningar i förhållande till det första PVC-beslutet. Klagandena har i det avseendet åberopat "viktiga ändringar" som gjorts i det andra PVC-beslutet jämfört med det första PVC-beslutet, nämligen en ny beslutsdel, ändringar i motiveringen i faktiskt och rättsligt hänseende samt ett nytt kapitel rörande preskription. Mer allmänt anser LVM och DSM att det relevanta juridiska kriteriet inte är huruvida det är möjligt att kvalificera nya omständigheter som "anmärkningar", utan enbart huruvida det föreligger nya omständigheter som företagen ännu inte har uttalat sig om. I förevarande mål omfattar de nya uppgifterna de frågor som avses i punkt 90 i denna dom, avseende vilka klagandena skulle ha velat yttra sig, och ändringarna i det andra PVC-beslutet.

95 Elf Atochem har hävdat att kommissionen borde ha hållit nya förhör enbart på grund av det faktum att det andra PVC-beslutet, enligt klaganden, innehöll "nya uppgifter" jämfört med det första PVC-beslutet. För det första undantog det andra PVC-beslutet Norsk Hydro och Solvay, vilka inte längre berördes av beslutet. För det andra hänvisades det icke desto mindre till dessa båda bolag i fråga om det kollektiva agerande som de företag till vilka det andra PVC-beslutet var riktat beskylldes för. Detta medför att kommissionens båda på varandra följande beslut gällde en påstådd kollektiv konkurrensbegränsande samverkan eller ett kollektivt samordnat förfarande, och att de deltagande företag som var aktuella år 1994 skiljer sig från dem som var aktuella år 1988. För det tredje innehöll det andra PVC-beslutet argument rörande preskription för att motivera rätten att fatta ett nytt beslut. Elf Atochem anser att det under alla omständigheter saknar betydelse huruvida det nya beslutet innehåller nya anmärkningar eller ej. Ett nytt förhör är alltid nödvändigt. Kommissionen kan inte bara vidhålla anmärkningarna från ett tidigare beslut som ogiltigförklarats. Varje beslut som kommissionen fattar måste innehålla separata anmärkningar.

96 Domstolen noterar att skillnaderna mellan beslutsdelen i det första PVC-beslutet och beslutsdelen i det andra PVC-beslutet samt argumenten rörande preskription inte kan sägas utgöra någon ny anmärkning som kommissionen har beaktat i det andra PVC-beslutet, till skillnad från vad LVM och DSM har gjort gällande. Vad beträffar de påstådda ändringarna i faktiskt och rättsligt hänseende har klagandena inte angett vilka ändringar som de anser tyder på att nya anmärkningar har beaktats, och de har inte heller visat på vilket sätt dessa ändringar verkligen hänför sig till sådana anmärkningar.

97 Till skillnad från vad såväl LVM och DSM som Elf Atochem har gjort gällande, medför inte heller enbart det faktum att det förekommer skillnader mellan kommissionens två på varandra följande beslut i sig att nya förhör måste hållas, eftersom dessa skillnader inte innebär att nya anmärkningar har beaktats.

98 När kommissionen, efter att ett beslut på konkurrensområdet har ogiltigförklarats, beslutar att åtgärda den eller de rättsstridigheter som har konstaterats och anta ett identiskt beslut utan dessa rättsstridigheter, avser detta beslut samma anmärkningar som företagen redan har yttrat sig över. Elf Atochem kan således inte hävda att det första respektive det andra PVC-beslutet avser separata anmärkningar.

99 Det skall dessutom konstateras att skillnaderna mellan det första och det andra PVC-beslutet vad beträffar Norsk Hydro och Solvay endast är en följd av bestämmelserna om de rättsmedel som kan användas mot ett beslut som antagits på konkurrensområdet och som avser flera företag.

100 Ett sådant beslut skall, trots att det är utformat och offentliggjort som ett enda beslut, betecknas som en rad enskilda beslut, i vilka det, i förhållande till vart och ett av de företag till vilka det är riktat, fastställs den eller de överträdelser dessa företag anses ha gjort sig skyldiga till och, i förekommande fall, de böter som de åläggs. Ett sådant beslut kan endast ogiltigförklaras med avseende på de företag till vilka det är riktat och vars talan har bifallits vid gemenskapsdomstolarna och det är fortfarande bindande i alla delar för de mottagare som inte väckt talan om ogiltigförklaring (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 september 1999 i mål C-310/97 P, kommissionen mot AssiDomän Kraft Products m.fl., REG 1999, s. I-5363, punkt 49 och följande punkter).

101 I detta fall väckte emellertid Solvay inte någon talan mot det första PVC-beslutet, och den talan som Norsk Hydro väckte mot beslutet avvisades genom beslutet i det ovannämnda målet Norsk Hydro mot kommissionen.

102 Eftersom det första PVC-beslutet hade vunnit laga kraft i förhållande till dessa två företag, kunde det andra PVC-beslutet följaktligen inte längre vara riktat till dem. I den mån deras beteende omfattades av de anmärkningar som riktades mot samtliga företag som ursprungligen var i fråga, kunde kommissionen dock ta hänsyn till deras respektive roll i det andra PVC-beslutet, vad gäller anmärkningarna mot de företag som det andra beslutet var riktat till, i syfte att fastställa de överträdelser som gjordes gällande mot dessa företag, var och en i förhållande till dess eget ansvar. Det första PVC-beslutet och det andra PVC-beslutet avser således inte en kollektiv konkurrensbegränsande samverkan eller ett kollektivt samordnat förfarande, där de deltagande företag som var aktuella år 1994 skiljer sig från dem som var aktuella år 1988. Besluten avser samma konkurrensbegränsande samverkan eller samordnade förfarande avseende samma företag vilka, enbart till följd av processrättsliga regler, har ålagts sanktionsåtgärder i två beslut i följd.

103 Vad beträffar argumenten rörande preskription i det andra PVC-beslutet, vilka Elf Atochem har hänvisat till som den tredje skillnaden jämfört med det första PVC-beslutet, är det uppenbart att dessa inte avser någon ny anmärkning, eftersom de inte avser andra beteenden än dem som företagen redan har yttrat sig över.

104 Slutligen har Wacker-Chemie och Hoechst klandrat förstainstansrätten för att den inte ansåg att det var nödvändigt med nya förhör i avsaknad av nya anmärkningar, trots att varaktigheten av den fastställda överträdelsen förlängdes i det andra PVC-beslutet, och trots att det saknades stöd för att i artikel 2 i beslutet ålägga företagen att upphöra med överträdelsen och att bötesbeloppet inte fastställdes i enlighet med artikel 15.2 i förordning nr 17.

105 Den konstaterade överträdelsens varaktighet förlängdes, enbart till följd av det datum då det andra PVC-beslutet antogs, med fem och ett halvt år jämfört med den överträdelse som fastslogs när det första PVC-beslutet antogs.

106 Domstolen konstaterar att det i artiklarna 1 och 3 i det andra PVC-beslutet, liksom i artiklarna 1 och 3 i det första PVC-beslutet, fastställdes att klagandena hade deltagit i den konstaterade överträdelsen och företagen ålades böter. Dessa artiklar skall dock tolkas mot bakgrund av de skäl som anförts till stöd för dem. Vad gäller i synnerhet Wacker-Chemie och Hoechst anges i punkt 54 i motiveringen i det första respektive det andra PVC-beslutet att bötesbeloppen fastställdes utifrån antagandet att de deltog i den konkurrensbegränsande samverkan "åtminstone fram till maj 1984". Det faktum att det andra PVC-beslutet antogs den 27 juli 1994 har följaktligen inte medfört att den påtalade överträdelsens varaktighet förlängdes jämfört med det första PVC-beslutet, eftersom varaktigheten av det deltagande som faktiskt beaktades var densamma.

107 Wacker-Chemie och Hoechst har hävdat att åläggandet att upphöra med överträdelsen förutsatte att det fanns bevis för att överträdelsen fortsatte vid den tidpunkt då det andra PVC-beslutet antogs. I brist på sådan bevisning fanns det inte längre någon rättslig grund för åläggandet, till följd av den tid som förflutit. Företagen har för övrigt gjort gällande att de före antagandet av det andra PVC-beslutet definitivt hade upphört med sin verksamhet på PVC-marknaden, vilket medför att de inte kunde vara skyldiga att upphöra med en överträdelse.

108 Domstolen påpekar emellertid att kommissionen, i punkt 50 i motiveringen till både det första och det andra PVC-beslutet, uppgav att den, trots vissa åtaganden som några företag hade gjort under det administrativa förfarandet, inte visste "om mötena, eller åtminstone någon typ av underrättelse om priser och kvantiteter mellan bolagen, verkligen ha[de] upphört". Kommissionen drog därför slutsatsen att "det i varje beslut [skulle] anges en formell skyldighet för de företag, som fortfarande är verksamma inom PVC-branschen, att upphöra med överträdelsen". Det var av det skälet som kommissionen, i artikel 2 i det andra PVC-beslutet liksom den tidigare hade gjort i artikel 2 i det första PVC-beslutet, ålade företagen att omedelbart upphöra med överträdelserna "om detta inte redan [hade] skett". Åläggandet var således enbart riktat till de företag som eventuellt fortfarande fortsatte med överträdelsen den dag då beslutet antogs. I likhet med vad som var fallet med det första PVC-beslutet avsåg åläggandet i det andra PVC-beslutet således inte de företag som hade upphört med överträdelsen den dag då beslutet antogs. Åläggandet avsåg inte heller Wacker-Chemie och Hoechst om dessa företag, såsom de har gjort gällande, hade upphört definitivt med sin verksamhet på marknaden i fråga, eftersom artikel 2 i det andra PVC-beslutet, liksom artikel 2 i det första PVC-beslutet, avser de företag som "fortfarande är verksamma inom PVC-branschen".

109 När det gäller fastställandet av bötesbeloppet har Wacker-Chemie och Hoechst slutligen gjort gällande att böter som påförs lång tid efter det att de påtalade omständigheterna ägde rum inte nödvändigtvis leder till samma resultat som en sanktionsåtgärd som vidtas direkt efter överträdelsen. Kommissionen borde vidare ha fastställt omsättningen för det sista räkenskapsår som föregick det andra PVC-beslutet, i enlighet med artikel 15.2 i förordning nr 17, där det föreskrivs att det högsta bötesbelopp som kan påföras inte får överstiga tio procent av föregående räkenskapsårs omsättning.

110 Domstolen påpekar att skyldigheten att beakta föregående räkenskapsårs omsättning föreligger när kommissionen skall fatta sitt slutliga beslut, i syfte att fastställa det högsta bötesbeloppet. Det är således nödvändigt att inhämta uppgifter om omsättningen efter det att företagen hörts. Syftet med förhöret är att ge företagen tillfälle att yttra sig över anmärkningarna mot dem. Det är endast nödvändigt att inhämta uppgifter rörande omsättningen för det fall kommissionen, efter förhöret, anser att överträdelsen är styrkt. Under dessa förhållanden är klagandenas argument inte relevanta som stöd för påståendet att det i förevarande fall förelåg en skyldighet att hålla ett nytt förhör.

111 Av vad anförts följer att domstolen inte kan godta invändningen om att det inte hölls något nytt förhör med de berörda företagen.

c) Den omständigheten att det inte hölls något nytt samråd med rådgivande kommittén

112 Samtliga klagande har gjort gällande att ogiltigförklaringen av det första PVC-beslutet medförde att det, med avseende på antagandet av det andra PVC-beslutet, var nödvändigt att hålla ett nytt samråd med rådgivande kommittén, enligt artikel 10.3 i förordning nr 17.

113 Klagandena har kritiserat förstainstansrätten för att den, i punkterna 256 och 257 i den överklagade domen, fastslog att ett nytt samråd med rådgivande kommittén hade krävts endast om även ett nytt förhör hade varit nödvändigt.

114 I det avseendet påpekar domstolen att följande föreskrivs i artikel 1 i förordning nr 99/63:

"Innan kommissionen samråder med den rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor skall den hålla ett förhör enligt artikel 19.1 i förordning nr 17."

115 I punkt 256 i den överklagade domen påpekade förstainstansrätten korrekt att enligt denna bestämmelse är de situationer i vilka förhör med de berörda företagen skall hållas desamma som de i vilka samråd med rådgivande kommittén skall genomföras (dom av den 21 september 1989 i de förenade målen 46/87 och 227/88, Hoechst mot kommissionen, REG 1989, s. 2859, punkt 54; svensk specialutgåva, volym 10, s. 133).

116 Domstolen har i förevarande dom redan konstaterat att ogiltigförklaringen av det första PVC-beslutet inte påverkade giltigheten av de administrativa åtgärder under förfarandet som vidtogs innan beslutet antogs, och att det inte krävdes några nya förhör.

117 I enlighet med artikel 10.3 i förordning nr 17 och artikel 1 i förordning nr 99/63 "följde" det andra PVC-beslutet på ett förfarande där det konstaterades att artikel 85 i fördraget hade överträtts och föregicks av förhör med företagen samt ett yttrande från rådgivande kommittén av den 1 december 1988.

118 Eftersom det andra PVC-beslutet inte innehöll några väsentliga ändringar jämfört med det första PVC-beslutet och eftersom samråd hade ägt rum med rådgivande kommittén angående utkastet till det sistnämnda beslutet med tillämpning av artikel 10.5 i förordning nr 17, var det korrekt av förstainstansrätten att, i punkt 257 i den överklagade domen, fastslå att det inte krävdes något nytt samråd med kommittén (se analogt, vad gäller samråd med parlamentet under lagstiftningsförfarandet, dom av den 10 juni 1997 i mål C-392/95, parlamentet mot rådet, REG 1997, s. I-3213, punkt 15).

119 Domstolen kan följaktligen inte godta invändningen om att det inte hölls något nytt samråd med rådgivande kommittén.

d) Den omständigheten att förhörsombudet inte vidtog några nya åtgärder

120 Degussa, Enichem och ICI har hävdat att kommissionen även borde ha låtit förhörsombudet vidta nya åtgärder, vars nya funktion under tiden hade definierats genom kommissionens beslut av den 24 november 1990 om förhör inom ramen för förfaranden för tillämpning av artiklarna 85 och 86 i EEG-fördraget och artiklarna 65 och 66 i EKSG-fördraget (XX:e rapporten om konkurrenspolitiken, s. 350) (nedan kallat beslutet av den 24 november 1990).

121 Klagandena har klandrat förstainstansrätten för att den, i punkt 253 i den överklagade domen, slog fast att kommissionen inte var skyldig att hålla ett nytt förhör med de berörda företagen och att den därför inte hade kunnat åsidosätta sitt beslut av den 24 november 1990, vilket av tidsmässiga skäl inte var tillämpligt på den muntliga delen av det administrativa förfarande som föregick antagandet av det andra PVC-beslutet.

122 Domstolen påpekar att kommissionen, med verkan från den 1 september 1982, inrättade ämbetet som förhörsombud enligt ett meddelande med titeln "Information om förfaranden enligt EEG-fördragets och EKSG-fördragets konkurrensregler (artiklarna 85 och 86 i EEG-fördraget; artiklarna 65 och 66 i EKSG-fördraget)", vilket offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 25 september 1982 (EGT C 251, s. 2).

123 I ovannämnda meddelande definierade kommissionen förhörsombudets uppgifter enligt följande:

"Förhörsombudet skall säkerställa att förhöret avlöper korrekt och därigenom bidra till att förhöret och det eventuellt efterföljande beslutet är objektiva. Förhörsombudet skall särskilt sörja för att vederbörlig hänsyn tas vid utarbetandet av utkasten till kommissionens beslut på konkurrensområdet till alla omständigheter av betydelse, vare sig dessa är fördelaktiga eller ofördelaktiga för de berörda parterna.

Förhörsombudet skall vid fullgörandet av sina uppgifter sörja för att rätten att gå i svaromål respekteras, samtidigt som han tar hänsyn till kravet att konkurrensreglerna tillämpas effektivt och i enlighet med gällande förordningar och de principer som har fastställs av domstolen."

124 Förhörsombudets uppgifter har närmare preciserats i en text som publicerades som bilaga till XIII:e rapporten om konkurrenspolitiken för år 1983. Ordalydelsen i artikel 2 i denna text var identisk med ordalydelsen i den ursprungliga definitionen. Denna text har ersatts av beslutet av den 24 november 1990. Även ordalydelsen i artikel 2 i sistnämnda beslut var identisk med ordalydelsen i den ursprungliga definitionen.

125 Det framgår av själva innehållet i det uppdrag som förhörsombudet i det förfarande som föregick antagandet av det första PVC-beslutet getts, att dennes ingripande med nödvändighet var knutet till förhöret med företagen, inför antagandet av ett eventuell