Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1 Utomobligatoriskt skadeståndsansvar - Villkor - Lagenlig rättsakt - Skada, orsakssamband, onormal och särskild skada - Kumulativ karaktär

(EG-fördraget, artikel 215 (nu artikel 288 EG))

2 Utomobligatoriskt ansvar - Villkor - Skada - Fordringar som blivit tillfälligt omöjliga att driva in till följd av antagandet av en gemenskapsrättsakt - Bevisbörda

(EG-fördraget, artikel 215 (nu artikel 288 EG))

3 Överklagande - Grunder - Felaktig bedömning av faktiska omständigheter - Kan inte prövas - Undantag - Missuppfattning av bevisningen

(EG-fördraget, artikel 168 A (nu artikel 225 EG); EG-stadgan för domstolen, artikel 51 första stycket)

4 Överklagande - Grunder - Felaktig bedömning av rättsenligt förebringad bevisning - Kan inte prövas - Avvisning - Skyldighet för förstainstansrätten ett motivera sin bedömning av bevisningen - Omfattning

(EG-fördraget, artikel 168 A (nu artikel 225 EG); EG-stadgan för domstolen, artikel 51 första stycket)

Sammanfattning

1 Gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar för en rättsstridig eller lagenlig rättsakt förutsätter under alla omständigheter att det kan fastställas att den påstådda skadan verkligen föreligger, samt att det finns ett orsakssamband mellan skadan och rättsakten. För det fall principen om gemenskapens skadeståndsansvar för en lagenlig rättsakt erkänns i gemenskapsrätten, förutsätts att det föreligger en "ovanlig" och "särskild" skada för att ett sådant ansvar skall inträda. Härav följer att gemenskapen är utomobligatoriskt skadeståndsansvarig för en lagenlig rättsakt endast då samtliga tre villkor är uppfyllda, det vill säga att den påstådda skadan faktiskt föreligger, att det finns orsakssamband mellan skadan och den rättsakt som gemenskapsinstitutionerna kritiseras för samt att skadan är av ovanlig och särskild karaktär. (se punkterna 17-19)

2 Det ankommer på klaganden att, då gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar görs gällande, inför gemenskapsdomstolarna förebringa bevisning för att den skada den påstår sig ha lidit verkligen föreligger. En faktisk och säker skada kan inte beaktas av gemenskapsdomstolarna på ett abstrakt sätt utan måste prövas i förhållande till de exakta faktiska omständigheter som utmärker varje fall som domstolen har att bedöma.

Om klaganden påstår sig ha lidit en faktisk och säker skada på grund av att dennes fordringar blivit tillfälligt omöjliga att driva in till följd av antagandet av en gemenskapsrättsakt, är den omständigheten att dessa fordringar ännu inte betalts på dagen för skadeståndsyrkandet, inte tillräcklig som bevis för att dessa fordringar blivit omöjliga att driva in, eller för slutsatsen att en faktisk och säker skada föreligger i den mening som avses i rättspraxis på området. Det åligger härvidlag klaganden att åtminstone bevisa att den använt alla möjligheter och uttömt samtliga rättsmedel som är möjliga att använda för att driva in sina fordringar. (se punkterna 23 och 25-27)

3 Endast förstainstansrätten är behörig att fastställa de faktiska förhållandena, utom i det fall då de handlingar som har ingivits i målet har lett den till materiellt oriktiga konstateranden, och att bedöma dessa faktiska förhållanden. Bedömningen av de faktiska förhållandena är därför inte, utom i det fall då uppgifterna har missuppfattats, en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll inom ramen för ett överklagande. Det är således endast då klaganden gjort gällande att förstainstansrätten gjort en bedömning som är materiellt oriktig, vilket följer av handlingarna i målet, eller att förstainstansrätten missuppfattat bevisningen, som en invändning avseende de faktiska omständigheterna och deras bedömning i den överklagade domen kan tas upp till prövning. (se punkterna 35 och 36)

4 Det är förstainstansrätten som ensam skall bedöma vilket värde som bevisningen i målet skall tillmätas. Förstainstansrätten kan emellertid, med undantag för skyldigheten att respektera allmänna principer och processrättsliga regler för bevisbördan och bevisningen samt att inte felbedöma bevis, inte anses skyldig att uttryckligen motivera den värdering som görs av varje bevis, särskilt om rätten anser att beviset i fråga är utan intresse eller saknar relevans för tvistens utgång. (se punkterna 50 och 51)