ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SV Europeiska unionens officiella tidning C 90/11

Begäran om förhandsavgörande framställd av VAT and Duties Tribunal, Manchester (Förenade kungariket) den 29 januari 2009 – Astra Zeneca UK Limited mot Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Mål C-40/09)

2009/C 90/17

Rättegångsspråk: engelska

Hänskjutande domstol

VAT and Duties Tribunal, Manchester

Parter i målet vid den nationella domstolen

Klagande: Astra Zeneca UK Limited

Motpart: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Tolkningsfrågor

1) Ska artikel 2.1 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG (1) av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund (nu artikel 2.1 c) i mervärdesskattedirektivet), i ett fall som det förevarande, där en anställd har rätt enligt sitt anställningsavtal att välja att få en del av sin ersättning i form av en kupong till nominellt värde, tolkas så, att arbetsgivarens tillhandahållande av denna kupong till den anställde utgör en leverans av varor mot ersättning?

2) Om svaret på fråga 1 är nekande, ska då artikel 6.2 b) i sjätte direktivet (nu artikel 26.1 b) i mervärdesskattedirektivet) tolkas så, att arbetsgivarens tillhandahållande av kupongen till den anställde i enlighet med anställningsavtalet ska behandlas som ett tillhandahållande av tjänster när kupongen är avsedd att användas av den anställde för dennes privata ändamål?

3) Om tillhandahållandet av kupongen varken ett tillhandahållande av tjänster mot ersättning i den mening som avses i artikel 2.1 eller ett tillhandahållande av tjänster enligt artikel 6.2 b), ska då artikel 17.2 (nu artikel 168) tolkas så, att arbetsgivaren har rätt till återbetalning av den mervärdesskatt som belöper på inköp och tillhandahållande av kupongen till den anställde i enlighet med anställningsavtalet, när kupongen är avsedd att användas av den anställde för dennes privata ändamål?

(1) Rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund (EGT L 145, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 28.
3)

Kan artikel 2.1 i kommissionens förordning (EG) nr 1535/2003 (2) tolkas så att de beskrivna produkterna med KN-numren ex 2008 70 61, ex 2008 70 69, ex 2008 70 71, ex 2008 70 79, ex 2008 70 92, ex 2008 70 94 och ex 2008 70 99 också utgör slutprodukter enligt förordningen?
7

Enligt vilka kriterier ska det bedömas om kravet på en minsta anställningsperiod innan personen i fråga ska pensioneras är rimlig eller nödvändig? a) Är kravet på en minsta anställningsperiod befogat enbart som motprestation för den utbildning som arbetsgivaren finansierar (kvalifikation för tjänst på medelnivå vid brandkåren) för att säkerställa en rimlig efterföljande anställningsperiod hos denna arbetsgivare, så att utbildningskostnaderna för tjänstemän på detta sätt gradvis arbetas av? b) Hur lång får den anställningsperiod som följer på utbildningsperioden högst vara? Får den överstiga fem år och i så fall under vilka förutsättningar? c) Kan det, oberoende av svaret på fråga 7 a, anses rimligt eller nödvändigt med en minsta anställningsperiod på grund av att den förväntade aktiva anställningsperioden för tjänstemän, vilkas pension finansieras uteslutande av arbetsgivaren, från det att anställningen börjar till den presumerade pensioneringen måste räcka för att tjäna in den minimipension som är garanterad enligt lag genom en anställningsperiod på för närvarande 19,51 år? d) Är det tvärtemot först då befogat att neka anställning enligt artikel 6.1 i direktiv 2000/78/EG om personen skulle anställas vid en ålder som leder till att minimipension skulle utbetalas vid den presumerade pensioneringen fastän denna inte tjänats in än?
SV Europeiska unionens officiella tidning C 64/31

Överklagande ingett den 22 januari 2008 av Sunplus Technology Co. Ltd av den dom som förstainstansrätten meddelade den 15 november 2007 i mål T-38/04, Sunplus Technology Co. Ltd mot Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller)

(Mål C-21/08 P)

(2008/C 64/44)

Rättegångsspråk: engelska

Parter

Klagande: Sunplus Technology Co. Ltd (ombud: H. Eichmann, G. Barth, U. Blumenröder, C. Niklas-Falter, M. Kinkeldey, K. Brandt, A. Franke, U. Stephani, B. Allekotte, K. Lochner, B. Ertle, C. Neuhierl och S. Prücker)

Övriga parter i målet: Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller), Sun Microsystems, Inc.

Klagandens yrkanden

Klaganden yrkar att domstolen skall

— upphäva den överklagade domen,

— ogiltigförklara det angripna beslutet, och

— förplikta harmoniseringsbyrån att ersätta rättegångskostnaderna.

Grunder och huvudargument

Klaganden hävdar att förstainstansrätten begick ett fel vid sin tillämpning och tolkning av artikel 8.1b i förordning 40/94 (1) när den jämförde enskilda delar av de två varumärkena utan att bedöma det helhetsintryck som konsumenten får av varumärket.

Enligt klaganden förvanskade förstainstansrätten fakta och bevis när den slog fast att figurdelen av det varumärke som ansökan avser innehåller en stiliserad sol snarare än en ”stjärnsymbol”, samt när den underlät att beakta bokstaven ”S” vid jämförelsen av varumärkenas helhetsintryck.

Klaganden hävdar också att förstainstansrättens resonemang är motsägelsefullt eftersom den i punkt 39 i sin dom slår fast att de ytterligare delarna skapar skillnader mellan varumärkena, samtidigt som den inte tar med dessa delar i sin bedömning när den jämför varumärkena fonetiskt.

Slutligen anför klaganden att förstainstansrätten gjorde fel när den underlät att beakta kategorin för de ifrågavarande varu- och tjänsteklassen och de omständigheter under vilka dessa marknadsförs när den bedömde risken för förväxling.

(1) Rådets förordning (EG) av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken, EGT L 11, s. 1.
3)

I artikel 5 i förordning nr 2790/1999 föreskrivs att ”tidsgränsen på fem år [inte] skall … gälla om köparen säljer varor eller tjänster som omfattas av avtalet från lokaler och mark som ägs av leverantören eller som leverantören hyr av en tredje man som inte har någon anknytning till köparen, under förutsättning att konkurrensklausulens varaktighet inte är längre än den period under vilken köparen besitter lokalerna och marken”. För det fall nämnda förordning är tillämplig, omfattar detta undantag ett fall som det förevarande där, enligt det privata avtalet av den 27 juli 1990 och handlingen från notarius publicus av den 10 oktober 1995, Lubricarga som äger marken ger Galp byggrätt på denna i 25 år, varvid det sistnämnda åläggs att bygga bensinstationen, under förutsättning att när byggnaden väl är uppförd, anläggningarna överlåts till Lubricarga som skall driva bensinstationen under lika lång tid, med exklusiv skyldighet att köpa alla motorbränslen och andra oljebaserade bränslen från oljebolaget?
33.

Vid en ny förhandling i High Court den 12 januari 2015 motsatte sig Minister for Justice and Equality att en invändning avseende förseningen gjordes i ett så sent skede i förfarandet. Minister for Justice and Equality anförde även att frågan om en försening redan hade avgjorts av Supreme Court i målet Dundon mot Governor of Cloverhill Prision. ( 9 ) Francis Lanigan gjorde för sin del gällande att de irländska domstolarna sedan den 1 december 2014 hade möjlighet att begära ett förhandsavgörande av Europeiska unionens domstol och att tolkningen i målet Dundon därför inte längre var bindande för High Court.
9.

Artikel 15 i återvändandedirektivet, som ingår i kapitlet om förvar inför avlägsnande, har följande lydelse: ”1. Om inte andra tillräckliga, men mindre ingripande, åtgärder kan tillämpas verkningsfullt i det konkreta fallet, får medlemsstaterna endast hålla i förvar en tredjelandsmedborgare som är föremål för förfaranden för återvändande för att förbereda återvändandet och/eller för att genomföra avlägsnandet, särskilt när a) det finns risk för avvikande, eller b) den berörda tredjelandsmedborgaren håller sig undan eller förhindrar förberedelserna inför återvändandet eller avlägsnandet. Förvar ska vara under så kort tid som möjligt och får endast fortgå under den tid som förfarandena inför avlägsnandet pågår och genomförs med rimliga ansträngningar. 2. Ett beslut om förvar ska fattas av förvaltningsmyndigheter eller rättsliga myndigheter. Ett beslut om förvar ska utfärdas skriftligt och med angivande av de faktiska och rättsliga omständigheterna. När ett beslut om förvar har fattats av förvaltningsmyndigheter ska medlemsstaterna a) antingen så snart som möjligt efter det att en person tagits i förvar se till att ett beslut fattas om snabb rättslig prövning av förvarsbeslutets laglighet, b) eller medge den berörda tredjelandsmedborgaren rätt att inleda förfaranden för att få lagligheten av förvarsbeslutet prövat så snart som möjligt efter det att de aktuella förfarandena inleddes. Medlemsstaterna ska i detta fall omedelbart informera den berörda tredjelandsmedborgaren om möjligheten att inge en sådan ansökan. Den berörda tredjelandsmedborgaren ska friges omedelbart om kvarhållandet i förvar inte är lagligt. 3. I varje enskilt fall ska beslutet om förvar omprövas med lämpliga mellanrum, antingen på begäran av den berörda tredjelandsmedborgaren eller ex officio. För längre perioder av förvar ska prövningar övervakas av en rättslig myndighet. 4. När det framkommer att rimliga utsikter till ett avlägsnande inte längre föreligger på grund av rättsliga eller andra överväganden, eller de villkor som fastställs i punkt 1 inte längre föreligger, upphör hållandet i förvar att vara berättigat och den berörda personen ska omedelbart friges. 5. Tredjelandsmedborgaren ska hållas i förvar så länge som de villkor som fastställs i punkt 1 uppfylls och så länge som det är nödvändigt för att försäkra sig om att avlägsnandet kan genomföras. Varje medlemsstat ska fastställa en begränsad förvarsperiod, som inte får överskrida sex månader. 6. Medlemsstaterna får inte förlänga den period som avses i punkt 5 annat än med en begränsad tid som inte överskrider ytterligare tolv månader i enlighet med nationell rätt i sådana fall där avlägsnandet, trots alla rimliga ansträngningar, sannolikt kommer att ta längre tid a) på grund av bristande samarbete från den berörda tredjelandsmedborgarens sida, eller b) beroende på att införskaffandet av nödvändiga handlingar från tredjeländer drar ut på tiden.”
6.

Det ska erinras om att domstolen i domen i de förenade målen Schultz-Hoff m.fl. slog fast att artikel 7.1 i direktiv 2003/88 utgör hinder för nationella bestämmelser eller nationell praxis som innebär att rätten till årlig betald semester förfaller vid utgången av beräkningsperioden och/eller vid utgången av den i nationell rätt fastställda period under vilken semester som inte tagits ut under beräkningsperioden får tas ut när arbetstagaren har varit sjukskriven under hela eller en del av beräkningsperioden och dennes arbetsoförmåga har kvarstått till dess att anställningen upphörde, vilket är skälet till att arbetstagaren inte har kunnat utöva sin rätt till årlig betald semester. ( 9 ) Domstolen har i allt väsentligt bekräftat detta konstaterande i senare domar, samtidigt som den har nyanserat det vad gäller detaljerna. ( 10 )
44.

Nämnda bokstavliga analys visar att en ”kopia av personuppgifterna” måste vara en exakt återgivning av personuppgifterna. De olika slags uppgifter som kan vara under behandling medför dock att en kopia av dessa uppgifter, beroende på vilka slags uppgifter som behandlas och typen av behandling, kan ha olika format, såsom tryckt format, ljud- eller videoupptagning, elektroniskt format eller andra format. Huvudsaken är att kopian av dessa uppgifter är en exakt återgivning och gör att den registrerade får full kännedom om samtliga uppgifter som är under behandling. En eventuell sammanställning av personuppgifter som är under behandling ska vara en exakt och begriplig återgivning av dess uppgifter och får dessutom inte på något sätt påverka innehållet i de uppgifter som ska tillhandahållas. Den omständigheten att den personuppgiftsansvarige, om möjligt, väljer att tillhandahålla en sammanställning av de personuppgifter som är under behandling kan därför inte motivera att vissa uppgifter utelämnas, inte tillhandahålls i sin helhet eller inte avspeglar de faktiska förhållandena i samband med behandlingen.
24.

I detta avseende anser jag att domen Trapkowski ( 5 ) kan erbjuda den hänskjutande domstolen vissa svar. I skälen till den domen erinrade domstolen inledningsvis om att det inte fastställs i förordning nr 987/2009 och förordning nr 883/2004 vilka personer som har rätt till familjeförmåner, ( 6 ) trots att det i förordningarna fastställs regler som gör det möjligt att utpeka personer som kan ha rätt till sådana förmåner. ( 7 ) Domstolen påpekade sedan att det följer såväl av ordalydelsen som av systematiken i artikel 60.1 tredje meningen i förordning nr 987/2009 att det ska göras en åtskillnad mellan att lämna in en ansökan om familjeförmåner och rätten att motta sådana förmåner. ( 8 ) Domstolen hänvisade även till ordalydelsen i denna artikel när den påpekade att det visserligen räcker att en av de personer som eventuellt kan ha rätt till familjeförmåner lämnar in en ansökan om sådana förmåner för att behöriga institutioner i medlemsstaten ska vara förpliktade att beakta ansökan, men att unionsrätten emellertid inte utgör något hinder för att en sådan institution med tillämpning av nationell rätt drar slutsatsen att den person som har rätt att motta familjeförmåner för barn är en annan person än den som har lämnat in ansökan om dessa förmåner. ( 9 )
18.

Artikel 14.1 och 14.3 i lagen om överlämnande, som ingår i kapitel II (med rubriken ”Överlämnande som genomförs av Nederländerna”), avsnitt 1 (med rubriken ”Villkor för överlämnande”), införlivar artikel 27.2, 27.3 och 27.4 i rambeslut 2002/584 och har följande lydelse: ”1. Överlämnande får bara beviljas under förutsättning att den eftersökta personen inte lagförs, döms eller frihetsberövas för andra brott, som begicks före överlämnandet, än de brott för vilka personen överlämnades, med undantag av … f) när samtycke dessförinnan har begärts och erhållits från domstolen. … 3. Officier van justitie (åklagaren) ska senast den tredje dagen efter mottagandet av en framställan från den utfärdande rättsliga myndigheten om sådant samtycke som avses i punkt 1 f eller punkt 2 c skriftligen begära att domstolen prövar framställan. Åklagaren ska överlämna framställan och åtföljande översättning till domstolen. Domstolen ska ge det samtycke som avses i punkt 1 f eller punkt 2 c för de brott för vilka överlämnande hade kunnat medges med stöd av denna lag. Beslut angående en framställan ska under alla omständigheter fattas senaste 27 dagar från mottagandet. Åklagaren ska utan dröjsmål underrätta den utfärdande rättsliga myndigheten om domstolens beslut.”
117.

Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen ska meddela följande dom: – Domen från Europeiska unionens tribunal av den 8 juli 2020, Jiangsu Seraphim Solar System/kommissionen (T‑110/17, EU:T:2020:315), ogiltigförklaras. – Den talan som Jiangsu Seraphim Solar System Co Ltd har väckt vid tribunalen i mål T‑110/17 avvisas. – Jiangsu Seraphim Solar System Co Ltd förpliktas att ersätta de rättegångskostnader som uppstått för Europeiska kommissionen och Europeiska unionens råd i första instans och i målet om överklagande.
9.

I artikel 3 (Definitioner) och artikel 8 (Utökning till innehavare av närstående rättigheter) i lagdekret nr 333/97 ( 6 ) anges följande: ”Artikel 3 I detta lagdekret avses med a) satellit: vilken som helst artificiell anordning i rymden som medger överföring av radio- och tv-signaler avsedda för mottagning av allmänheten b) överföring till allmänheten via satellit: den handling som innebär att ett sändarföretag under sin kontroll och på sitt ansvar för in programbärande signaler avsedda för mottagning av allmänheten i en oavbruten överföringskedja som leder till satelliten och sedan ner till jorden c) vidaresändning via kabel: spridning till allmänheten, samtidigt och oavkortat via kabel, av en ursprunglig sändning av radio- eller tv-program avsedda för mottagning av allmänheten. … Artikel 8 Bestämmelserna i artiklarna 178, 184 och 187 i upphovsrättslagen och artiklarna 6 och 7 i detta lagdekret ska tillämpas på konstnärer, framställare av ljud- och videoupptagningar och sändarföretag med avseende på överföring till allmänheten via satellit av deras framföranden, ljudupptagningar, videoupptagningar och sändningar samt med avseende på vidaresändning via kabel.”
24.

Under detta förfarande konstaterade den hänskjutande domstolen ex officio att den, för att kunna avgöra det mål som anhängiggjorts vid den, med tillämpning av artikel 267 andra stycket FEUF skulle ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen för förhandsavgörande: ”1) Vilken betydelse har unionslagstiftaren åsyftat med begreppet ’väsentlig information’ i prospektet, såsom detta används i artikel 72 i [direktiv 2009/65]? 2) Ska artikel 69.2 i [direktiv 2009/65] tolkas så, att varje ändring av den nödvändiga minimiinformationen i prospekt som anges i modul A i bilaga I alltid faller under begreppet ’väsentlig information’ enligt artikel 72 i direktivet, vilket innebär att dessa måste uppdateras i tid? 3) Om den andra frågan besvaras nekande, ska information om ändring av styrelsens sammansättning i ett visst förvaltningsbolag som rör styrelsemedlemmar som varken har någon verkställande funktion eller några administrativa uppgifter anses omfattas av begreppet ’väsentlig information’, såsom detta används i artikel 72 i [direktiv 2009/65]? 4) Ska artikel 99a r i [direktiv 2009/65] tolkas så, att det endast är tillåtet att ålägga en sanktion mot ett förvaltningsbolag, för varje värdepappersfond som det förvaltar, om bolaget upprepade gånger underlåter att uppfylla kraven gällande den information som ska lämnas till investerarna i enlighet med de nationella bestämmelser varigenom artiklarna 68–82 i [direktiv 2009/65] införlivas?”
54.

Till skillnad från en preskriptionsfrist, som påverkar utövandet av en subjektiv rättighet som den berörda personen inte längre kan göra gällande vid domstol, ( 36 ) påverkar fristen för rättighetsförlust direkt och omedelbart möjligheten att väcka talan. Rätten att väcka talan är således inte prekluderad så länge som talan har väckts inom fem år från det att berörd rättighetsinnehavare har blivit medveten om användningen, och jag finner därmed att fristen för rättighetsförlust helt logiskt avbryts vid den tidpunkt då talan väcks eller mer exakt när stämningsansökan inges. Trots att unionsrätten harmoniserar fristen för rättighetsförlust till följd av passivitet såsom sådan samt i princip rättsverkningarna av denna passivitet ger den medlemsstaterna alla möjligheter att själva reglera de formella villkoren för rättslig talan (samt villkoren för att denna ska kunna upptas till prövning i sak och även i fråga om delgivning) vilken just syftar till att avsluta passiviteten. Att under dessa förhållanden fastställa att fristen för rättighetsförlust avbryts vid den tidpunkt då talan väcks förefaller mig, med nuvarande unionslagstiftning, vara den mest tillfredsställande lösningen och den som mest kan släta ut de nationella skillnader som kan framträda än mer under de på varandra följande faserna inom det rättsliga förfarandet. Vid den tidpunkt då talan väcks kan det med relativ visshet avgöras vilken avsikt som innehavaren av det äldre varumärket har. ( 37 )
17.

I artikel L. 621–10 första stycket CMF, i den version som var tillämplig på omständigheterna i målen, föreskrevs följande: ”Utredare och kontrollanter får begära in varjehanda handlingar oavsett lagringsmedium för att tillgodose behov i samband med sina utredningar eller kontroller. Utredare får även begära in, och ta kopia av, uppgifter som har lagrats och behandlats av teleoperatörer med stöd av artikel L. 34–1 i Code des postes et des communications électroniques (lagen om post och elektronisk kommunikation) (nedan kallad CPCE) eller av sådana tjänsteleverantörer som nämns i artikel 6 I.1 och 6 I.2 i loi no 2004–575 du 21 juin 2004 pour la confiance dans l’économie numérique (lag nr 2004–575 av den 21 juni 2004 om främjande av förtroendet för den digitala ekonomin).
103.

Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska svara Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland), enligt följande: ”Artikel 15.1 c i konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Lugano den 30 oktober 2007 och godkänd på gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/430/EG av den 27 november 2008, ska tolkas så, att den inte är tillämplig när parterna i ett avtal har hemvist (i den mening som avses i artiklarna 59 och 60 i konventionen) i samma konventionsstat när avtalet ingås och det rättsliga förhållandet först i efterhand får internationell karaktär genom att konsumenten senare flyttar till en annan konventionsstat. I andra hand är artikel 15.1 c i konventionen tillämplig när parterna har hemvist i samma konventionsstat när avtalet ingås och konsumenten därefter flyttar till en annan konventionsstat, under förutsättning att den ekonomiska aktören i den nya stat där konsumenten har hemvist, bedriver affärsverksamhet eller yrkesverksamhet som den som föranledde avtalets ingående.”
2)

För det fall att ovannämnda unionslagstiftning inte utgör hinder för den nationella lagstiftning som avses i den första frågan, kan då bestämmelserna i artiklarna 4.1 a, 4.1 c och 9.1 i förordning nr 1307/2013 tolkas på så sätt att begreppet aktiva jordbrukare kan omfatta en juridisk person som har ingått ett koncessionsavtal under sådana omständigheter som är för handen i det nationella målet och som är djurhållare i kraft av avtal om saklån varigenom fysiska personer i egenskap av utlånare kostnadsfritt anförtror de djur som de håller i egenskap av ägare till låntagarna med avseende på bete under de överenskomna tidsperioderna på de betesmarker som ställs till låntagarnas förfogande?
Samma dag publicerade Olaf också ett pressmeddelande av vilket framgick att Olaf hade inlett ett nationellt straffrättsligt förfarande mot Liviu Dragnea. Olaf nämnde härvid uttryckligen Liviu Dragnea och betonade betydelsen av dess tidigare utredningar för de nationella myndigheternas inledande av det straffrättsliga förfarandet:

”The Romanian National Anticorruption Directorate (DNA) has accused Liviu Dragnea, the leader of the Romanian Social Democrat Party (PSD), of fraud with European Union (EU) funds, of creating an organised criminal group, and of misusing his position for personal gain….

The contribution of the European Anti-Fraud Office (Olaf) to this outcome has been emphasised by the DNA. The DNA has explained that their case comes as a result of two investigations conducted by the Olaf into projects financed by the European Regional Development Fund for road construction in Romania, which were concluded in May and September 2016.

…” ( 5 )
14.

Om den ursprungliga artikel som skribenten lämnat däremot hade varit korrekt, men felet hade smugit sig in under produktionsprocessen, ansåg nämnda domstol att motparten endast var ansvarig under förutsättning att den verkligen hade garanterat innehållets riktighet i sin publikation. Domstolen i fråga påpekade att Kronen-Zeitung hör till tabloidpressen, där information publiceras i förhållandevis korta artiklar som är skrivna på ett underhållande, enkelt och lättbegripligt sätt. Artikeln kunde därför inte betraktas på samma sätt som om den till exempel hade publicerats i en vetenskaplig tidskrift.