FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (tredje avdelningen)

den 10 juli 1997

Mål T-81/96

Christos Apostolidis m.fl.

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänstemän — Lön — Korrigeringskoefficient — Åtgärder för att följa en dom om ogiltigförklaring — Artikel 176 i EG-fördraget — Skälig kompensation — Berättigat intresse av att få saken prövad — Artikel 44.1 c i rättegångsreglerna”

Fullständig text på franska II-607

Saken:

Talan om dels ogiltigförklaring av kommissionens beslut att avslå sökandenas begäran om att deras lönebesked för januari månad 1992 skulle upprättas med beaktande av förstainstansrättens dom av den 27 oktober 1994 i mål T-64/92, Chavane de Dalmassy m.fl. mot kommissionen (RecFP 1994, s. II-723), dels en begäran om skadestånd för den ideella skada de har åsamkats.

Utgång:

Ogillande.

Resumé av domen

Sökandena utgjordes av 65 tjänstemän och tillfälligt anställda vid kommissionen med placering vid Institutet för transuraner i Karlsruhe, Tyskland.

Samtliga dessa personer var även sökande i mål T-64/92, Chavane de Dalmassy m.fl. mot kommissionen (RecFP 1994, s. II-723, nedan kallad domen Chavane de Dalmassy), i vilket förstainstansrätten avkunnade dom den 27 oktober 1994. Den aktuella talan gällde det sätt på vilken nämnda dom verkställdes.

Enligt artikel 64 i tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (tjänsteföreskrifterna) och artikel 20 i anställningsvillkor för övriga anställda i Europeiska gemenskaperna skall tjänstemännens och de tillfälligt anställdas löner korrigeras med en koefficient som beräknats på levnadskostnaderna på de olika anställningsorterna, så att de anställda oavsett anställningsort skall ha samma köpkraft.

Fram till antagandet av rådets förordning (EKSG, EG, Euratom) nr 3161/94 av den 19 december 1994 om ändring med verkan från och med den 1 juli 1994 av ersättning och pensioner till tjänstemän och övriga anställda i Europeiska gemenskaperna och de korrigeringskoefficienter som tillämpas (EGT L 335, s. 1, nedan kallad förordning nr 31/61/94), tillämpades samma korrigeringskoefficient på de löner som uppbars av sökandena, vilka var placerade i Karlsruhe, som den korrigeringskoefficient som var tillämplig på tjänstemän med placering i Bonn — Förbundsrepubliken Tysklands huvudstad fram till oktober 1990.

Efter den tyska återföreningen blev Berlin i oktober 1990 Tysklands huvudstad. Denna händelse föranledde kommissionen att den 4 september 1991 lägga fram ett förslag (SEC (91) 1612 slutlig) till rådet om förordning om antagande med retroaktiv verkan från den 1 oktober 1990 av dels en korrigeringskoefficient för Tyskland beräknad på levnadskostnaderna i Berlin, dels särskilda korrigeringskoefficienter för Bonn och Karlsrahe.

Den 19 december 1991 antog rådet förordning (EKSG, EG, EURATOM) nr 3834/91 om ändring med verkan från och med den 1 juli 1991 av ersättning och pensioner till tjänstemän och övriga anställda i Europeiska gemenskaperna och de korrigeringskoefficienter som tillämpas (EGT L 361, s. 13, ändring i EGT L 10, 1992, s. 56, nedan kallad förordning nr 3834/91, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå). I denna förordning fastställs bland annat en korrigeringskoefficient för Tyskland som beräknats på levnadskostnaderna i den tidigare huvudstaden Bonn, samt en särskild korrigeringskoefficient för Berlin.

I januari 1992 erhöll var och en av sökandena ett extra lönebesked i vilket den korrigeringskoefficient för ”Bonn” (95,1) som angivits i artikel 6.2 i förordning nr 3834/91 tillämpades.

Sökandena väckte talan mot dessa lönebesked, och förstainstansrätten ogiltigförklarade i sin dom Chavane de Dalmassy sökandenas lönebesked för januari månad 1992 såvitt en korrigeringskoefficient som beräknats på levnadskostnaderna i Bonn hade tillämpats.

I punkt 56 i denna dom underströk förstainstansrätten att rådet inte hade rätt att fastställa en tillfällig koefficient för Tyskland beräknad på levnadskostnaderna i en annan stad än huvudstaden. Rådet skulle med hänsyn till dessa villkor ha fastställt dels en korrigeringskoefficient — i förekommande fall tillfällig — för Tyskland beräknad på levnadskostnaderna i Berlin, dels särskilda korrigeringskoefficienter — i förekommande fall tillfälliga — för de olika tjänstgöringsorter i detta land där det konstaterats en väsentlig skillnad i köpkraft i förhållande till levnadskostnaderna i huvudstaden Berlin.

Eftersom domen inte överklagades till domstolen vann den laga kraft.

Till följd av denna dom utarbetade kommissionen den 9 december 1994 en första ändring av förslaget till rådets förordning, (SEC (94) 2024 slutlig), i syfte att åstadkomma en ”årlig anpassning” av tjänstemännens löner och pensioner. Den antog därefter ett andra förslag till förordning, (doc. SEC (94) 2085 slutlig), med ändring av det ovannämnda förslaget (SEC (91) 1612 slutlig) angående fastställande med retroaktiv verkan från den 1 oktober 1990 av en allmän korrigeringskoefficient för Tyskland samt särskilda korrigeringskoefficienter för Bonn och Karlsruhe.

Rådet antog därefter, på grundval av det första förslaget i dess ändrade version, förordning nr 3161/94, som bland annat reglerar ändring av korrigeringskoefficienter med verkan från den 1 juli 1994. I artikel 6 i denna förordning fastställs en allmän korrigeringskoefficient för Tyskland beräknad på levnadskostnaderna i Berlin och en särskild korrigeringskoefficient som är tillämplig på löner till tjänstemän och övriga anställda med placering i Karlsruhe.

Med tillämpning av derma bestämmelse upprättade kommissionen retroaktiva lönebesked för personalen i Karlsruhe för perioden den 1 juli till den 31 december 1994.

Rådet godtog inte kommissionens andra ändrade förslag om fastställande av korrigeringskoefficienter med retroaktiv verkan från oktober 1990.

Den 5 maj 1995 begärde sökandena med stöd av artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna för det första att deras lönebesked sedan januari 1992 skulle upprättas med tillämpning av den lagligen giltiga korrigeringskoefficienten, för det andra att det skulle fastställas att kommissionen hade handlat felaktigt genom att inte inom rimlig tid vidta de åtgärder som var nödvändiga för att följa domen Chavarte de Dalmassy i enlighet med artikel 176 i EG-fördraget samt för det tredje att varje sökande skulle erhålla skadestånd om 50000 BFR som ersättning för den ideella skada som de hade åsamkats.

Denna begäran avslogs implicit den 5 september 1995, det vill säga fyra månader efter att den ingavs.

Upptagande till sakprövning

När det fordras ett visst antal administrativa åtgärder för att en dom om ogiltigförklaring skall kunna följas, kan detta inte ske omedelbart. Kommissionen har en ”skälig tidsfrist” för att följa en dom i vilken ett beslut fattat inom ramen för fördraget ogiltigförklaras, även om en uttrycklig bestämmelse om detta saknas i fördraget (punkt 37).

Hänvisning till domstolen den 12 januari 1984, 266/82, Turner mot kommissionen, Rec. 1984, s. 1, punkt 5; förstainstansrätten den 27 juni 1991, T-120/89, Stahlwerke Peine-Salzgitter mot kommissionen, Rec. 1991, s. II-279, punkt 66; förstainstansrätten den 19 mars 1997, T-73/95, Oliveira mot kommissionen, REG 1997, s. II-381, punkt 41

I motsats till vad kommissionen hävdade var de sökande vars talan bifölls i domen Chavane de Dalmassy inte skyldiga att väcka talan om fastställelse av att artikel 176 i fördraget hade åsidosatts omedelbart efter det att domen om ogiltigförklaring hade meddelats, det vill säga då de erhöll det första lönebeskedet efter det att nämnda dom hade meddelats. En sådan skyldighet skulle strida mot ovannämnda ”skäliga tidsfrist” som den institution har, vars rättsakt har ogiltigförklarats (punkt 38).

När det medför särskilda svårigheter att följa en dom om ogiltigförklaring, kan institutionen uppfylla sin skyldighet enligt artikel 176 i fördraget genom att vidta åtgärder av sådant slag att de som berörs av det ogiltigförklarade beslutet får skälig kompensation för de olägenheter som detta orsakat. I detta sammanhang kan tillsättningsmyndigheten även medverka till att skapa en dialog mellan dessa personer och institutionen i syfte att uppnå en överenskommelse som ger dem skälig kompensation för den rättsstridighet de har utsatts för (punkt 42).

Hänvisning till domstolen den 9 augusti 1994, C-412/92 P, parlamentet mot Meskens, Rec. 1994, s. I-3757, punkt 28

Kommissionens möjlighet att ge skälig kompensation för den olägenhet som de berörda åsamkats utesluter i princip att det enbart med stöd av punkt 23 i domen Chavane de Dalmassy skulle föreligga absolut rättslig omöjlighet för kommissionen att vidta en sådan åtgärd. Eftersom den slutgiltiga bedömningen av om sökandenas talan kunde bifallas på denna grund förutsatte en sakprövning, kunde det därför inte anses att sökandenas talan väcktes för tidigt (punkt 43).

Prövning i sak

Sökandena åberopade två grunder till stöd för sin talan. De gjorde för det första gällande att artikel 176 i fördraget hade åsidosatts och för det andra att artiklarna 24, 64 och 65 i tjänsteföreskrifterna hade åsidosatts.

Den första grunden: åsidosättande av artikel 176 i fördraget

Om EG-domstolen ogiltigförklarar en av institutionernas rättsakter ankommer det på institutionen att i enlighet med artikel 176 i fördraget vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen. När föreskrifter har förklarats rättsstridiga kvarstår verkan av denna rättsstridighet för den berörda parten även efter det att nya föreskrifter antas av den berörda institutionen, vilka är tillämpliga på framtida händelser (artikel 60).

Hänvisning till parlamentet mot Meskens, nämnd ovan, punkt 24; förstainstansrätten den 8 oktober 1992, T-84/91, Meskens mot parlamentet, Rec. 1992, s. II-2335, punkt 76-78; förstainstansrätten den 15 juli 1993, T-17/90, T-28/91 och T-17/92, Cámara Alloisio m.fl. mot kommissionen, Rec. 1993, s. II-841, punkt 78-83

Följaktligen var enbart antagandet av förordning nr 3161/94 inte i princip tillräckligt för att följa domen Chavane de Dalmassy, eftersom denna förordning inte omfattar tjänstemännens lönebesked för januari 1992 till och med juni 1994 (punkt 61).

Det fanns därför anledning att bedöma i vilken utsträckning domen Chavane de Dalmassy även medförde en skyldighet för kommissionen att vidta åtgärder vad beträffar perioden januari 1992 till den 1 juli 1994, vilket var den dag då förordning nr 3161/94 trädde i kraft (punkt 62).

När den administrativa myndigheten utövar sin befogenhet att skönsmässigt bedöma vilka åtgärder som är lämpliga för att följa en dom om ogiltigförklaring i enlighet med artikel 176 i fördraget, skall den iaktta såväl bestämmelser i gemenskapsrätten som domslutet och domskälen i den dom som den är skyldig att följa (punkt 63).

Hänvisning till Meskens mot parlamentet, nämnd ovan, punkt 74; förstainstansrätten den 27 oktober 1994, T-508/93, Mantini mot kommissionen, RecFP 1994, s. II-761, punkt 51

I domen Chavane de Dalmassy preciserades emellertid att när rådet utövar sina befogenheter enligt artiklarna 64 och 65 i tjänsteföreskrifterna har det inte rätt att med hänsyn till principen i artikel 1.3 a i bilaga 11 till tjänsteföreskrifterna fastställa en tillfällig korrigeringskoefficient för Tyskland beräknad på levnadskostnaden i en annan stad än huvudstaden. Under dessa omständigheter är rådet skyldigt att fastställa dels en korrigeringskoefficient — i förekommande fall tillfällig — för Tyskland beräknad på levnadskostnaderna i Berlin, dels särskilda korrigeringskoefficienter — i förekommande fall tillfälliga — för de olika tjänstgöringsorterna i denna stat där en kännbar skillnad i köpkraft konstaterats i förhållande till levnadskostnaderna i huvudstaden Berlin (punkt 64).

Det följer av sambandet mellan de två skyldigheter som åligger rådet att sökandena inte kunde göra gällande att en av dessa skulle tillämpas till deras fördel, utan att de samtidigt beaktade innebörden av den andra skyldigheten för fastställandet av omfattningen av deras rätt (punkt 69).

Mot denna bakgrund innebar sökandenas yrkande, att kommissionen retroaktivt till januari 1992 skulle tillämpa korrigeringskoefficienten för Berlin på deras löner, att denna institution skulle vara tvungen att åsidosätta domslutet i domen Chavane de Dalmassy, såsom det framgår av punkt 56 i denna dom. Ett sådant krav överskrider uppenbart sökandenas rättigheter enligt artikel 176 i fördraget (punkt 71).

När det medför särskilda svårigheter att följa en dom om ogiltigförklaring, kan institutionen uppfylla sin skyldighet enligt artikel 176 i fördraget genom att vidta åtgärder av sådant slag att de som berörs av det ogiltigförklarade beslutet får skälig kompensation för de ölägenheter som detta orsakat (punkt 73).

Hänvisning till parlamentet mot Meskens, nämnd ovan, punkt 28

Det framgår emellertid klart av punkt 23 i domen Chavane de Dalmassy att kommissionen, på grund av att rådet inte hade antagit en rättsakt, saknade möjlighet att tillämpa en annan korrigeringskoefficient på sökandenas lön än den som föreskrevs i den gällande lagstiftningen. Denna omöjlighet utgjorde otvivelaktigt en sådan »särskild svårighet» att följa domen Chavane de Dalmassy att kommissionen var skyldig att vidta åtgärder av sådant slag att sökandena fick skälig kompensation för de ölägenheter som de eventuellt hade åsamkats (punkt 74).

För att erhålla sådan kompensation måste sökandena emellertid ha åsamkats en »olägenhet». Det bestreds dock inte att en högre korrigeringskoefficient tillämpades på sökandenas löner under perioden januari 1992 till den första juli 1994 än den koefficient som skulle ha varit tillämplig om rådet redan dessförinnan hade ändrat den gällande förordningen. Då sökandena inte styrkt att det förelåg en olägenhet var kommissionen inte skyldig att ge sådan kompensation som fastställts i rättspraxis (punkt 75).

Sökandena hävdade slutligen att kommissionen enligt artikel 176 i fördraget, såsom denna tolkats i domen i ovannämnda målet parlamentet mot Meskens (punkt 24 och följande punkter), var skyldig inte bara att vidta direkta åtgärder för att följa domen utan även att ersätta den ytterligare skada som orsakats av den ogiltigförklarade rättsakten, med förbehåll för att villkoren i artikel 215 andra stycket i fördraget var uppfyllda (punkt 77).

Enligt artikel 44.1 c i rättegångsreglerna skall en ansökan om att väcka talan innehålla uppgifter om föremålet för talan samt en kortfattad framställning av grunderna för denna. För att uppfylla dessa krav, skall en ansökan om att väcka talan om ersättning av skador som åsamkats av en gemenskapsinstitution innehålla uppgifter som gör det möjligt att fastställa bland annat den skada som sökanden gör gällande samt typen och omfattningen av denna skada. Vidare hör åsidosättandet av artikel 44.1 c till de rättegångshinder som förstainstansrätten kan pröva på eget initiativ när som helst under förfarandet med stöd av artikel 113 i rättegångsreglerna (punkt 79).

Hänvisning till förstainstansrätten den 13 december 1995, T-481/93 och T-484/93, Exporteurin Levende Varkens m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2941, punkterna 75 och 76

Det konstaterades därför att sökandenas skadeståndstalan inte uppfyllde kraven i artikel 44.1 ci rättegångsreglerna (punkt 80).

Den andra grunden: åsidosättande av artiklarna 24, 64 och 65 i tjänsteföreskrifterna

Administrationens omsorgsplikt i fråga om sina anställda avspeglar den balans mellan ömsesidiga rättigheter och skyldigheter som genom tjänsteföreskrifterna har skapats för relationerna mellan institutionerna och deras anställda. Däremot är skyddet för tjänstemännens rättigheter och intressen alltid begränsat så till vida att gällande normer måste iakttas (punkt 90).

Hänvisning till förstainstansrätten den 16 mars 1993, T-33/89 och T-74/89, Blackman mot parlamentet, Rec. 1993, s. II-249, punkt 96; förstainstansrätlen den 30 juni 1993, T-46/90, Devillez m.fl. mot parlamentet, Rec. 1993, s. II-699, punkterna 37 och 38

Det är således uteslutet att tjänstemännen kan åberopa institutionernas omsorgsplikt för att kräva fördelar som inte godtogs i den dom som deras talan grundas på. Lika litet som omsorgsplikten kan åberopas mot en institution för att denna skall åsidosätta en lagstadgad bestämmelse, kan den åberopas som stöd för att denna institution skall åsidosätta domslutet i förstainstansrättens lagakraftvunna dom, såsom detta framgår av domsskälen (punkt 91).

Vad beträffar frågan om kommissionen eventuellt hade åsidosatt sin biståndsskyldighet genom att inte vidta rättsliga åtgärder mot förordningarna nr 3161/94 och nr 3834/91, är det fastslaget att gemenskapsinstitutionerna, med förbehåll för domstolens kontroll, har befogenhet att skönsmässigt bedöma vilka åtgärder och medel som är nödvändiga för att uppfylla biståndsskyldigheten (punkterna 99 och 100).

Hänvisning till förstainstansrätten den 26 oktober 1993, T-59/92, Carolina mot kommissionen. Rec. 1993, s. II-1129, punkterna 64 och 65; förstainstansrätten den 11 oktober 1995, T-39/93 och T-553/93, REGP 1995, s. II-695, punkt 59

Eftersom kommissionen har denna befogenhet kan en enskild inte kräva att kommissionen skall väcka passivitetstalan, det vill säga kräva att kommissionen skall ta ställning i en viss riktning, utan att inkräkta på det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen förfogar över på detta område (punkt 101).

Hänvisning till förstainstansrättenden 9 januari 1996, T-575/93, Koelman mot kommissionen, REG 1996, s. II-l, punkt 71

Eftersom beslutet att väcka talan vid domstolen är en intern förberedande handling av kommissionen utan potentiell mottagare, har enskilda inte rätt att kräva av kommissionen, genom en passivitetstalan, att denna skall väcka en sådan talan (punkt 102).

Hänvisning till förstainstansrätten den 22 maj 1996, T-277/94, AITEC mot kommissionen, REG 1996, s. II-351, punkterna 58 och följande punkter

Biståndsplikten i artikel 24 i tjänsteföreskrifterna kunde därför inte åberopas av sökandena som stöd för att kommissionen skulle väcka passivitetstalan mot en annan institution (punkt 103).

Domslut:

Talan ogillas.