FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

MACIEJ SZPUNAR

föredraget den 22 februari 2018 ( 1 )

Mål C‑20/17

Vincent Pierre Oberle

(begäran om förhandsavgörande från Kammergericht Berlin (regional överdomstol i Berlin, Tyskland))

”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Europeiskt arvsintyg – Allmän behörighet för medlemsstatens domstol att fatta beslut om arvet i dess helhet – Bestämmelse i en annan medlemsstat i vilken det föreskrivs att ett nationellt arvsintyg som används för liknande ändamål ska utfärdas”

I. Inledning

1. Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg, ( 2 ) är tillämplig från den 17 augusti 2015. Förevarande begäran om förhandsavgörande är det tredje i rad inom ramen för vilken en medlemsstats domstol har begärt att domstolen ska tolka bestämmelser i denna förordning. ( 3 )

2. De tvivel som den hänskjutande domstolen hyser avser den här gången förhållandet mellan förordning nr 650/2012 och nationella bestämmelser som reglerar arvsfrågor. Kammergericht Berlin (regional överdomstol i Berlin, Tyskland) söker närmare bestämt klarhet i om artikel 4 i förordning nr 650/2012 även fastställer behörigheten med avseende på förfaranden som avser utfärdande av nationella arvsintyg. Detta skulle innebära att medlemsstaterna i detta sammanhang inte skulle kunna införa bestämmelser varigenom den nationella behörigheten regleras på annat sätt än vad som föreskrivs i denna förordning.

3. Denna fråga är mycket komplicerad och den praktiska betydelsen av den dom som domstolen kommer att meddela i förevarande mål är större än vad som är fallet i domen i målet Mahnkopf. ( 4 ) Det ska erinras om att det anhängiggjorda målet Mahnkopf avser en enskild bestämmelse i den tyska lagstiftningen. I förevarande mål rör det sig däremot om en fråga som kan vara relevant för samtliga medlemsstater i vilka de rättsliga myndigheterna har en möjlighet att utfärda nationella arvsintyg. ( 5 )

II. Tillämpliga bestämmelser

A. Unionsrätt

4. I artikel 3.1 g och 3.2 i förordning nr 650/2012 föreskrivs följande: ”g) dom: varje arvsrättsligt avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskostnader, … 2. I denna förordning avses med ’domstol’ alla rättsliga myndigheter och alla andra myndigheter och rättstillämpare som har behörighet i arvsfrågor och som utövar rättsliga funktioner eller agerar genom delegering från en rättslig myndighet eller agerar under kontroll av en rättslig myndighet, under förutsättning att sådana andra myndigheter och rättstillämpare garanterar opartiskhet och samtliga parters rätt att bli hörda och under förutsättning att deras beslut enligt lagen i den medlemsstat där de är verksamma a) kan bli föremål för överklagande eller förnyad prövning vid en rättslig myndighet och b) har liknande giltighet och verkan som ett beslut av en rättslig myndighet i samma fråga …”

5. I artikel 4 i förordning nr 650/2012 som har rubriken ”Allmän behörighet” och som återfinns i kapitel II i denna förordning som har rubriken ”Behörighet” anges följande: ”Domstolarna i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist vid sin död ska vara behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet.”

6. Artikel 62, som har rubriken ”Inrättande av ett europeiskt arvsintyg”, har följande lydelse: ”1. Genom denna förordning inrättas ett europeiskt arvsintyg (nedan kallat arvsintyget) som ska utfärdas för användning i en annan medlemsstat och ha de verkningar som förtecknas i artikel 69. 2. Det ska inte vara obligatoriskt att använda ett arvsintyg. 3. Arvsintyget ska inte ersätta nationella dokument som används för liknande ändamål i medlemsstaterna. När det har utfärdats för användning i en annan medlemsstat ska arvsintyget emellertid även ha de verkningar som förtecknas i artikel 69 i den medlemsstat vars myndigheter utfärdade det i enlighet med detta kapitel.”

B. Tysk rätt

7. I 105 § i lagen om förfaranden i familjemål och mål som avser frivillig rättsvård (Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit) (nedan kallad FamFG), i dess lydelse av den 17 december 2008, giltig sedan den 1 september 2009, föreskrivs följande: ”I andra förfaranden enligt denna lag är tyska domstolar behöriga när en tysk domstol har lokal behörighet.”

8. Den lokala behörigheten i arvsmål regleras enligt tysk rätt i 343 § FamFG. I nämnda bestämmelse, i dess lydelse enligt lagen om internationell arvsrätt och om ändring av bestämmelserna om arvsintyg samt ändringar av ytterligare bestämmelser (Gesetz zum Internationalen Erbrecht und zur Änderung von Vorschriften zum Erbschein sowie zur Änderung sonstiger Vorschriften) av den 29 juni 2015, vilken trädde i kraft den 17 augusti 2015, föreskrivs följande: ”1. Lokalt behörig är den domstol i vars domsaga arvlåtaren hade hemvist vid sin död. 2. Om arvlåtaren vid sin död inte hade hemvist i landet är den domstol behörig i vars domsaga arvlåtaren hade sin senaste hemvist i landet. 3. Föreligger det inte någon behörighet enligt punkterna 1 och 2 är Amtsgericht Schöneberg i Berlin behörig om arvlåtaren är tysk medborgare eller tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen befinner sig i landet. …”

III. Bakgrund i det nationella målet och tolkningsfrågan

9. Adrien Théodore Oberle var fransk medborgare och hade sin hemvist i Frankrike när han avled den 28 februari 2015. A.T. Oberle efterlämnade två söner. En av dem är Vincent Pierre Oberle, sökanden i det nationella målet. Kvarlåtenskapen befinner sig i Frankrike och i Tyskland.

10. Den franska domstolen utfärdade ett nationellt arvsintyg enligt vilket V.P. Oberle och hans bror tilldelas hälften var av kvarlåtenskapen efter den avlidne.

11. V.P. Oberle ansökte därefter vid Amtsgericht Schöneberg (distriktsdomstol i Berlin Schöneberg, Tyskland) – vilken är behörig enligt 105 § och 343 § stycke 3 första meningen FamFG i frågor om arv efter A.T. Oberle – om utfärdande av ett nationellt arvsintyg som är begränsat till den kvarlåtenskap som är belägen i Tyskland, enligt vilket han och hans bror med tillämpning av fransk rätt ärver denna kvarlåtenskap.

12. Amtsgericht Schöneberg (distriktsdomstol i Berlin Schöneberg) fann emellertid att den är obehörig att utfärda ett nationellt arvsintyg enligt artiklarna 4 och 15 i förordning nr 650/2012. Enligt denna domstol får tyska bestämmelser inte tillämpas för att fastställa den internationella behörigheten i förfarandet för prövning av V.P. Oberles ansökan. Nationella bestämmelser måste lämna företräde åt bestämmelserna i förordning nr 650/2012. Detta innebär att franska domstolar, i egenskap av domstolar i den medlemsstat där den avlidne hade sin hemvist vid sin död, och inte tyska domstolar, är behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet, bland annat även med avseende på V.P. Oberles ansökan.

13. V.P. Oberle överklagade Amtsgericht Schönebergs (underrätten i Berlin Schöneberg) beslut till den hänskjutande domstolen.

IV. Tolkningsfrågan och förfarandet vid domstolen

14. Mot denna bakgrund beslutade Kammergericht Berlin (regional överdomstol i Berlin) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen: ”Ska artikel 4 i förordning nr 650/2012 tolkas så, att därigenom även fastställs en exklusiv internationell behörighet att utfärda de nationella arvsintyg i de respektive medlemsstaterna som inte ersätts av det europeiska arvsintyget (se artikel 62.3 i förordning nr 650/2012), med följd att avvikande nationella bestämmelser avseende internationell behörighet att utfärda nationella arvsintyg – såsom till exempel 105 § FamFG i Tyskland – saknar verkan på grund av att de strider mot överordnad unionslagstiftning?”

15. Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 18 januari 2017.

16. Den tyska, den polska och den portugisiska regeringen samt Europeiska kommissionen har ingett skriftliga yttranden. Den tyska, den franska och den polska regeringen samt kommissionen deltog i förhandlingen, som ägde rum den 23 november 2017.

V. Bedömning

A. Inledande anmärkningar

17. Tolkningsfrågan har formulerats på ett sätt som kan antyda att den hänskjutande domstolen söker klarhet i huruvida artikel 4 i förordning nr 650/2012 reglerar ”exklusiv behörighet” med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg.

18. Det ska emellertid erinras om att begreppet exklusiv behörighet har en särskild betydelse när det gäller bestämmelser varigenom internationella civilrättsliga förfaranden regleras.

19. Mot bakgrund av bestämmelserna i Brysselsystemet klargjorde domstolen att bestämmelser varigenom exklusiv behörighet regleras utgör ett undantag från allmänna behörighetsbestämmelser ( 6 ) och är tvingande såväl för parterna som för rätten. ( 7 ) Parterna kan till exempel i princip inte avvika från dessa bestämmelser genom ett prorogationsavtal eller genom att gå i svaromål.

20. Jag anser emellertid att det för svaret på tolkningsfrågan saknar betydelse huruvida artikel 4 i förordning nr 650/2012 fastställer ”exklusiv behörighet” i ovannämnda mening. Medlemsstaterna kan nämligen inte med hjälp av nationella bestämmelser ändra unionsrättens behörighetsbestämmelser, såvida inte annat anges i dessa bestämmelser, när dessa bestämmelser gäller icke-exklusiv behörighet.

21. Den hänskjutande domstolen söker genom tolkningsfrågan följaktligen klarhet i om artikel 4 i förordning nr 650/2012 fastställer behörighet med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg.

22. För att besvara denna fråga är det nödvändigt att först bedöma om nationella arvsintyg och de förfaranden som rör dessa omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012.

B. Huruvida nationella arvsintyg omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012

1. Nationella arvsintyg i medlemsstaternas lagstiftning

23. Av en jämförande studie framgår att de nationella arvsintyg som används i vissa medlemsstater skiljer sig från varandra avsevärt.

24. Med utgångspunkt i det organ som utfärdar nationella arvsintyg som kriterium, kan tre kategorier av sådana intyg urskiljas, nämligen rättsliga arvsintyg, intyg som utfärdas av notarius publicus och privata förklaringar. ( 8 ) Detta kriterium kan emellertid vara otillräckligt vid fastställandet om det rör sig om nationella arvsintyg, eftersom det även inom dessa kategorier finns avsevärda skillnader mellan de lösningar som antagits i de enskilda medlemsstaterna. Dessa skillnader avser de nationella arvsintygens karaktär, omfattningen av de fastställanden som ligger till grund för de uppgifter som återfinns i intyget och det sätt på vilket dessa görs och även verkningarna av dessa intyg. ( 9 )

25. Under alla omständigheten kan för enkelhetens skull antas att nationella arvsintyg innehåller uppgifter rörande arv efter en viss person, bland annat uppgifter om dem som har vissa rättigheter i samband med arvlåtarens död. Dessa intyg möjliggör i allmänhet att styrka dessa omständigheter gentemot offentliga myndigheter och tredje man. ( 10 )

2. Nationella arvsintyg mot bakgrund av förordning nr 650/2012

26. I förordning nr 650/2012 förekommer över huvud taget inte uttrycket nationellt arvsintyg. I denna förordning återfinns däremot uttrycket ”nationella dokument som används för liknande ändamål [för vilka europeiska arvsintyg används] i medlemsstaterna”, vilka de europeiska arvsintygen enligt artikel 62.3 och skäl 67 första meningen i förordning nr 650/2012 ”inte ska ersätta”.

27. Enligt de förklaringar som ges i skäl 67 andra meningen i förordning nr 650/2012 ska europeiska arvsintyg användas för att bland annat styrka arvingarnas ställning och deras rättigheter och befogenheter i andra medlemsstater än i den medlemsstat där intyget utfärdats. Till de nationella handlingar varigenom liknande mål eftersträvas hör bland annat nationella arvsintyg. ( 11 )

28. Den hänskjutande domstolen anser även att det nationella arvsintyg som det rör sig om i det nationella målet utgör ett ”nationellt dokument” i den mening som avses i artikel 62.3 i förordning nr 650/2012. Tolkningsfrågan avser nämligen ”nationella arvsintyg … som inte ersätts av det europeiska arvsintyget”. I tolkningsfrågan hänvisas dessutom även uttryckligen till artikel 62.3 i förordning nr 650/2012.

3. Nationella arvsintyg och tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012

29. För att kunna göra ytterligare överväganden måste först klargöras om nationella arvsintyg över huvud taget omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012.

a) Parternas ståndpunkter

30. Avseende denna fråga har enbart den polska regeringen uttryckligen tagit ställning i sitt skriftliga yttrande och kommissionen i sin argumentation under förhandlingen. Den polska regeringen och kommissionen anser att nationella arvsintyg och förfarandet rörande utfärdande av dessa omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012.

31. Indirekt har även den tyska regeringen hänvisat till denna fråga. Den anser att det av artikel 62.3 i förordning nr 650/2012 framgår att nationella bestämmelser varigenom utfärdandet av sådana intyg regleras ska tillämpas vid sidan av bestämmelserna i förordning nr 650/2012. Den portugisiska regeringen har intagit en liknande ståndpunkt.

b) Artikel 1 i förordning nr 650/2012 som bestämmelse som fastställer förordningens tillämpningsområde

32. Förordning nr 650/2012 innehåller materiella bestämmelser (lagvalsregler) och bestämmelser om internationella civilrättsliga förfaranden (behörighetsregler). Det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012 som fastställs genom artikel 1 omfattar i princip på samma sätt de båda typerna av bestämmelser. ( 12 )

33. Förordningen avser arv efter avliden (artikel 1.1 första meningen i denna förordning). De frågor som är undantagna från tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012 anges i artikel 1.2 i denna förordning. De anknyter emellertid till det materiella tillämpningsområdet och avser i princip inte de rättsliga instrument och förfaranden som rör arvsmål.

34. Ett visst undantag i detta avseende utgör artikel 1.2 led l, enligt vilken all registrering i ett register av rättigheter i fast eller lös egendom, inbegripet de rättsliga krav som ställs vid en sådan registrering, och verkningarna av en registrering eller utebliven registrering av sådana rättigheter i ett register, är undantagna från förordningens tillämpningsområde. ( 13 ) Artikel 1.2 i förordning nr 650/2012 innehåller inte några bestämmelser som antyder att andra rättsliga instrument och förfaranden, vilka utan tvekan avser arv efter avliden, inte omfattas av tillämpningsområdet för denna förordning.

c) Betydelsen av artikel 62.3 i förordning nr 650/2012 vid fastställandet av förordningens tillämpningsområde

35. Frågan uppkommer om nationella arvsintyg inte undantas från tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012 genom artikel 62.3 första meningen i denna förordning, enligt vilken europeiska arvsintyg ”inte [ska] ersätta” nationella dokument som används för liknande ändamål i medlemsstaterna.

36. I doktrinen företräds uppfattningen att artikel 62.3 första meningen i förordning nr 650/2012 reglerar förhållandet mellan det europeiska arvsintyget och nationella arvsintyg. Den syftar inte till att undanta nationella arvsintyg från tillämpningsområdet för behörighetsbestämmelserna i förordning nr 650/2012. ( 14 )

37. Jag delar denna uppfattning. Det ska noteras att det av artikel 62.2 i förordning nr 650/2012 framgår att det inte ska vara obligatoriskt att använda ett europeiskt arvsintyg. Mot bakgrund av vad som anges i skäl 69 andra meningen i förordning nr 650/2012 är de personer som har rätt att ansöka om ett europeiskt arvsintyg inte skyldiga att använda ett arvsintyg. Dessa personer kan nämligen använda ”andra instrument som finns att tillgå enligt denna förordning (domar, officiella handlingar och förlikningar inför domstol).” Det rör sig följaktligen om att dessa instrument ska användas för samma ändamål som europeiska arvsintyg. Till dessa instrument hör även nationella arvsintyg. De ska nämligen i princip användas för liknande ändamål som europeiska arvsintyg. ( 15 ) Detta innebär, för att använda formuleringen i skäl 69 i förordning nr 650/2012, att även nationella arvsintyg ”finns att tillgå” enligt denna förordning.

38. En tolkning av artikel 62.3 i förordning nr 650/2012 enligt vilken nationella arvsintyg är avsedda att användas internt i en viss medlemsstat medför inte heller någon annan bedömning. En sådan tolkning skulle nämligen kunna innebära att europeiska arvsintyg ”inte ska ersätta” nationella arvsintyg, eftersom detta utfärdas för användning i andra medlemsstater än den medlemsstat vars myndigheter har behörighet att utfärda detta intyg (artikel 62.1 i förordning nr 650/2012).

39. Jag vill här inte avgöra den enligt min mening tvivelaktiga frågan om en sådan åtskillnad kan göras med avseende på ändamålet med arvsintyg. Likväl har nationella arvsintyg hittills även kunnat användas i andra medlemsstater. Det finns inget som tyder på att unionslagstiftaren avsåg att ändra detta. Mot bakgrund av skäl 69 andra meningen i förordning nr 650/2012 kan de berörda parterna nämligen använda andra instrument för samma ändamål som eftersträvas med ett europeiskt arvsintyg.

d) Slutsats i denna del

40. Tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012 har fastställts på så sätt att det såväl med avseende på lagvalsregler som behörighetsregler omfattar samtliga frågor som rör arv efter en avliden person, såvida vissa frågor inte undantas i själva förordningen. I förordning nr 650/2012 har jag inte identifierat några undantag som skulle avse nationella arvsintyg och förfaranden avseende dessa.

41. Jag anser därför att sådana rättsliga instrument som nationella arvsintyg och de förfaranden som avser dessa omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012. Detta säger ännu inte något om nationella arvsintyg, såsom det som det rör sig om i det nationella målet, utgör en ”dom” eller en ”officiell handling” i den mening som avses i denna förordning.

C. Huruvida artikel 4 i förordning nr 650/2012 även fastställer behörigheten med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg

42. Den viktigaste delen av frågan vid bedömningen av begäran om förhandsavgörande är om artikel 4 i förordning nr 650/2012 fastställer behörighet med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg, såsom det som det rör sig om i det nationella målet.

43. Den hänskjutande domstolen har i detta sammanhang påpekat att förordning nr 650/2012 inte innehåller några bestämmelser som uttryckligen reglerar behörigheten för utfärdande av nationella arvsintyg. Om artikel 4 i förordning nr 650/2012 skulle hänföra sig till nationella arvsintyg, skulle artikel 64.1 i denna förordning, som avser europeiska arvsintyg, vara överflödig.

44. Även om det antas att artikel 4 i förordning nr 650/2012 fastställer behörighet med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg, kan denna bestämmelse enligt den hänskjutande domstolen ändå inte tillämpas i det nationella målet. Så skulle vara fallet om det nationella arvsintyg som det rör sig om i det nationella målet skulle utgöra en ”dom” i den mening som avses i förordningen. Det förhåller sig emellertid inte på så sätt enligt den hänskjutande domstolen. Trots att ett sådant intyg utfärdas genom ett beslut, innehåller intyget enbart faktiska konstateranden. Det innehåller inte några beslut som kan vinna laga kraft.

1. Parternas yttranden

45. Den tyska, den franska och den portugisiska regeringen anser att artikel 4 i förordning nr 650/2012 inte reglerar internationell behörighet med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg. Den polska regeringen och kommissionen har intagit motsatt ståndpunkt.

46. Den tyska regeringen anser att artikel 4 i förordning nr 650/2012 fastställer behörighet med avseende på de förfaranden i vilka ”domar” meddelas, medan nationella arvsintyg, såsom det som det rör sig om i begäran om förhandsavgörande, inte har den karaktären. Unionslagstiftaren betraktar, enligt den tyska regeringen, inte nationella arvsintyg som ”domar”, eftersom dessa intyg betecknas som ”nationella dokument” i artikel 62.3 i förordning nr 650/2012. Den omständigheten att ett nationellt arvsintyg utfärdas av en domstol medför inte en ändring av kvalificeringen av intyget enligt förordning nr 650/2012. Det kan nämligen fortfarande inte anses utgöra en ”dom”.

47. Av denna mening är även den franska regeringen som delar den uppfattningen att ett sådant nationellt arvsintyg som utfärdas av en domstol vid utövandet av dess rättsliga funktion kan anses utgöra en ”dom”. Det förhåller sig emellertid inte på så sätt vid utfärdandet av nationella arvsintyg som syftar till att fastställa ett visst förhållande utan en bedömning därav och utan möjlighet att vidta motsvarade åtgärder ex officio i detta avseende.

48. Den portugisiska regeringen har för sin del påpekat att nationella arvsintyg, såsom det som det rör sig om i det nationella målet, på motsvarande sätt som ett europeiskt arvsintyg ska betraktas som ett instrument av hybrid karaktär. Detta innebär att artikel 4 i förordning nr 650/2012 inte kan tillämpas i det nationella målet.

49. Kommissionen anser att medlemsstaterna själva kan besluta om vem som ska anförtros uppgiften att utfärda nationella arvsintyg. Om denna uppgift emellertid av medlemsstaterna anförtros domstolarna, måste medlemsstaterna godta verkningarna av detta val. Nationella arvsintyg som utfärdas av en domstol utgör nämligen, såsom även den polska regeringen påpekat, en ”dom” i den mening som avses i artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012, oberoende av hur denna fråga bedöms enligt nationell rätt.

50. Parterna har i sina yttranden i princip anknutit till den hänskjutande domstolens dubbla argumentation som till stor del är en sammanställning av de uppfattningar som företräds i doktrinen med avseende på ovannämnda fråga. Vissa författare anser att behörighetsreglerna i förordning nr 650/2012 inte är tillämpliga på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg, ( 16 ) medan andra är av den uppfattningen att förordningen, med undantag för de säkerhetsåtgärder som avses i artikel 19, allmänt reglerar den nationella behörigheten i arvsfrågor och följaktligen ersätter samtliga nationella bestämmelser som avser dessa frågor. ( 17 )

2. Inledande anmärkning

51. Enligt min mening finns två möjliga sätt att resonera som kan vara av betydelse för att ge ett användbart svar till den hänskjutande domstolen.

52. Enligt det första sättet måste en bedömning göras av det nationella arvsintyg som det rör sig om i det nationella målet. Det rör sig om att antingen kvalificera intyget som en ”dom” i den mening som avses i artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012 eller som en ”officiell handling” i den mening som avses i artikel 3.1 i) i denna förordning. Om detta intyg kvalificeras som en ”officiell handling” kan detta leda till att de rättsliga myndigheterna i en medlemsstat i princip inte är bundna av behörighetsreglerna, eftersom det i förordningen inte fastställs vilka myndigheter som kan utfärda sådana handlingar.

53. Enligt den andra möjligheten ska artikel 4 i förordning nr 650/2012 tolkas på så sätt att det kan avgöras om denna bestämmelse reglerar behörigheten med avseende på alla arvsförfaranden vid de rättsliga myndigheterna i medlemsstaterna.

54. Jag anser att en sådan slutsats indirekt kan dras av de argument som framförts av den polska regeringen och kommissionen. Detta skulle innebära att kvalificeringen av nationella arvsintyg, såsom det som det rör sig om i det nationella målet, i princip saknar betydelse för svaret på tolkningsfrågan.

55. I förevarande förslag till avgörande kommer jag att grunda mig på det andra av dessa två resonemang. Utgångspunkten för den vidare bedömningen är fastställandet av huruvida artikel 4 i förordning nr 650/2012 reglerar behörigheten med avseende på arvsförfaranden vid de rättsliga myndigheterna i medlemsstaterna.

56. Det är enbart om denna fråga besvaras nekande som det blir nödvändigt att pröva om nationella arvsintyg, såsom det i målet vid den nationella domstolen, utgör en ”dom” eller en ”officiell handling” i den mening som avses i denna förordning.

3. Bokstavstolkning

57. För fastställandet av tillämpningsområdet för artikel 4 i förordning nr 650/2012 genom en bokstavstolkning för att avgöra om bestämmelsen även hänför sig till förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg, såsom det i det nationella målet, krävs att begreppen ”domstol” och ”fatta beslut om arvet i dess helhet” tolkas mot bakgrund av denna förordning.

a) Begreppet domstol mot bakgrund av förordning nr 650/2012

58. Inom ramen för förordning nr 650/2012 definieras begreppet domstol i artikel 3.2. Med begreppet avses ”alla rättsliga myndigheter” och alla andra myndigheter och rättstillämpare som har behörighet i arvsfrågor, såvida övriga villkor i denna bestämmelse är uppfyllda.

59. Enligt skäl 20 andra meningen i förordning nr 650/2012 ska begreppet ”domstol” ges en vid definition så att det täcker ”domstolar i ordets egentliga mening, som utövar rättsliga funktioner”, och även andra enheter som i vissa frågor utövar en rättslig funktion i likhet med domstolar.

60. Detta kan tyda på att den myndighet som formellt sett ingår i domstolsstrukturen i den berörda medlemsstaten, men som inte utövar rättsliga funktioner inom ramen för ett visst förfarande, inte är en ”domstol” i den mening som avses i bestämmelserna i förordning nr 650/2012.

61. Ordalydelsen i artikel 3.2 i förordning nr 650/2012 kan emellertid även tala mot en snäv tolkning av begreppet domstol, såvida det avser ”rättsliga myndigheter”. Enligt denna bestämmelse omfattar begreppet ”domstol” nämligen ”alla rättsliga myndigheter”.

62. Av hänvisningen i skäl 20 andra meningen i förordning nr 650/2012 (begreppet dom täcker ”domstolar i ordets egentliga mening, som utövar rättsliga funktioner”) kan inte heller alltför långtgående slutsatser dras. Av fastställandet att begreppet domstol ska tolkas på ett visst sätt, närmare bestämt på så sätt att det inte väcker tvivel om att begreppet inte enbart täcker den domstol som utövar rättsliga funktioner, kan inte den entydiga slutsatsen dras att begreppet inte täcker ”domstolar i ordets egentliga mening” som inte utövar sådana funktioner i ett konkret förfarande.

63. En sådan slutsats kan inte heller dras på grundval av andra skäl i förordning nr 650/2012, nämligen skäl 20 tredje och fjärde meningen samt skälen 21, 22 och 36 där det klargörs att ”icke-rättsliga myndigheter” som inte utövar rättsliga funktioner inte är bundna av behörighetsbestämmelserna i denna förordning. Dessa skäl hänför sig nämligen inte till ”rättsliga myndigheter”.

64. Jag anser därför att bokstavstolkningen av begreppet domstol i artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012 inte kan vara avgörande för frågan om artikel 4 i denna förordning enbart fastställer behörighet med avseende på förfaranden i vilka den rättsliga myndigheten utövar rättsliga funktioner.

b) Uttrycket fatta beslut om arvet i dess helhet

65. Den tyska och den polska regeringen samt kommissionen har i sina yttranden hänvisat till vissa särdrag i artikel 4 i den tyska språkversionen av förordning nr 650/2012, där det är tal om en medlemsstats domstolar som är behöriga med avseende på ”domar på arvsområdet” (”für Entscheidungen in Erbsachen”). Ordalydelsen i den tyska versionen av förordningen kan tyda på att denna bestämmelse enbart reglerar behörighet med avseende på de förfaranden i vilka medlemsstaternas domstolar meddelar ”domar” i den mening som avses i artikel 3.1 g i denna förordning.

66. I artikel 4 i andra språkversioner av förordning nr 650/2012 används emellertid inte begreppet dom, utan det är tal om att ”fatta beslut” ( 18 ) om arvet. Ordalydelsen i den tyska språkversionen av förordningen kan följaktligen inte vara avgörande för denna fråga.

67. För en vid tolkning av artikel 4 i förordning nr 650/2012 kan även den omständigheten tala att behörigheten fastställs i den bestämmelsen med avseende på beslut om ”arvet i dess helhet”.

68. Det kan däremot vara relativt svårt att fastställa vilken betydelse uttrycket ”fatta beslut” har i samband med bestämmelser som reglerar behörighet för domstolarna i medlemsstaterna. I artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012 definieras nämligen enbart begreppet dom. Det är inte uppenbart att i de bestämmelser i vilka det är tal om att domstolar ”fattar beslut” verbformen av begreppet ”dom” används på samma sätt som i artikel 3.1 g i denna förordning.

69. Dessa svårigheter visar sig vara desto större vid beaktandet av definitionen i artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012. Den stora tolkningssvårigheten ligger i att begreppet dom i den mening som avses i artikel 3.1 g i denna förordning i majoriteten av språkversionerna av förordning nr 650/2012 definieras genom samma begrepp (idem per idem) ( 19 ).

70. Genom att förespråka en tolkning av artikel 4 i förordning nr 650/2012 mot bakgrund av definitionen av begreppet dom i artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012 som innebär att ”fatta beslut” består i att utöva rättsliga funktioner, tycks den hänskjutande domstolen och den tyska och franska regeringen anknyta till begreppet dom som EU-domstolen utarbetat i sin rättspraxis med avseende på bestämmelserna i Brysselsystemet.

c) Begreppet dom mot bakgrund av reglerna i Brysselsystemet

71. Mot bakgrund av bestämmelserna i Brysselsystemet, i vilka begreppet dom, i likhet med artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012, definieras som ”varje avgörande som har meddelats av domstol i en konventionsstat”, ( 20 ) slog domstolen fast att ett ”avgörande” ska härröra från en sådan domstol som har behörighet att avgöra tvister mellan parterna. ( 21 )

72. Frågan uppkommer om denna definition kan tillämpas på förordning nr 650/2012.

73. Jag anser inte att det mot bakgrund av artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012 kan krävas att en ”dom” i den mening som avses i denna bestämmelse måste avse tvister mellan parterna. På grundval av skäl 59 i förordningen kan slutsatsen dras att det i själva verket saknar betydelse om ”domen” har meddelats i tvistemål eller icke-tvistemål.

74. Kravet att det berörda organet ska ”ha behörighet” hänför sig i allmänhet till karaktären av de rättsliga myndigheternas aktivitet som gör att den rättsliga myndigheten har en beslutande roll eller är begränsad till en passivare funktion, som exempelvis består i att bekräfta eller inhämta partsviljan. ( 22 ) Förlikningar inför domstolar är följaktligen inte domar, eftersom de huvudsakligen har karaktären av ett avtal på så sätt att innehållet i detta framför allt bestäms av partsviljan. ( 23 ) Det är emellertid inte klart om och vilken typ av aktivitet som krävs av den rättsliga myndigheten för att denna ska anses meddela en dom i den mening som avses i artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012.

75. Det ska bäras i åtanke att ”domar” i den mening som avses i artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012 enligt denna förordning även meddelas av icke-rättsliga myndigheter som uppfyller kraven i artikel 3.2 i denna förordning. Syftet med dessa villkor är i själva verket att säkerställa att domar som meddelas av sådana myndigheter ”har liknande giltighet och verkan som ett beslut av en rättslig myndighet i samma fråga” som omfattas av tillämpningsområdet av förordning nr 650/2012 (artikel 3.2 b). Detta innebär emellertid inte att samma höga krav kan ställas på en ”dom” som de som föreskrivs i bestämmelserna i Brysselsystemet, bland annat i samband med den aktivitet som förekommer då dom meddelas. Detta innebär inte heller att fattande av beslut i den mening som avses i artikel 4 i förordning nr 650/2012 måste leda till att ”dom” meddelas enligt den definition som domstolen utarbetat inom ramen för Brysselsystemet.

76. Syftet med bestämmelserna i Brysselsystemet är enligt skälen 3 och 6 i förordning nr 1215/2012 nämligen att uppnå målet om fri rörlighet för privaträttsliga domar, medan förordning nr 650/2012 eftersträvar mål som går utöver denna problematik. Hit hör enligt skäl 7 i denna förordning bland annat att undanröja svårigheterna med att hävda rättigheter vid arv med gränsöverskridande verkan. Vid tolkningen av behörighetsreglerna i denna förordning får det följaktligen inte utgås från att syftet med bestämmelserna i denna förordning enbart är att fastställa de myndigheter som är behöriga att meddela domar för att förhindra att sinsemellan oförenliga domar meddelas. Detta tyder på att behörighetsreglerna inte enbart ska tillämpas i de förfaranden i vilka de rättsliga myndigheterna meddelar ”domar” i den mening som avses i artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012.

77. Mot bakgrund av ovanstående anser jag att de slutsatser som dragits på grundval av bokstavstolkningen av artikel 4 i förordning nr 650/2012 inte är entydiga och att de därför måste prövas mot bakgrund av systematiken i denna förordning. Detta gäller i än högre grad med hänsyn till att man av artikel 64 i förordningen, enligt den hänskjutande domstolen samt den tyska och den franska regeringen, kan dra slutsatsen att artikel 4 i denna förordning inte fastställer behörighet med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg.

4. Systematisk tolkning

a) Artikel 4 i förordning nr 650/2012 mot bakgrund av andra bestämmelser i kapitel II i denna förordning

78. Med beaktande av de tvetydiga slutsatser som dragits på grundval av bokstavstolkningen kommer jag att tolka artikel 4 i förordning nr 650/2012 mot bakgrund av andra bestämmelser i denna förordning. Jag kommer härvidlag särskilt att beakta bestämmelserna i kapitel II, eftersom de, i likhet med artikel 4 i denna förordning, fastställer behörighet i arvsfrågor. Jag kommer även att fastställa om behörighet med avseende på förfaranden där det inte meddelas någon ”dom” i den mening som avses i artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012 även regleras i andra behörighetsbestämmelser i detta kapitel.

79. Härvidlag ska artikel 13 i förordning nr 650/2012 beaktas, i viken behörighet att ta emot förklaringar avseende arv (förklaring om accept av eller avstående från arv, legat eller laglott eller en förklaring som ska begränsa ansvaret vad gäller skulderna i arvsärendet) fastställs. I denna bestämmelse föreskrivs att ”[u]töver den domstol som är behörig att pröva arvsmålet i enlighet med denna förordning” är domstolarna i den medlemsstat där en person har hemvist som får avge en sådan förklaring behöriga att ta emot sådana förklaringar.

80. Formuleringen ”[u]töver den domstol som är behörig att pröva arvsmålet i enlighet med denna förordning” kan innebära att behörighetsreglerna i kapitel II i förordning nr 650/2012, bland annat artikel 4, även fastställer behörighet för mottagande av förklaringar om arv, trots att detta inte sker inom ramen för förfaranden där en ”dom” meddelas i den mening som avses i artikel 3.1 g i denna förordning. Detta innebär att med begreppet fatta beslut i enlighet med förordning nr 650/2012 inte enbart avses meddelande av en ”dom” i enlighet med artikel 3.1 g.

81. Denna tolkning bekräftas genom skäl 32 i förordning nr 650/2012 av vilken slutsatsen kan dras att artikel 13 har införts för att ”underlätta för arvingar och testamentstagare” och inte för att fastställa behörigheten i frågor som inte regleras i andra behörighetsregler i förordningen.

82. En bedömning av artikel 13 i förordning nr 650/2012, i vilken begreppet ”utöver” används i dess normativa sammanhang, leder till liknande slutsatser. Kapitel II i förordningen inleds med en bestämmelse som fastställer den allmänna behörigheten ”att fatta beslut om arvet i dess helhet” (artikel 4). I de följande bestämmelserna i detta kapitel ges domstolarna i andra medlemsstater behörighet på samma område, det vill säga att ”fatta beslut om arvet i dess helhet”, såvida villkoren i dessa bestämmelser är uppfyllda (artiklarna 5, 7, 9, 10 och 11).

83. Artikel 13 i förordningen befinner sig således i slutet av en stegvis förteckning över de domstolar som är behöriga att fatta beslut om alla frågor som berör arv efter en viss person. I den mån förhållandet att ”fatta beslut om arvet i dess helhet” består i att ta emot förklaringar om arv är, ”utöver” dessa domstolar, även domstolarna i den medlemsstat där en person har hemvist som får avge en sådan förklaring behöriga.

84. Det kan inte heller uteslutas att en medlemsstat inför ett särskilt förlikningsförfarande vid domstolarna ”i ordets egentliga mening” ( 24 ) som enbart kan avslutas genom en förlikning inför domstol, och om detta inte sker, förblir arvsfrågorna oreglerade. Jag är inte övertygad om att behörighetsreglerna i förordning nr 650/2012 inte ska tillämpas på sådana förfaranden. I skäl 36 i förordning nr 650/2012 anges visserligen att de berörda parterna kan reglera arvsfrågor genom en uppgörelse i godo vid myndigheter som inte är bundna av behörighetsbestämmelser. Denna möjlighet hänför sig emellertid till förfaranden vid ”icke-rättsliga myndigheter, t.ex. notarier” och inte vid rättsliga myndigheter. En sådan uppgörelse vid en icke-rättslig myndighet måste ändå godkännas av en domstol, medan en uppgörelse i godo inom ramen för ovannämnda förfarande sker vid en domstol.

85. Med hänsyn till ovanstående anser jag att artikel 4 i förordning nr 650/2012 mot bakgrund av en systematisk tolkning av bestämmelserna i denna förordning fastställer behörigheten med avseende på förfaranden vid rättsliga myndigheter i medlemsstaterna, när det härvidlag rör sig om frågor som avser ”arvet i dess helhet”.

b) Förhållandet mellan artikel 64 i förordning nr 650/2012 och artikel 4 i denna förordning

86. Den tyska och den portugisiska regeringen har gjort gällande att man av införandet av artikel 64 i förordning nr 650/2012 ska dra slutsatsen att artikel 4 i denna förordning inte fastställer behörigheten med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg. Om det hade förhållit sig på så sätt hade artikel 64 i förordningen varit överflödig enligt dessa regeringar, och det hade varit nödvändigt att fastställa behörigheten med avseende på förfaranden för utfärdande av europeiska förfaranden enligt artikel 4 i förordningen. Denna uppfattning grundar sig på antagandet att europeiska arvsintyg och nationella arvsintyg utgör likadana eller i vart fall liknande instrument.

87. Kommissionen har intagit en annan ståndpunkt i denna fråga; den anser nämligen att artikel 64 i förordning nr 650/2012 utgör lex specialis i förhållande till artikel 4 i denna förordning. Av artikel 64 i förordning nr 650/2012 kan därför inte slutsatsen dras att artikel 4 i denna förordning inte hänför sig till förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg. Den polska regeringen har gett uttryck för samma uppfattning.

88. Jag vill i detta sammanhang inte ta ställning till frågan om de likheter som finns mellan europeiska och nationella arvsintyg, men jag vill påpeka att den tyska och den portugisiska regeringens argumentation inte fullt ut tycks beakta den roll som artikel 64 har i normsystemet i förordning nr 650/2012.

89. För det första utgör nationella arvsintyg instrument som fungerar på grundval av nationella bestämmelser som har integrerats i den berörda medlemsstatens rättssystem, medan europeiska arvsintyg är ett nytt unionsrättsligt instrument.

90. Det var därför nödvändigt att skapa en autonom rättslig ram för europeiska arvsintyg i samma förordning. Det rörde sig om att säkerställa en enhetlig användning av europeiska arvsintyg i samtliga medlemsstater och undanröja de tvivel vad gäller tolkningen som kvalificeringen av det europeiska arvsintyget inom ramen för förordning nr 650/2012 kan ge upphov till. Unionslagstiftaren har härvidlag inte avgjort vilken rättslig karaktär europeiska arvsintyg har. Det står därför inte klart om detta intyg utgör en ”dom” (artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012), en ”officiell handling” (artikel 3.1 i) i denna förordning) eller om det inte hör till någon av dessa kategorier. Det var inte heller nödvändigt att avgöra denna fråga uttryckligen, eftersom europeiska arvsintyg inte kräver ett erkännande enligt dessa bestämmelser, vilka avser domar och officiella handlingar, medan frågan om behörighet regleras i artikel 64 i denna förordning.

91. För det andra upprepas i artikel 64 i förordning nr 650/2012 inte ordalydelsen i artikel 4 i denna förordning, utan därigenom fastställs behörigheten med avseende på förfaranden för utfärdande av europeiska arvsintyg med hänvisning till vissa bestämmelser i kapitel II. Det rör sig härvidlag om artiklarna 4, 7, 10 och 11 i denna förordning.

92. För det tredje utvidgas tillämpningsområdet för dessa behörighetsbestämmelser genom artikel 64 i förordning nr 650/2012 inte enbart till att omfatta ”domstolar” i den mening som avses i artikel 3.2 i denna förordning (artikel 64 a), utan även till att omfatta andra myndigheter som enligt nationell rätt är behöriga att handlägga arvsärenden (artikel 64 b). Ett europeiskt arvsintyg kan således utfärdas av ”rättsliga myndigheter”, ”andra myndigheter och rättstillämpare”, såvida dessa uppfyller vissa villkor (artikel 3.2 jämförd med artikel 64 a i förordning nr 650/2012) och även ”en annan myndighet som enligt nationell rätt är behörig att handlägga arvsärenden” (artikel 64 b i denna förordning), även om de inte uppfyller villkoren i artikel 3.2 i förordningen.

93. Mot bakgrund av ovanstående anser jag att man av införandet av artikel 64 i förordning nr 650/2012 inte kan dra slutsatsen att artikel 4 i denna förordning inte är tillämplig på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg.

5. Teleologisk tolkning

94. Jag kommer i detta förslag till avgörande i det följande pröva resultaten av den systematiska tolkningen mot bakgrund av de argument som avser målen med förordning nr 650/2012. Dessa framgår nämligen klart i den polska och den tyska regeringens yttranden, trots att regeringarna har dragit olika slutsatser av dessa.

95. Den tyska regeringen har påpekat att fastställandet av behörigheten med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg på grundval av artikel 4 i förordning nr 650/2012 skulle leda till att myndigheterna i endast en medlemsstat skulle kunna utfärda nationella arvsintyg, nämligen myndigheterna i den medlemsstat där europeiska arvsintyg kan utfärdas. Detta skulle i praktiken innebära att de berörda parterna skulle vara tvungna att använda europeiska arvsintyg, vilket står i strid med artikel 62.2 i förordning nr 650/2012.

96. Enligt den tyska regeringen kan det emellertid i vissa fall visa sig vara fördelaktigare att använda nationella arvsintyg som utfärdas av andra medlemsstater än ett europeiskt arvsintyg. Det strider följaktligen mot de mål som eftersträvas med förordning nr 650/2012 att frånta de berörda parterna möjligheten att använda nationella arvsintyg som utfärdats av domstolarna i andra medlemsstater. Enligt skäl 67 i denna förordning består dessa mål nämligen i att i arvingarnas intresse säkerställa ett snabbt, smidigt och effektivt avgörande vid ett arvsärende med gränsöverskridande verkan.

97. Den polska regeringen anser att en lösning som bidrar till att europeiska arvsintyg får ökad betydelse är motiverad och önskvärd.

a) Huruvida det europeiska arvsintyget är obligatoriskt

98. Jag delar inte den tyska regeringens uppfattning att en tolkning av artikel 4 i förordning nr 650/2012 som leder till att den tillämpas på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg innebär att det i praktiken i vissa fall skulle vara obligatoriskt att använda europeiska arvsintyg.

99. För det första innebär en sådan tolkning av artikel 4 i förordning nr 650/2012 inte att de berörda parterna fråntas möjligheten att använda nationella arvsintyg i den medlemsstat vars myndigheter är behöriga att utfärda ett europeiskt arvsintyg.

100. För det andra tycks den tyska regeringen tolka artikel 62.2 i förordning nr 650/2012, enligt vilken det inte föreligger någon skyldighet att använda ett arvsintyg, enbart på så sätt att bestämmelsen reglerar förhållandet mellan europeiska arvsintyg och nationella arvsintyg. Denna fråga berörs emellertid enbart i artikel 62.3 i denna förordning. Artikel 62.2 i förordningen hänför sig emellertid inte enbart till nationella arvsintyg, utan även – såsom framgår av skäl 69 andra meningen i förordningen – till alla ”instrument som finns att tillgå enligt denna förordning” som det står arvingarna fritt att använda. Här kommer den avsaknad av skyldighet att använda europeiska arvsintyg som fastställs i artikel 62.2 i förordningen till uttryck.

101. Jag anser därför inte att fastställandet av behörigheten med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg på grundval av artikel 4 i förordning nr 650/2012 leder till att det i praktiken är obligatoriskt att använda europeiska arvsintyg.

b) Målen med förordning nr 650/2012

102. Jag hyser inga tvivel om att möjligheten till ett snabbt, smidigt och effektivt avgörande vid ett arvsärende är ett mål som eftersträvas med förordning nr 650/2012. Jag kan inte heller på förhand utesluta att det i vissa fall kan ligga i arvingarnas intresse att få tillgång till instrument som gör det möjligt att reglera arvsfrågor i en annan medlemsstat än i den medlemsstat vars myndigheter är behöriga enligt bestämmelserna i förordning nr 650/2012.

103. Förordning nr 650/2012 har emellertid för det första enligt skälen 7 och 8 i denna förordning huvudsakligen antagits i syfte att harmonisera lagvalsregler och behörighetsregler som ska tillämpas för att avgöra arvsfrågor. ( 25 )

104. Det bör i detta sammanhang även noteras att reglerna i förordning nr 650/2012 enligt skäl 27 i denna förordning är tänkta att se till att den myndighet som handlägger arvet i de flesta fall kommer att tillämpa den egna lagstiftningen. Enligt artikel 21.1 i denna förordning är det i princip lagen i den medlemsstat där den avlidna personen hade sin hemvist vid sin död den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet. Det är förenligt med behörighetsbestämmelsen i artikel 4 i denna förordning, enligt vilken domstolarna i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist vid sin död ska vara behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet, att fastställa tillämplig lag på så sätt.

105. En tillämpning av nationella behörighetsregler på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg står i strid med strävan efter att harmonisera lagvalsregler och behörighetsregler inom unionen. Detta illustreras av omständigheterna i det nationella målet inom ramen för vilket en begäran om utfärdande av ett nationellt arvsintyg framställdes till tysk domstol på grundval av fransk rätt.

106. För det andra syftar förordning nr 650/2012 enligt skäl 34 i förordningen till att främja att rättsväsendet fungerar väl inom unionen. På så sätt ska ett av de mål som eftersträvas i förordning nr 650/2012, nämligen – enligt skäl 59 i denna förordning – att åstadkomma ömsesidigt erkännande av medlemsstaternas domar på arvsområdet, förverkligas.

107. Den tyska regeringen anser visserligen att ett nationellt arvsintyg, såsom det som det rör sig om i det nationella målet, inte utgör en ”dom” i den mening som avses i förordning nr 650/2012. Av skäl 35 i förordningen framgår dock att strävan efter att undvika oförenliga åtgärder avser alla instrument som är av betydelse vid avgörandet av arvsärenden, bland annat även dem som utfärdats av icke-rättsliga myndigheter som inte är bundna av behörighetsbestämmelserna i denna förordning. Det rör sig härvidlag även om att undvika sådana situationer där nationella arvsintyg och andra instrument som omfattas av förordningen, bland annat europeiska arvsintyg, är sinsemellan oförenliga. Detta bekräftar vad som angetts ovan, nämligen att bestämmelserna i förordningen inte enbart ska fastställa behörighet med avseende på sådana förfaranden vid rättsliga myndigheter i vilka ”dom” meddelas i den mening som avses i artikel 3.1 g i förordningen. ( 26 )

108. Det ska i detta sammanhang erinras om att det genom förordning nr 650/2012 visserligen har införts harmoniserade lagvalsregler på grundval av vilka den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet fastställs (artikel 23.1 i förordning nr 650/2012). Vissa frågor som kan vara av betydelse vid regleringen av arvsfrågor bedöms emellertid enligt den lag som anges i de nationella lagvalsreglerna. Detta anges i skälen 11–13 och skäl 71 tredje meningen i förordningen. Detta kan leda till sådana situationer där myndigheterna i enskilda medlemsstater utfärdar instrument som avser att reglera arvsfrågor och som är sinsemellan oförenliga. ( 27 )

109. I domen Kubicka ( 28 ) slog domstolen fast att en tolkning av bestämmelserna i förordning nr 650/2012 som leder till att ”arvet splittras” på så sätt att vissa frågor som är av betydelse för arvsärendet bedöms på grundval av nationella lagvalsbestämmelser inte är förenlig med målen i denna förordning. Detta kan leda till att sinsemellan oförenliga instrument som möjliggör en reglering av arvsfrågor utfärdas. Trots att den ståndpunkt som intogs i domen Kubicka ( 29 ) avsåg frågor som rör tillämpningsområdet för arvsrätten, anser jag att den kan betraktas som en viss riktlinje som även kan användas vid tolkningen av de bestämmelser i förordning nr 650/2012 som avser andra frågor.

110. En tolkning av bestämmelserna i förordning nr 650/2012 enligt vilken behörigheten ska fastställas på grundval av bestämmelserna i denna förordning även med avseende på förfaranden för utfärdande av nationella arvsintyg, gynnar förverkligandet av detta mål. Den begränsar nämligen möjligheten att utfärda sinsemellan oförenliga nationella arvsintyg och andra instrument, bland annat europeiska arvsintyg, domar och officiella handlingar i olika medlemsstater.

111. För det tredje får det i detta sammanhang, även om arvingarnas intresse kan tala för en viss tolkning av behörighetsbestämmelserna, inte bortses från betydelsen av intresset att säkerställa att rättsväsendet fungerar.

112. Inom ramen för förordning nr 650/2012 är till exempel strävan efter att undvika sådana situationer där sinsemellan oförenliga instrument som möjliggör en reglering av arvsfrågor förekommer ett uttryck för önskemålet att säkerställa att rättsväsendet fungerar väl inte enbart i arvingarnas intresse, utan även för att säkerställa en god rättskipning. ( 30 ) På motsvarande sätt ska även ovan i punkt 104 i detta förslag till avgörande nämnda strävan efter att säkerställa överensstämmelse av ius och forum bedömas.

113. Unionslagstiftaren har dessutom uttryckligen reglerat de situationer där det med hänsyn till arvingarnas intresse krävs att arvsärendet avgörs i en annan medlemsstat än den vars myndigheter i princip är behöriga på grundval av behörighetsreglerna i förordning nr 650/2012. Enligt artikel 13 i förordning nr 650/2012 är till exempel domstolarna i den medlemsstat där en person har hemvist som får avge en förklaring om arv behöriga att ta emot sådana förklaringar.

114. Jag anser därför inte att målen i förordning nr 650/2012 kräver att bestämmelserna i denna förordning tolkas i strid med de slutsatser som dragits av den systematiska tolkningen på så sätt att de möjliggör för arvingarna att erhålla nationella arvsintyg som utfärdats av rättsliga myndigheter i en annan medlemsstat än den vars myndigheter är behöriga på grundval av denna förordning.

6. Historisk tolkning

115. Det verkar även som om de slutsatser som hittills dragits på grundval av den systematiska och teleologiska tolkningen bekräftas av den historiska tolkningen av förordning nr 650/2012.

116. I kommissionens ursprungliga förslag föreskrevs att europeiska arvsintyg ”[inte] ersätter … nationella förfaranden” (artikel 36.2 andra meningen i förslaget till förordning nr 650/2012). ( 31 ) I punkt 4.6 i kommentarerna till kommissionens förslag klargjordes emellertid att europeiska arvsintyg ”inte ersätter nationella arvsintyg”. Denna formulering återfinns dessutom i artikel 62.3 första meningen i förordning nr 650/2012 som har övertagit den roll som artikel 36.2 i förslaget till förordning hade. ( 32 ) I punkt 4.6 i kommentarerna till förslaget till förordningen klargörs i detta avseende att ”[d]en behöriga medlemsstatens myndighet … alltså [ska] kontrollera arvtagarna, boutredningsmän och testamentsexekutorer enligt nationell rätt”. ( 33 )

117. I förslaget till förordning har den roll som nationella processrättsliga bestämmelser har följaktligen begränsats till frågor som rör det förfarande som ska genomföras av ”[d]en behöriga medlemsstatens myndighet”. Det ansågs emellertid enligt min mening inte att denna behörighet ska fastställas i enlighet med nationell rätt.

118. Det kan följaktligen hävdas att det redan i ett tidigt skede i lagstiftningsförfarandet utgicks från att den internationella behörigheten för medlemsstaternas myndigheter att utfärda nationella arvsintyg inte ska fastställas enligt nationell rätt, utan enligt de harmoniserade behörighetsreglerna i förordningen. Det finns inget som tyder på att detta har ändrats genom den antagna versionen av förordningen, eftersom samma mål som eftersträvades med artikel 36.2 i förslaget eftersträvas med artikel 62.3 i förordning nr 650/2012.

7. Förslag till avgörande angående tolkningsfrågan

119. Mot bakgrund av ovanstående anser jag – med hänsyn till de otillfredsställande resultaten av en bokstavstolkning och med beaktande av de entydiga slutsatser som dragits på grundval av en systematisk och teleologisk tolkning som stöds av en historisk tolkning – att artikel 4 i förordning nr 650/2012 fastställer behörighet med avseende på förfaranden vid rättsliga myndigheter i medlemsstaterna, när dessa rör frågor som kan anses avse ”arvet i dess helhet”.

120. Mot bakgrund av ovanstående argumentation föreslår jag att domstolen besvarar tolkningsfrågan enligt följande. Artikel 4 i förordning nr 650/2012 ska tolkas på så sätt att den även fastställer behörighet med avseende på förfaranden vid rättsliga myndigheter i en medlemsstat avseende utfärdande av nationella arvsintyg.

VI. Förslag till avgörande

121. Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att domstolen besvarar den tolkningsfråga som ställts av Kammergericht Berlin (regional överdomstol i Berlin, Tyskland) på följande sätt: Artikel 4 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg ska tolkas på så sätt att den även fastställer behörighet med avseende på förfaranden vid rättsliga myndigheter i en medlemsstat avseende utfärdande av nationella arvsintyg.

( 1 ) Originalspråk: polska.

( 2 ) EUT L 201, 2012, s. 107.

( 3 ) Domstolen har redan meddelat dom avseende den första begäran om förhandsavgörande den 12 oktober 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkterna 53 och 54). Domstolen har ännu inte meddelat dom vad avser den andra begäran om förhandsavgörande. Den 13 december 2017 föredrog jag mitt förslag till avgörande i det målet. Se mitt förslag till avgörande i målet Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, punkt 90).

( 4 ) Se fotnot 3.

( 5 ) Det bör även noteras att en begäran om förhandsavgörande inkom till domstolen den 24 november 2017, inom ramen för vilken den polska domstolen begärde att de tvivel som ett utfärdande av icke-rättsliga myndigheter, i det aktuella fallet notarius publicus, av nationella arvsintyg, ger upphov till skulle skingras. Det rör sig om begäran om förhandsavgörande i målet WB, C‑658/17.

( 6 ) Se dom av den 12 maj 2011, BVG (C‑144/10, EU:C:2011:300, punkt 30).

( 7 ) Se dom av den 13 juli 2006, GAT (C‑4/03, EU:C:2006:457, punkt 24).

( 8 ) J. Basedow, A. Dutta, C. Bauer m.fl., Max Planck Institute for Comparative and International Private Law, ”Comments on the European Commission’s Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on jurisdiction, applicable law, recognition and enforcement of decisions and authentic instruments in matters of succession and the creation of a European Certificate of Succession”, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, band 74, 2010, punkt 266.

( 9 ) B. Laukemann, ”The European Certificate of Succession: Portrait of a New Instrument in European Private International Law”, B. Hess, M. Bergström, E. Storskrubb (utgivare), EU Civil Justice: Current Issues and Future Outlook, Hart Publishing, Oxford, 2016, s. 164.

( 10 ) Se Deutsches Notarinstitut (i samarbete med H. Dörner och P. Lagarde), ”Étude de droit comparé sur les règles de conflits de juridictions et de conflits de lois relatives aux testaments et successions dans les Etats membres de l’Union Européenne. Rapport Final: Synthèse et Conclusions”, http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm, sidorna 76–86, P. Wautelet, i A. Bonomi, P. Wautelet (utgivare), Le droit européen des successions, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, andra upplagan, Bruylant, Bryssel, 2016, sidorna 772–775.

( 11 ) Se punkt 25 i detta förslag till avgörande.

( 12 ) Se mitt förslag till avgörande i målet Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, punkt 90).

( 13 ) Avseende denna fråga se dom av den 12 oktober 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkterna 53 och 54).

( 14 ) För ett liknande resonemang se M. Margoński, ”Wyłączny charakter jurysdykcji wynikającej z art. 4 unijnego rozporządzenia spadkowego (analiza na kanwie pytania prejudycjalnego w sprawie C‑20/17, Oberle)”, Polski Proces Cywilny, 2017, nr 3, s. 447. På grundval av en tolkning av denna bestämmelse har i doktrinen flera olika möjligheter att utforma det ömsesidiga förhållandet mellan det europeiska arvsintyget och nationella arvsintyg angetts. Se A. Fötschl, ”The Relationship of the European Certificate of Succession to National Certificates”, A. Bonomi, Ch. Schmid (utgivare), Successions internationales. Réflexions autour du futur règlement européen et de son impact pour la Suisse. Actes de la 22e Journée de droit international prive du 19 mars 2010 à Lausanne, Genève, 2010, s. 101, D. Stamatiadis i H. Pamboukis (utgivare), EU Succession Regulation No 650/2012: A Commentary, Oxford, C.H. Beck, Hart Publishing, 2017, s. 591.

( 15 ) Se punkt 27 i detta förslag till avgörande.

( 16 ) Ch. Dorsel, ”Remarques sur le certificat successoral européen, i Europe for Notaries. Notaries For Europe”, Training 2015–2017, sidorna 90–91, att konsultera på följande hemsida: http://www.notaries-of-europe.eu/index.php?pageID=15081.

( 17 ) K. Weitz, ”Jurysdykcja krajowa w sprawach spadkowych w świetle rozporządzenia spadkowego”, M. Pazdan (utgivare), Nowe europejskie prawo spadkowe, Warszawa, Wolters Kluwer, 2015, s. 42. Vissa författare verkar i detta sammanhang tillmäta kvalificeringen av nationella arvsintyg större betydelse och anser att de utgör en dom i den mening som avses i förordning nr 650/2012 – jämför P. Wautelet, i A. Bonomi, P. Wautelet (utgivare) (se ovan fotnot 10), s. 184. I en dom från Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (överdomstol i Hamburg, Tyskland) av den 16 november 2016 (2 W 85/16, Praxis der Freiwilligen Gerichtsbarkeit 2017, Heft 3, s. 129) anfördes att med ”dom” enligt artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012 avses varje beslut som rör arvsfrågor som meddelats av en medlemsstats domstol, oberoende av benämningen av ett sådant beslut ”och följaktligen även arvsintyg” (punkt 23). Det slogs på den grunden fast att den tyska domstolen inte hade behörighet att pröva målet avseende utfärdande av ett nationellt arvsintyg efter en avliden person som senast hade hemvist i Spanien. Enligt artikel 4 i förordning nr 650/2012 ska domstolarna i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist vid sin död vara behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet (punkt 22).

( 18 ) Till exempel i den engelska (”rule”) och den franska (”statuer”) språkversionen av förordning nr 650/2012.

( 19 ) Se exempelvis den tyska versionen (”’Entscheidung’ jede von einem Gericht eines Mitgliedstaats in einer Erbsache erlassene Entscheidung …”), den engelska versionen (”’decision’ means any decision in a matter of succession …”) eller den franska versionen (”’décision’, toute décision en matière de successions …”). I ett begränsat antal språkversioner är emellertid det definierade begreppet inte identiskt med de ord som används för att definiera detsamma. I den polska versionen exempelvis är det begrepp som definieras i artikel 3.1 g i förordning nr 650/2012 ”orzeczenie” (avgörande), medan det ord som används för att definiera detsamma ”decyzja” (”’orzeczenie’ oznacza każdą decyzję w sprawach dotyczących dziedziczenia”). Andra ord spelar rollen som definierat begrepp och som använt ord för att definiera detsamma i artikel 3.1 g i den spanska och den svenska språkversionen av förordning nr 650/2012.

( 20 ) Se artikel 25 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32), artikel 32 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1) och artikel 2 a i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1).

( 21 ) Se dom av den 2 juni 1994, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, punkt 17), och dom av den 14 oktober 2004, Mærsk Olie & Gas (C‑39/02, EU:C:2004:615, punkt 45).

( 22 ) Se förslag till avgörande av generaladvokaten Bot i målet Gothaer Allgemeine Versicherung m.fl. (C‑456/11, EU:C:2012:554, punkt 38). Ett liknande resonemang avseende denna fråga har förts i doktrinen; se X. Kramer, i U. Magnus, P. Mankowski (utgivare), Brussels I bis Regulation, Köln, Verlag Otto Schmidt 2016, s. 987. Denna ståndpunkt har även intagits med avseende på förordning nr 650/2012; se P. Wautelet, i A. Bonomi, P. Wautelet (utgivare) (se fotnot 10 ovan), s. 68.

( 23 ) Dom av den 2 juni 1994, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, punkt 18).

( 24 ) Jämför skäl 20 andra meningen i förordning nr 650/2012. Se om detta även ovan i punkterna 59–63 i förevarande förslag till avgörande.

( 25 ) Se mitt förslag till avgörande i målet Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, punkt 26).

( 26 ) Se punkt 76 i detta förslag till avgörande.

( 27 ) Det bör erinras om att förordning nr 650/2012 enligt artikel 75.1 i denna förordning inte påverkar tillämpningen av de bilaterala konventioner som ingicks med tredjeländer innan förordningen antogs. I dessa konventioner fastställs deras tillämpningsområde relativt ofta utifrån arvlåtarens medborgarskap. Detta innebär att myndigheterna i den medlemsstat som är bunden av konventionen med avseende på de faktiska omständigheterna som omfattas av dessa konventioner kommer att tillämpa behörighetsreglerna och lagvalsreglerna i dessa konventioner. En tillämpning av dessa regler kan leda till lösningar som strider mot de lösningar som följer av tillämpningen av bestämmelserna i förordning nr 650/2012.

( 28 ) Dom av den 12 oktober 2017 (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 57).

( 29 ) Dom av den 12 oktober 2017 (C‑218/16, EU:C:2017:755).

( 30 ) Se för ett liknande resonemang dom av den 3 april 2014, Weber (C‑438/12, EU:C:2014:212, punkt 58), dom av den 20 april 2016, Profit Investment SIM (C‑366/13, EU:C:2016:282), dom av den 4 maj 2017, HanseYachts (C‑29/16, EU:C:2017:343, punkt 25).

( 31 ) Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar och officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (KOM(2009) 154 slutlig – COD 2009/0157).

( 32 ) En sådan ändring av ordalydelsen i förslaget till förordning har även föreslagits i doktrinen. Se ovan i fotnot 8 anförda publikation, punkt 280.

( 33 ) Min kursivering.