FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

CHRISTINE STIX-HACKL

föredraget den 26 januari20061( )

Mål C-377/03

Europeiska gemenskapernas kommission

mot

Konungariket Belgien

”Talan om fördragsbrott – Gemenskapens egna medel – TIR-carneter som inte har avstämplats – För sen kreditering av gemenskapens egna medel”

I – Inledning

1. I detta mål om fördragsbrott har kommissionen yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 6, 9, 10 och 11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000( ) (nedan kallad förordningen om gemenskapens egna medel) om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel( ), genom vilken rådets förordning (EG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989( ) om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel( ) har upphävts och ersatts från och med den 31 maj 2000,

– genom att inte i vederbörlig ordning avstämpla vissa transiteringshandlingar (TIR-carneter), vilket medfört att de egna medel som grundar sig på dessa varken bokförts på ett riktigt sätt eller ställts till kommissionens förfogande inom utsatta frister,

– genom att inte underrätta kommissionen om övriga icke ifrågasatta tullskulder hänförliga till icke avstämplade TIR-carneter som den belgiska tullen sedan år 1996 har behandlat på samma sätt (genom bokföring i B‑räkenskaperna i stället för i A-räkenskaperna), och

– genom att inte erlägga dröjsmålsränta på de belopp som skall betalas till kommissionen.

2. Förevarande mål rör fastställelse, bokföring och tillhandahållande av egna medel som är hänförliga till tulltransitering med TIR-carneter (nedan kallad TIR-förfarandet). Det har därför i sak nära samband med mål C‑105/02( ), i vilket jag den 8 december 2005 har föredragit förslag till avgörande. De konkreta anmärkningarna och försummelserna i målet skiljer sig visserligen delvis från dem som behandlas i mål C‑105/02, men när det gäller den allmänna rättsliga och faktiska bakgrunden till målet beträffande grundproblemen i samband med bokföringen av egna medel, TIR-förfarandet och de däri uppkomna svårigheterna kan jag hänvisa till vad jag har anfört i nämnda förslag.( ) I den mån det i det följande förekommer flera frågor av gemensam karaktär kommer jag också att hänvisa till nämnda förslag.

II – Tillämpliga bestämmelser

A – Förordningen om gemenskapens egna medel

3. Kommissionen har i ansökan åberopat förordning nr 1150/2000. Genom denna förordning upphävdes och ersattes från och med den 31 maj 2000 förordning nr 1552/89, vilken gällde under den tid då de påstådda oegentligheterna förekom. De i ansökan nämnda artiklarna 6, 9, 10 och 11 i förordningen om gemenskapens egna medel har emellertid motsvarande nummer och i huvudsak samma lydelse i den senare som i den tidigare förordningen. En tillämpning av den nya lydelsen påverkar därför inte den anklagade statens rätt till försvar. Dessutom skall ett fördragsbrott enligt domstolens rättspraxis bedömas utifrån den gemenskapslagstiftning som var i kraft då den tidsfrist löpte ut som kommissionen hade föreskrivit för medlemsstaten i fråga.( ) Av dessa skäl kan kommissionen därför i förevarande mål lägga lydelsen av förordning nr 1150/2000 till grund för yrkandet om fastställelse av att förordningen om gemenskapens egna medel har åsidosatts.( )

4. Det skall emellertid tilläggas att jag i förevarande fall kommer att behandla även den skyldighet att fastställa gemenskapens anspråk som föreskrivs i artikel 2 i förordningen om gemenskapens egna medel som i viss mån en preliminärfråga avseende den korrekta bokföringen och krediteringen av de egna medlen. Nämnda bestämmelse överfördes visserligen ordagrant från förordning nr 1552/89 till förordning nr 1150/2000 men hade då redan ändrats genom rådets förordning (Euratom, EG) nr 1355/96 av den 8 juli 1996( ) med verkan från och med den 14 juli 1996. Vid den tidpunkt då ifrågavarande tullskulder uppkom och fram till den 14 juli 1996 hade därför den bestämmelse som reglerade fastställande av egna medel följande lydelse:

”Vid tillämpning av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG, Euratom anses fastställda så snart som medlemsstatens behöriga organ har underrättat den betalningsskyldige om det belopp som han skall betala. Sådan underrättelse skall lämnas så snart som den betalningsskyldige är känd och gemenskapens anspråk kan beräknas av de behöriga administrativa myndigheterna i enlighet med alla relevanta gemenskapsbestämmelser.”

5. Vid bedömningen av de belgiska myndigheternas agerande såvitt avser fastställelse av anspråk på grund av TIR-carneter vilka utfärdats under åren 1992–1994, särskilt vid bedömningen av frågan när gemenskapens anspråk skall anses vara fastställda, är därför i princip förordning nr 1552/89 tillämplig i sin ursprungliga lydelse, i varje fall – enligt principen att handläggningsregler i allmänhet anses vara tillämpliga på alla tvister som pågår vid den tidpunkt då de träder i kraft( ) – fram till dess att den ändring som gjordes genom förordning nr 1355/96 trädde i kraft den 14 juli 1996.

6. I den mån som jag inte särskilt hänvisar till nämnda lydelse hänför jag mig i det följande, i enlighet med kommissionens ansökan, till förordningen om egna medel, i dess lydelse enligt förordning nr 1150/2000. De tillämpliga bestämmelserna i denna redovisas nedan.

7. I artikel 2.1 och 2.2 i förordningen om gemenskapens egna medel föreskrivs följande i fråga om fastställande av gemenskapens anspråk på egna medel:

”1. Vid tillämpningen av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 94/728/EG, Euratom anses fastställda så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av och underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet.

2. Fastställandet enligt punkt 1 skall anses ha skett dagen för bokföringen enligt tullföreskrifterna.”

8. Enligt artikel 6.1 och 6.3 a och b i förordningen om gemenskapens egna medel gäller följande:

”1. Räkenskaper över egna medel skall föras av respektive medlemsstats finansförvaltning eller av det organ som utsetts av respektive medlemsstat och skall delas upp på typ av medel.

…

3. a) De anspråk som fastställts enligt artikel 2 skall, om inte annat följer av b, bokföras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställts.

b) Fastställda anspråk som inte är bokförda enligt a på grund av att de inte har uppburits och ingen säkerhet har ställts, skall anges i särskilda räkenskaper inom den tid som fastställs i a. Medlemsstaterna får använda detta förfarande när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts.”

9. I artikel 10.1 i förordningen om gemenskapens egna medel föreskrivs följande beträffande den frist inom vilken de egna medlen skall krediteras:

”1. Efter avdrag på 10 % som kostnader för uppbörd enligt artikel 2.3 i beslut 94/728/EG, Euratom skall de egna medel som avses i artikel 2.1 a och b i det beslutet krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt artikel 2 i denna förordning.

För de anspråk som redovisas särskilt enligt artikel 6.3 b skall krediteringen dock göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de belopp uppbars som motsvarar anspråken.”

B – TIR-konventionen

10. Transitering med TIR-carneter grundar sig på tullkonventionen om internationell transport av gods upptaget i TIR-Carnet (nedan kallad TIR-konventionen), som undertecknades i Genève den 14 november 1975 och i vilken bland annat Konungariket Belgien och Europeiska gemenskapen är parter.( )

11. Kapitel II i TIR-konventionen, som avser utfärdande av TIR-carneter och de garanterande sammanslutningarnas ansvarighet, innehåller bland annat följande bestämmelser:

”Artikel 8

1. Den garanterande sammanslutningen skall förbinda sig att erlägga de tullar och andra avgifter vid import eller export, jämte eventuell dröjsmålsränta, som skall betalas enligt tullförfattningarna i det land där en oegentlighet uppmärksammats i samband med en TIR-operation. Sammanslutningen skall solidariskt med de personer som det åligger att betala ovannämnda belopp ansvara för erläggandet av dessa.

2. Om en fördragsslutande parts lagar och förordningar ej föreskriver att tullar och andra avgifter vid import eller export skall erläggas enligt moment 1 ovan, skall den garanterande sammanslutningen förbinda sig att på samma villkor erlägga ett belopp som motsvarar summan av tullarna och de andra avgifterna vid import eller export samt den eventuella dröjsmålsräntan.

3. Varje fördragsslutande part skall bestämma det högsta belopp per TIR-carnet som kan krävas från den garanterande sammanslutningen på grundval av bestämmelserna i moment 1 och 2 ovan.

4. Den garanterande sammanslutningens ansvarighet gentemot myndigheterna i det land där avgångstullanstalten är belägen skall börja att gälla från den tidpunkt då TIR-carneten godtages av tullanstalten. I de länder som passeras senare och genom vilka gods transporteras enligt TIR-förfarandet skall denna ansvarighet börja att gälla vid den tidpunkt då godset föres in eller, om TIR-operationen avbrutits enligt moment 1 och 2 av artikel 26, vid den tidpunkt då TIR-carneten godtages av den tullanstalt där TIR-operationen återupptages.

5. Den garanterande sammanslutningens ansvarighet skall gälla icke endast sådant gods som är upptaget i TIR-carneten utan också sådant gods som finns i den förseglade delen av vägfordonet eller i den förseglade containern utan att vara upptaget i carneten. Ansvarigheten skall ej omfatta annat gods.

6. Vid beräknandet av de tullar och andra avgifter, som nämnes i moment 1 och 2 av denna artikel, skall de uppgifter om godset som antecknats i TIR-carneten anses riktiga om ej annat bevisas.

7. När belopp, som nämnes i moment 1 och 2 av denna artikel skall betalas, skall de behöriga myndigheterna i så stor utsträckning som möjligt kräva betalning från den person eller de personer som är direkt ansvariga, innan den garanterande sammanslutningen kräves.”

12. I artikel 11 i TIR-konventionen föreskrivs följande såvitt avser TIR‑carneter som inte har avstämplats eller som har avstämplats med förbehåll:

”1. När en TIR-carnet ej avstämplats eller avstämplats med förbehåll, skall de behöriga myndigheterna ej ha rätt att kräva betalning av de belopp som nämnes i moment 1 och 2 av artikel 8 från den garanterande sammanslutningen, såvida ej myndigheter inom en tid av ett år från den dag då TIR-carneten godtagits av dem skriftligen underättat sammanslutningen om att avstämpling ej skett eller gjorts med förbehåll. Samma bestämmelse skall gälla när avstämplingsbeviset erhållits på ett oegentligt eller bedrägligt sätt, utom att tidsfristen då skall vara två år.

2. Betalning av belopp som avses i moment 1 och 2 av artikel 8, skall krävas från den garanterande sammanslutningen tidigast tre månader efter den dag då sammanslutningen underrättades om att carneten ej avstämplats eller avstämplats med förbehåll eller att avstämplingsbeviset erhållits på ett oegentligt eller bedrägligt sätt och senast två år efter denna dag. I de fall som under ovannämnda tidsfrist av två år blir föremål för laga åtgärder skall emellertid betalning krävas inom ett år från den dag då domstolsutslaget vunnit laga kraft.

3. Den garanterande sammanslutningen skall ha en tidsfrist av tre månader från den dag då densamma krävdes på betalning för att erlägga de krävda beloppen. De erlagda beloppen skall återbetalas till sammanslutningen om det inom två år efter den dag, då betalning krävdes, styrkes på sätt som tullmyndigheterna finner tillfredsställande att någon oegentlighet ej ägt rum i anslutning till ifrågavarande transportoperation.”

C – Tillämpningsföreskrifter för tullkodexen

13. Den gemenskapsrättsliga grunden för TIR-förfarandet, som utgör ett externt transiteringsförfarande, är, utöver TIR-konventionen, kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen( ) (nedan kallad tillämpningsföreskrifterna), som i sin tur grundar sig på gemenskapens tullkodex( ) (nedan kallad tullkodexen) och som i artikel 451 och följande artiklar har övertagit det förfarande som fastställts i tullkonventionen.

14. Artikel 454 i tillämpningsföreskrifterna har i utdrag följande lydelse:

”1. Denna artikel skall tillämpas utan att det påverkar de särskilda bestämmelserna i TIR- och ATA-konventionerna om de garanterande sammanslutningarnas ansvar vid användning av en TIR-carnet eller en ATA-carnet.

2. Om det upptäcks att en överträdelse eller oegentligheter har begåtts i en viss medlemsstat under eller i samband med en transport som genomförts med en TIR‑carnet eller en transitering som genomförts med en ATA-carnet, skall den medlemsstaten uppbära tullar och andra avgifter som i förekommande fall skall tas ut i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser, utan att det påverkar eventuella straffrättsliga åtgärder.

…”

15. Artikel 455 har i utdrag följande lydelse:

”1. Om det upptäcks att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts under eller i samband med en transport som genomförs med en TIR-carnet eller en transitering med en ATA-carnet, skall tullmyndigheterna anmäla detta till innehavaren av TIR-carneten eller ATA-carneten och den garanterande sammanslutningen inom den period som föreskrivs i artikel 11.1 i TIR-konventionen eller i artikel 6.4 i ATA-konventionen, allt efter omständigheterna.

2. Bevis för att transporten har genomförts enligt föreskrifterna med en TIR-carnet eller en ATA-carnet enligt artikel 454.3 första stycket skall ges inom den period som föreskrivs i artikel 11.2 i TIR-konventionen eller i artikel 7.1 och 7.2 i ATA‑konventionen, allt efter omständigheterna.

…”

III – Det administrativa förfarandet

16. Till grund för kommissionens talan i förevarande mål ligger i huvudsak två kontroller av egna medel som kommissionen i november 1996 och december 1997 lät utföra i Belgien. Kontrollerna visade enligt kommissionen att det förekommit oegentligheter såvitt avsåg fastställelse, bokföring och kreditering av sådana egna medel som härrörde från TIR-förfarandet vilket hade till följd att medlen i fråga krediterades för sent.

17. De belgiska myndigheterna underrättades i maj 1999 på nytt om de oegentligheter, särskilt den i ett flertal av de kontrollerade fallen försenade bokföringen i B-räkenskaperna av fastställda tullskulder hänförliga till icke avstämplade TIR-carneter, som konstaterats vid den kontroll av egna medel som utfördes år 1996. Dessförinnan hade de rapporter som upprättats i samband med kontrollerna översänts till dem.

18. De oegentligheter som konstaterades vid den år 1997 utförda kontrollen bestod enligt den rapport som upprättades i samband med kontrollen i att de belgiska myndigheterna beträffande vissa ej avstämplade TIR-carneter hade underlåtit att bokföra de fastställda beloppen trots att dessa var säkrade och inte hade ifrågasatts. Först efter den utförda kontrollen av egna medel bokfördes beloppen och då i B-räkenskaperna på grund av att den garanterande sammanslutningen hade överklagat indrivningsåtgärderna.

19. Eftersom kommissionen ansåg att det inte var fråga om bestridda tullskulder uppmanade den i skrivelse av den 2 februari 2000 de belgiska myndigheterna att bokföra ifrågavarande belopp i A-räkenskaperna. Den uppmanade också myndigheterna att översända en översikt över alla TIR-carneter som inte hade avstämplats under tiden 1 januari 1995–1 december 1997 tillsammans med uppgift om när anspråken fastställts och bokföring gjorts.

20. I svarsskrivelser av den 12 februari 2001 avseende kontrollen av egna medel år 1996 och av den 31 maj 2000 avseende kontrollen år 1997, bestred de belgiska myndigheterna kommissionens anmärkningar.

21. Kommissionen ansåg fortfarande att de belgiska myndigheterna i de kontrollerade fallen inte hade iakttagit bestämmelserna om gemenskapens egna medel. Den vidhöll därför denna ståndpunkt i den formella underrättelsen av den 23 oktober 2001 till de belgiska myndigheterna. Dessa svarade genom skrivelse av den 17 januari 2002. I svaret upprepade de bland annat att de tullskulder som härrörde från de TIR-carneter som inte avstämplats var att anse som bestridda. I övrigt hänvisade de till de strukturella svårigheter som uppkommit i TIR‑förfarandet under åren 1995–1997 till följd av att den internationella försäkringspoolen i slutet av år 1994 hade sagt upp återförsäkringsavtalet.

22. Den 26 juni 2002 översände kommissionen ett motiverat yttrande till de belgiska myndigheterna. Eftersom dessa inte uppfyllt de krav som kommissionen ställde i yttrandet har kommissionen väckt förevarande talan.

IV – Prövning av talan

A – Den första grunden: vissa TIR-carneter har inte avstämplats i vederbörlig ordning vilket medfört att vederbörlig bokföring inte har gjorts och att egna medel inte har krediterats i rätt tid

1. Upptagande till sakprövning

a) Parternas huvudargument

23. Den belgiska regeringen har till en början invänt att anmärkningen att beloppen bokförts för sent i B-räkenskaperna inte kan tas upp till prövning. Regeringen har anfört att bokföringen gjordes så snart kommissionen genom den rapport som upprättades i samband med kontrollen av egna medel hade gjort de belgiska myndigheterna uppmärksamma på förseningen. Den påstådda överträdelsen förelåg följaktligen inte längre vid tidpunkten för det motiverade yttrandet. Talan om fördragsbrott kan därför inte prövas i detta hänseende.

24. Kommissionen har tillbakavisat denna argumentering. Den har framhållit att de belgiska myndigheterna i flertalet av de trettiotre fallen i fråga år 1996 ännu inte hade bokfört beloppen i vare sig A- eller B-räkenskaperna, utan först i december 1997 bokförde dessa i B-räkenskaperna. Eftersom de belgiska myndigheterna har vägrat att överlämna akter i andra liknande ärenden kan det inte heller uteslutas att samma förfarande tillämpats i flera likartade fall. Det felaktiga införandet i B-räkenskaperna innebar dessutom att bokföringen försenades. Dröjsmålsränta skall därför erläggas.

b) Bedömning

25. Det skall i detta hänseende först konstateras att bokföring av tullskulder som inte har gjorts enligt föreskrivna regler – det vill säga skulden har antingen bokförts för sent i A-räkenskaperna eller felaktigt bokförts i B-räkenskaperna – kan innebära att den i förordningen om gemenskapens egna medel föreskrivna skyldigheten att i rätt tid kreditera kommissionen tullskulder åsidosätts och att därför dröjsmålsränta skall betalas.

26. Om man antar att det finns fog för kommissionens anmärkning att ifrågavarande belopp inte har bokförts enligt föreskrivna regler och inte har betalats i rätt tid kan det följaktligen inte uteslutas att det finns vissa verkningar av fördragsbrottet som ännu inte rättats till vid utgången av den frist som fastställts i det motiverade yttrandet, till exempel betalningen av upplupen dröjsmålsränta enligt förordningen om gemenskapens egna medel. Även om frågan huruvida bokföringen i förevarande fall har skett i vederbörlig ordning och huruvida det var riktigt att bokföra ifrågavarande belopp i B-räkenskaperna skall utredas först i samband med sakprövningen, finns det således i varje fall ett intresse av att få konstaterat huruvida det i förekommande fall föreligger ett fördragsbrott.( )

27. Invändningen om rättegångshinder kan enligt min mening således inte vinna framgång.

2. Sakprövning

a) Parternas huvudargument

28. Kommissionen har anfört att det vid de två kontroller av gemenskapens egna medel som den i november 1996 och december 1997 lät utföra i Belgien konstaterades oegentligheter i fråga om fastställelse, bokföring och tillhandahållande av egna medel. De fall som kontrollerades hänförde sig till åren 1992–1994 och var inte några engångsföreteelser, utan utgjorde en del av en äldre och allmän praxis. Kommissionen har förebrått Konungariket Belgien för att ifrågavarande belopp, trots att de var säkrade och inte ifrågasatta, inte bokfördes i A-räkenskaperna inom den frist som förskrivs i artikel 6.3 a i förordningen om gemenskapens egna medel och för att de inte krediterades kommissionen.

29. När det gäller de trettiotre enskilda fall som kontrollerades i november 1996 har kommissionen anmärkt att de belgiska myndigheterna i tjugo av dessa fall bokförde de fastställda anspråk som härrörde från icke avstämplade TIR-carneter först ett år efter det att ifrågavarande kontroll hade utförts. Såvitt avser två av dessa fall har de belgiska myndigheterna medgett att bestämmelserna om gemenskapens egna medel har åsidosatts (på grund av att det inte sänts någon underrättelse om tullskulden och denna följaktligen blivit preskriberad). De har emellertid ännu inte ställt dessa medel till kommissionens förfogande.

30. Anspråk som var hänförliga till ett flertal TIR-carneter bokfördes i A‑räkenskaperna först efter det att den nationella garanterande sammanslutningen i augusti 1999 hade betalat dem. Enligt artikel 455 i tillämpningsföreskrifterna jämförd med artikel 11 i TIR-konventionen skulle de belgiska myndigheterna senast femton (tolv plus tre) månader efter den dag då TIR-carneten godtagits fastställa ifrågavarande anspråk och därefter bokföra dessa i A-räkenskaperna inom den frist som föreskrivs i artikel 6.3 a i förordningen om gemenskapens egna medel. Eftersom ifrågavarande TIR-carneter godtogs år 1993 skall dröjsmålsränta utgå för den försenade bokföringen och krediteringen. I ytterligare ett flertal fall bokförde de belgiska myndigheterna inte anspråk i A-räkenskaperna därför att den nationella garanterande sammanslutningen hade överklagat indrivningsåtgärderna.

31. När det gäller de fall som kontrollerades i december 1997 har kommissionen anmärkt att de belgiska myndigheterna till en början över huvud taget inte bokförde de anspråk som härrörde från vissa icke avstämplade TIR‑carneter och att de, efter det att kontrollen av egna medel utförts, felaktigt bokförde beloppen i B-räkenskaperna på grund av att den garanterande sammanslutningen hade överklagat indrivningsåtgärderna.

32. Kommissionen har tillbakavisat de argument med vilka den belgiska regeringen har försökt visa att det kritiserade beteendet var rättsenligt.

33. Kommissionen har anfört att förseningarna vid bokföringen helt klart har överskridit de frister för bokföring i A- och B-räkenskaperna som föreskrivs i artikel 6.3 i förordningen om gemenskapens egna medel. Den belgiska regeringen tycks påstå att det förekom bedrägeri i alla de (72) fall som berördes. Kommissionen har emellertid endast haft uppgifter beträffande de 33 TIR-carneter som kontrollerades år 1996. Enligt kommissionen har förseningarna av bokföringen i A-räkenskaperna resulterat i att ifrågavarande egna medel har betalats för sent, varför dröjsmålsränta skall erläggas. De belgiska myndigheterna bokförde inte ifrågavarande belopp förrän flera år efter underrättelsen om att avstämpling inte hade skett. Kommissionen har underkänt den belgiska regeringens argument att anspråken i fråga var bestridda och inte säkrade enligt artikel 6.3 b i förordningen om gemenskapens egna medel. Den har särskilt framhållit att den garanterande sammanslutningens överklagande av indrivningsåtgärderna inte är relevant i förevarande mål, eftersom det i vart fall gjordes först efter det att ifrågavarande anspråk skulle ha bokförts i A‑räkenskaperna och ställts till gemenskapens förfogande.

34. Den belgiska regeringen har inledningsvis hänvisat till de svårigheter som uppkom i TIR-förfarandet i början av 1990-talet och som framför allt under åren 1995–1997 berodde på att den internationella försäkringspoolen i slutet av år 1994 sade upp återförsäkringsavtalet och därefter vägrade att betala tullskulder som uppkommit före år 1994. Samtliga nu ifrågavarande tullärenden avser enligt den belgiska regeringen sådana tullskulder. De har behandlats i ett skiljedomsförfarande mellan regeringen och den internationella försäkringspoolen, vilket år 1999 ledde till vissa betalningar som omgående bokfördes i A‑räkenskaperna. Den belgiska garanterande sammanslutningen sade inte upp borgensavtalet. Den motsatte sig emellertid systematiskt att betala varje anspråk hänförligt till en TIR-carnet som var försäkrat enligt den gamla försäkringspoolen. Alla nu ifrågavarande egna medel härrör från 72 TIR-carneter som var försäkrade genom den gamla försäkringspoolen och för vilka avstämplingsbeviset erhållits på ett bedrägligt sätt under tiden juni 1992–november 1994.

35. Den belgiska regeringen har framhållit att kommissionen endast beträffande två av gemenskapens anspråk som härrör från TIR-carneter har påstått att fastställelse enligt artikel 2 i förordningen om gemenskapens egna medel inte har skett, och att den belgiska regeringen har medgett att uppmaningen att erlägga de tullskulder som därigenom uppkommit efterkoms för sent. Fyra villkor måste vara uppfyllda för att anspråken skall kunna fastställas. De var inte uppfyllda förrän vid den tidpunkt då den garanterande sammanslutningen krävdes på betalning. Enligt artikel 11.1 och 11.2 i TIR-konventionen skall en medlemsstat kräva betalning inom tre år, inte femton månader, från den dag då TIR-carneten godtogs. Staten har ett år till förfogande för att underrätta den garanterande sammanslutningen om att avstämpling inte har skett och två år för att kräva betalning av tullskulden. När avstämplingsbevis för TIR-carneter, såsom i förevarande, fall har erhållits på ett bedrägligt sätt, är den sammanlagda fristen fyra år.

36. Den belgiska regeringen anser att det var riktigt att bokföra ifrågavarande anspråk i B-räkenskaperna. Regeringen har bestritt att anspråken är sådana för vilka säkerhet har ställts enligt artikel 6.2 a i förordningen om gemenskapens egna medel. Den har i detta hänseende hänvisat till att borgen i TIR-förfarandet är av personlig natur och till den internationella försäkringspoolens vägran att betala skulderna. En säkerhet måste kunna realiseras vid den tidpunkt då huvudgäldenären inte kan betala. I förevarande fall utlöpte fristen för bokföringen när den internationella försäkringspoolen redan hade sagt upp återförsäkringsavtalet.

37. Den belgiska regeringen har också gjort gällande att en invändning i den mening som avses i artikel 6.2 b i förordningen om gemenskapens egna medel inte måste göras av den som i första hand är skyldig att betala tullskulden. Den kan också göras av den garanterande sammanslutningen. Till skillnad från vad kommissionen har påstått är invändningen för övrigt inte heller beroende av vissa formföreskrifter. Den måste inte heller göras inom den föreskrivna fristen för bokföring av gemenskapens egna medel.

b) Bedömning

i) Inledande anmärkningar

38. Bortsett från de svårigheter som beror på att parterna inte alltid är noggranna med terminologin när de anger den rättsliga och faktiska ramen i ett förfarande om fördragsbrott( ) eller på att de tillämpliga bestämmelserna i gemenskapsrätten avseende gemenskapens egna medel från tullinkomster ibland i sig är otydliga eller rent av inkonsekventa och motstridiga( ) och dessutom under en viss period ändrats flera gånger, föreligger en särskild komplikation när det i fall som det förevarande gäller gemenskapens egna medel. Den består i dels det nära sambandet mellan de olika skyldigheterna enligt förordningen om gemenskapens egna medel sinsemellan, dels dessa skyldigheters förhållande till de skyldigheter som följer av bestämmelserna om uppkomst och uppbärande av egna medel, i förevarande fall tullar.

39. Även i detta mål har kommissionen åberopat flera skyldigheter som följer av förordningen om gemenskapens egna medel och de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om uppbärande av tull (till följd av att vissa TIR-carneter inte har avstämplats i regelmässig ordning). Inledningsvis skall därför nämnda samband förklaras något, i synnerhet som de har betydelse för frågan vilka synpunkter som måste beaktas när det gäller att i det enskilda fallet bedöma om det av kommissionen påstådda fördragsbrottet föreligger.

40. Vad först angår de skyldigheter som följer av förordningen om gemenskapens egna medel är de viktigaste av dessa, som den belgiska regeringen har framhållit, fastställelsen av gemenskapens anspråk enligt artikel 2, bokföringen av dessa anspråk enligt artikel 6, krediteringen av betalningen på kommissionens konto enligt artiklarna 9 och 10 och slutligen erläggandet av dröjsmålsränta vid för sen kreditering enligt artikel 11 i nämnda förordning. När det gäller frågan hur dessa skyldigheter förhåller sig till varandra kan det till en början konstateras att skyldigheten att betala dröjsmålsränta är beroende av när gemenskapens egna medel krediteras. Skyldigheten att (inom föreskriven frist) kreditera egna medel är å andra sidan beroende dels av att anspråket har fastställts dels av att medlen har bokförts inom de föreskrivna fristerna för de olika anspråken.

41. I detta sammanhang skall det påpekas att det enligt domstolens fasta rättspraxis finns ”ett oupplösligt samband mellan skyldigheten att fastställa gemenskapernas egna medel, skyldigheten att inom föreskrivna frister kreditera dessa medel på kommissionens konto och skyldigheten att betala dröjsmålsränta”.( )

42. Dröjsmålsränta kan dessutom också utkrävas oavsett skälet till att inbetalningen till kommissionens konto har skett för sent. Domstolen har därav dragit slutsatsen att det inte kan göras någon åtskillnad mellan det fall då medlemsstaten fastställer de egna medlen utan att betala ut dessa och det fall då medlemsstaten otillbörligen underlåter att fastställa de egna medlen.( )

43. En för sen eller helt utebliven kreditering, som i sin tur medför en skyldighet att betala dröjsmålsränta, kan följaktligen bero såväl på att en frist har överskridits efter det att ifrågavarande anspråk har fastställts som på att fastställelsen har gjorts för sent eller, i strid med artikel 2 i förordningen om gemenskapens egna medel, inte alls.

44. Som jag har framhållit i mitt förslag till avgörande i mål C‑105/02( ) har bokföringen emellertid också en självständig roll vad gäller skyldigheten att (i rätt tid) kreditera gemenskapens egna medel. I förordningen om gemenskapens egna medel enligt dess i detta fall tillämpliga lydelse börjar fristen för krediteringen av de belopp som bokförs i B-räkenskaperna att löpa från det att beloppen har uppburits, medan fristen för kreditering av de belopp som bokförs i A‑räkenskaperna börjar löpa när beloppet i fråga har fastställts. Konsekvensen av detta blir i sin tur att det beträffande de belopp som har bokförts i B‑räkenskaperna inte kan bli fråga om en försening så länge beloppen inte har indrivits. Den felaktiga bokföringen av belopp i B-räkenskaperna i stället för i A‑räkenskaperna innebär å andra sidan en för sen kreditering och därmed en skyldighet att erlägga dröjsmålsränta.

45. Det skall emellertid konstateras att underlåtenheten att iaktta skyldigheten att bokföra räkenskaperna enligt förordningen om gemenskapens egna medel, liksom underlåtenheten att iaktta övriga ovan nämnda skyldigheter, i sig utgör en överträdelse av gemenskapsrätten som skall fastställas i ett mål om fördragsbrott. Detta gäller oavsett vilka ekonomiska konsekvenser överträdelsen får för gemenskapen och hur den påverkar tidpunkten för kreditering av beloppen i fråga.

46. Såvitt avser förhållandet mellan de bestämmelser om gemenskapens egna medel som reglerar hur medlemsstaterna skall tillhandahålla de egna medel som har tilldelats gemenskapen och bestämmelserna om uppkomst och uppbärande av tullar, vilket i första hand sker på grundval av gemenskapsrättsliga tullföreskrifter (det vill säga framför allt i enlighet med tullkodexen, tullkodexens tillämpningsföreskrifter och TIR-konventionen) samt nationella lagar och förordningar, skall det därefter till en början konstateras att kommissionen i ansökan har begränsat sina anmärkningar till att avse åsidosättande av förordningen om gemenskapens egna medel. Domstolen skall alltså inte i detta mål särskilt pröva om någon tullbestämmelse har åsidosatts.

47. Sådana överträdelser kan i förevarande fall likväl vara relevanta, eftersom de också kan innebära åsidosättanden av bestämmelserna om gemenskapens egna medel och påverka tillhandahållandet av dessa.( ) Så kan särskilt vara fallet när det gäller fastställelsen av gemenskapens anspråk, eftersom dessa anknyter till tullbestämmelserna och, som jag redan har anfört, skyldigheten att kreditera dem på kommissionens konto och i förekommande fall skyldigheten att betala dröjsmålsränta gäller inte bara faktiskt fastställda anspråk utan även anspråk som medlemsstaten i strid med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna har underlåtit att fastställa eller fastställt för sent.( )

48. I den mån tillämpningen av tullföreskrifterna är relevant när det gäller tillhandahållandet av gemenskapens egna medel, såsom detta är reglerat enligt förordningen om dessa medel, och kan få konsekvenser i detta hänseende, kommer dessa två regelområden följaktligen att på sätt och vis överlappa varandra. Sålunda skall till exempel (ordnings) frister enligt tullföreskrifterna uppfattas som ett snabbt och effektivt tillhandahållande av gemenskapens egna medel och därför anses vara tvingande för medlemsstaterna vad beträffar de skyldigheter som följer av förordningen om gemenskapens egna medel.( )

ii) De enskilda anmärkningarna

49. I vad avser innehållet i kommissionens ansökan kan det konstateras att kommissionen har hänvisat till ”vissa transiteringsdokument” utan att närmare precisera vilka och utan att ange något belopp. Även i grunderna för sin talan har kommissionen utan närmare precisering åberopat resultaten av de båda kontrollerna av gemenskapens egna medel och angett enstaka exempel på behandling av transiteringsdokument. Mot bakgrund av kommissionens uppgifter och resonemang är det enligt min mening därför snarare fråga om att med hjälp av de stickprovsartade kontrollerna av gemenskapens egna medel pröva om de belgiska tullmyndigheterna, åtminstone i vissa fall, med avseende på TIR‑förfarandet har agerat i strid med gemenskapsrätten än om att bevisa att anmärkningarna är berättigade beträffande samtliga TIR-carneter. I sistnämnda hänseende skiljer sig kommissionens och den belgiska regeringens uppgifter beträffande de berörda TIR-carneterna från varandra.

50. Det skall också beaktas att den belgiska regeringen beträffande två TIR‑carneter har medgett att tullskulder som härrör från dessa inte har drivits in till följd av att de belgiska myndigheterna har försummat att lämna underrättelser, och att regeringen i detta hänseende inte har bestritt kommissionens anmärkningar.

51. Beträffande övriga av kommissionen åberopade fall innebär kommissionens inte särskilt tydliga anmärkningar huvudsakligen två förebråelser med vilka övriga resonemang har samband, nämligen dels den försenade bokföringen av egna medel hänförliga till TIR-carneter, som gjordes först ett år efter respektive kontroll av gemenskapens egna medel, dels den enligt kommissionen felaktiga bokföringen av egna medel i B-räkenskaperna i stället för i A-räkenskaperna.

52. Ingen av dessa två anmärkningar har bestritts såvitt avser de faktiska omständigheter som ligger till grund för dem, nämligen att bokföringen av varje anspråk hänförligt till TIR-carneter som godtagits under åren 1992–1994 har gjorts först ett år efter de kontroller av gemenskapens egna medel som utfördes åren 1996 och 1997 och då i B-räkenskaperna. Den belgiska regeringen har däremot bestritt att bokföringen var för sen och gjort gällande att det var riktigt att bokföra beloppen i fråga i B-räkenskaperna.

53. Vad till en början avser frågan huruvida bokföringen var försenad erinrar jag om att enligt artikel 6 i förordningen om gemenskapens egna medel såväl anspråk som skall införas i A-räkenskaperna som anspråk som skall införas i B‑räkenskaperna skall bokföras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket har fastställts.

54. Enligt artikel 2 i förordningen om gemenskapens egna medel i den lydelse som i förevarande fall är tillämplig på fastställelse av gemenskapens anspråk( ) ”skall gemenskapens anspråk anses fastställda så snart som medlemsstatens behöriga organ har underrättat den betalningsskyldige om det belopp han skall betala”.

55. I detta hänseende skall det till en början konstateras att denna fastställelse, som medlemsstaterna är skyldiga att göra,( ) inte sker genom att medlemsstaternas behöriga myndigheter fattar ett särskilt beslut. Fastställelsen är i stället knuten till vissa processuella eller administrativa åtgärder (underrättelse om det belopp som skall betalas) inom ramen för uppbärande av respektive egna medel, i förevarande fall tullar. Detta kan också förklara otydligheten i de olika lydelserna av förordningen om gemenskapens egna medel när det gäller definitionen av villkoren för att skyldigheten att fastställa egna medel skall vara uppfyllda. Villkoren skall nämligen kunna tillämpas på alla typer av egna medel och avgifter men måste också vara utformade så att hänsyn tas till att medlemsstaternas administrativa förfaranden fortfarande skiljer sig från varandra.

56. Såvitt avser underrättelsen om det belopp som skall betalas hänvisas i artikel 2 andra meningen i förordningen i dess vid den aktuella tidpunkten gällande lydelse( ) till alla relevanta gemenskapsbestämmelser, i förevarande fall alltså de gemenskapsrättsliga tullföreskrifterna. Bestämmelserna om betalning av tullskulder som uppkommit till följd av överträdelser inom ramen för TIR‑förfarandet grundar sig närmare bestämt på TIR-konventionen, och de särskilda bestämmelserna om TIR-förfarandet i tullkodexens tillämpningsföreskrifter, vilka i sin tur hänvisar till TIR-konventionen samt till de gemenskapsrättsliga och nationella bestämmelserna, och i övrigt på tullkodexen.

57. I förevarande fall skall enligt min mening betalningskravet enligt artikel 11.2 i TIR-konventionen i förevarande fall anses vara den underrättelse som avses i artikel 2 i förordningen om gemenskapens egna medel. Såväl kommissionen som regeringen utgår också från detta.

58. Enligt artikel 2.2 i förordningen om gemenskapens egna medel skall underrättelsen lämnas så snart det är känt vem som är betalningsskyldig och anspråkets storlek kan bestämmas av de behöriga administrativa myndigheterna.

59. Om den faktiska underrättelsen om det belopp som skall betalas inte sker vid denna tidpunkt, det vill säga så snart det är känt vem som är betalningsskyldig och beloppets storlek kan fastställas, är detta för övrigt inte avgörande för när fastställelse enligt förordningen om gemenskapens egna medel skall anses ha skett. Detta följer av att medlemsstaterna är skyldiga att fastställa gemenskapens anspråk och inte får avstå från att göra detta, vid äventyr av att gemenskapens ekonomiska balans annars rubbas av en medlemsstats agerande.( )

60. Avgörande för att ett anspråk skall anses fastställt är därför i princip den tidpunkt då villkoren för underrättelse om det belopp som skall betalas är uppfyllda, det vill säga när tullmyndigheterna har nödvändiga uppgifter för att kunna beräkna beloppet och fastställa vem som skall betala tullskulden.( )

61. I förevarande fall anser den belgiska regeringen att medlemsstaterna har tre år, eller när avstämplingsbevis för TIR-carneter har erhållits på bedrägligt sätt fyra år, till sitt förfogande för att fastställa anspråken, medan dessa enligt kommissionens mening skall fastställas i vart fall senast femton månader från den dag då ifrågavarande TIR-carnet godtogs. Enligt min mening kan inget av dessa i allmänna ordalag hållna påståenden godtas.

62. När det gäller den belgiska regeringens argument skall det erinras om att fristerna på två år för underrättelsen om att avstämpling inte gjorts eller gjorts med förbehåll enligt artikel 11.1 i TIR-konventionen (tidigast efter tre månader inom ett år eller inom två år när avstämplingsbeviset erhållits på ett bedrägligt sätt) och fristen för kravet på betalning enligt artikel 11.2 i TIR-konventionen (senast två år) är längsta frister och att underrättelsen om skuldbeloppet för de ändamål som avses i förordningen om gemenskapens egna medel skall ske så snart som möjligt.( ) Man kan därför inte utan vidare lägga ihop de båda fristerna och anta att anspråken i de berörda fallen schablonmässigt inte behövde ha fastställts förrän tre eller fyra år från den dag då TIR-carneten godtogs av myndigheterna.

63. Som kommissionen har framhållit kan det i detta sammanhang också fastslås att underrättelsen om att avstämpling inte gjorts eller gjorts med förbehåll i åtminstone 31 fall i själva verket skickades långt innan utgången av de längsta frister på ett eller två år som föreskrivs i artikel 11.1, nämligen inom några månader och i vissa fall även inom några dagar.

64. Vad därefter angår kommissionens påstående att fastställelsen måste göras i vart fall senast femton månader från den dag då TIR-carneten godtogs, vill jag först erinra om att denna frist i varje fall i vissa situationer inte torde vara möjlig att iaktta. Enligt artikel 454 i tillämpningsföreskrifterna skall medlemsstaten uppbära de tullar och andra avgifter som i förekommande fall skall erläggas, när det i samband med en transport med en TIR-carnet har konstaterats en överträdelse. Tullskulden uppkommer i detta fall för övrigt enligt tullkodexen (beroende på överträdelsens art kan särskilt artiklarna 202 och 203 bli tillämpliga). Avgörande är här att ett avgångskontor – det är ett sådant som i förevarande fall skall uppbära tullbeloppet – måste känna till överträdelsen och uppkomsten av tullskulden för att kunna vidta fortsatta åtgärder inom ramen för uppbärande och fastställelse av gemenskapens anspråk på egna medel. Denna kunskap erhåller kontoret som regel genom en underrättelse från bestämmelsetullkontoret eller genom att detta återsänder blankettblad nummer 2. När blankettblad nummer 2 inte har kommit tillbaka till avgångstullkontoret efter utgången av den frist för uppvisande av försändelsen som har satts i TIR-carneten inklusive en rimlig frist för återsändandet kan man i förekommande fall eventuellt begära att avgångstullkontoret vid denna tidpunkt skall misstänka att det föreligger en överträdelse och därför redan inleda nödvändiga åtgärder för att uppbära och fastställa gemenskapens anspråk på egna medel. När ett avgångskontor får tillbaka blankettblad nummer 2 som är förfalskade har det däremot ingen anledning att anta att det har förekommit någon oegentlighet så länge förfalskningen inte har uppdagats. Kontoret kan då inte inleda åtgärder för att uppbära och fastställa gemenskapens egna medel förrän det har fått kännedom om att det förekommit en oegentlighet och att en tullskuld därmed har uppkommit.

65. Det skall för övrigt erinras om att de frister för fastställelse av anspråk på grund av tullskulder som härrör från TIR-carneter inte utan vidare kan jämföras med fristerna för de gemenskapsrättsliga transiteringar som behandlades i domarna i målen C‑460/01( ) och C‑104/02( ). Nämnda mål gällde den frist på elva månader för underrättelse om att en sändning inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret, som föreskrivs i artikel 379.1 i tillämpningsföreskrifterna, och den frist på tre månader för bevis för att transiteringen skett på ett regelmässigt sätt, som föreskrivs i artikel 379.2 i tillämpningsföreskrifterna, som löper från den dag då nämnda underrättelse lämnades. Domstolen har fastställt dels att fristen på elva månader för underrättelsen om att en sändning inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret utgör en längsta frist som är tvingande för medlemsstaterna vad beträffar deras skyldigheter enligt förordningen om gemenskapens egna medel,( ) dels att underrättelse om tullskulden skall lämnas och att skulden skall drivas in direkt efter utgången av tremånadersfristen för bevis för att transporten utförts på ett regelmässigt sätt, eftersom tullmyndigheterna senast vid denna tidpunkt kan beräkna avgiftsbeloppet och fastställa vem som är skyldig att betala tullen.( ) Domstolen har också uttalat att denna tolkning inte är oförenlig med att en underrättelse om det tullbelopp som skall betalas enligt de tillämpliga bestämmelserna i tullkodexen kan lämnas under en period av tre år efter det att tullskulden uppkommit, eftersom denna längsta frist inte äventyrar de skyldigheter gentemot gemenskapen som följer av bestämmelserna om gemenskapens egna medel.( )

66. Mot bakgrund av denna rättspraxis är kommissionens uppfattning i förevarande fall riktig såtillvida att det, när det har fastställts att det föreligger en överträdelse, enligt artikel 455.1 i tillämpningsföreskrifterna jämförd med artikel 11.1 i TIR-konventionen finns en tvingande längsta frist på tolv månader för underrättelse om att det har skett en överträdelse eller att avstämpling inte har gjorts (eller en frist på två år när avstämplingsbeviset har erhållits på ett oegentligt eller bedrägligt sätt). Den frist på tre månader som kommissionen har åberopat anger emellertid enligt artikel 11.2 i TIR-konventionen endast den tidpunkt då betalning tidigast kan utkrävas av den garanterande sammanslutningen. Både innehavaren av en TIR-carnet och den garanterande sammanslutningen har enligt artikel 455.2 jämförd med artikel 11.2 i TIR-konventionen i övrigt en frist på två år från underrättelsen om överträdelsen för att bevisa att transporten har skett i enlighet med reglerna för transport med en TIR-carnet. Den frist som de nationella myndigheterna enligt domstolens uttalanden i domarna i målen C‑104/02( ) och C‑460/01( ) enligt artikel 379 i tillämpningsföreskrifterna har till förfogande för underrättelsen om tullskulden och därmed för fastställandet av gemenskapens anspråk på egna medel är alltså bestämd med beaktande av fristen för att bevisa att transporten utförts i vederbörlig ordning eller på vilken plats överträdelsen faktiskt begicks. Om kommissionens uppfattning i förevarande fall skulle godtas skulle betalning för TIR-transiteringen systematiskt krävas redan innan fristen för beviset på att transporten med TIR-carnet skett i vederbörlig ordning hade löpt ut. Fristen är för övrigt inte primärt avsedd för tullmyndigheterna utan för innehavaren av TIR-carneten och den garanterande sammanslutningen och får, mot bakgrund av bestämmelserna om gemenskapens egna medel, följaktligen inte förkortas.

67. Av dessa skäl betvivlar jag att det generellt kan antas att underrättelse om det tullbelopp som skall betalas kan lämnas och därmed anspråk enligt artikel 2 i förordningen om gemenskapens egna medel fastställas senast efter utgången av femton månader från den dag då ifrågavarande TIR-carnet godtogs. Det står i varje fall klart att underrättelsen, i förevarande fall betalningskravet, skall lämnas så snart tullmyndigheterna kan göra det. Det bör i detta sammanhang tilläggas att det inte behöver ha utretts vem som är ”den verklige tullgäldenären” innan tullmyndigheterna i ett TIR-förfarande kan fastställa vem som är direkt betalningsskyldig. Det finns nämligen i vart fall alltid en känd tullgäldenär, nämligen den garanterande sammanslutningen, som är solidariskt ansvarig med den person eller de personer som är direkt ansvariga för betalningen av de förfallna beloppen.

68. I förevarande fall framgår det i varje fall av handlingarna i målet att kravet på att betala förfallna tullskulder i ett flertal av de fall som år 1996 var föremål för kontroll av gemenskapens egna medel redan i februari 1995 tillställdes såväl innehavaren av TIR-carneten som den garanterande sammanslutningen. Det kan följaktligen konstateras att de belgiska myndigheterna senast vid denna tidpunkt uppenbarligen förfogade över erforderliga uppgifter för att kunna fastställa tullbeloppen och bestämma vem som var betalningsskyldig. Ifrågavarande anspråk skulle därför senast då ha fastställts. I vart fall den bokföring av beloppen som ostridigt gjordes först ett år efter kontrollen av gemenskapens egna medel, det vill säga år 1997, gjordes följaktligen för sent.

69. Det kan därför konstateras att de belgiska myndigheterna har fastställt anspråk som härrör från TIR-carneter för sent och även har bokfört beloppen i fråga för sent, eftersom beloppen i fråga bokfördes i B-räkenskaperna först omkring ett år efter de kontroller av gemenskapens egna medel som utfördes åren 1996 och 1997. I den mån anspråken faktiskt fastställdes vid den tidpunkt då tullmyndigheterna tidigast kunde fastställa skuldbeloppet och bestämma vem som var tullgäldenär gjordes i varje fall bokföringen för sent.

70. Kommissionens andra anmärkning är att skulder som härrör från TIR‑carneter felaktigt har bokförts i B-räkenskaperna. Som jag redan har redovisat i mitt förslag till avgörande i mål C‑105/02,( ) får bokföring i B‑räkenskaperna göras av dels fastställda anspråk som ännu inte har uppburits och för vilka säkerhet inte har ställts, dels fastställda anspråk för vilka säkerhet visserligen har ställts men mot vilka det har rests invändningar och som kan komma att förändras när tvisten har lösts.

71. Såvitt avser den belgiska regeringens argument för att ifrågavarande anspråk inte är sådana för vilka säkerhet har ställts i den mening som avses i artikel 6.3 b i förordningen om gemenskapens egna medel hänvisar jag också till mitt förslag till avgörande i mål i C‑105/02, i vilket jag har konstaterat att det vid borgen enligt artikel 8 i TIR-konventionen principiellt är fråga om en säkerhet i den mening som avses i nämnda bestämmelse och att fastställda anspråk som härrör från TIR-carneter följaktligen skall bokföras i A-räkenskaperna, i vart fall upp till det takbelopp som avtalats i TIR-systemet och upp till vilket de garanterande sammanslutningarna ansvarar för tullskulden, och ställas till gemenskapens förfogande inom den frist som föreskrivs i artikel 10.1 första stycket i förordningen om gemenskapens egna medel.( )

72. Av skäl som jag angett i nämnda förslag anser jag att de belgiska myndigheterna – oavsett i vilken utsträckning de i TIR-förfarandet uppkomna svårigheterna och konsekvenserna av dessa, såsom den internationella försäkringspoolens uppsägning av återförsäkringsavtalet år 1994, vid den relevanta tidpunkten faktiskt påverkade den garanterande sammanslutningens borgen – enligt förordningen om gemenskapens egna medel och den till grund för denna liggande principen om lojalt samarbete inte var berättigade att reagera på dessa svårigheter genom att egenmäktigt och utan samråd med kommissionen underlåta föreskriven bokföring i A-räkenskaperna av tullskulder hänförliga till TIR-carneter.( )

73. Som framgår av handlingarna i målet har det inte förekommit något föregående samråd med kommissionen. Denna har i anslutning till kontrollerna av gemenskapens egna medel tvärtom flera gånger påpekat att den inte var överens om att bokföringen skulle ske i B-räkenskaperna.

74. Av nämnda skäl kan den belgiska regeringens argumentering avseende de i TIR-förfarandet uppkomna svårigheterna och konsekvenserna av dessa inte vinna framgång.

75. Den belgiska regeringens påstående att ifrågavarande belopp fick bokföras i B-räkenskaperna därför att det var fråga om ”anspråk mot vilka invändningar rests” i den mening som avses i artikel 6.3 b i förordningen om gemenskapens egna medel kan inte heller vinna framgång.

76. Den belgiska regeringen har visserligen rätt i att även säkerhetsställaren, det vill säga den garanterande sammanslutningen, i princip har rätt att göra en invändning. Detta följer enligt min mening framför allt av att sammanslutningen enligt artikel 8.1 i TIR-konventionen är solidariskt ansvarig med innehavaren av TIR-carneten för betalningen av förfallna tullbelopp och därför skall ha samma möjligheter till försvar som denne.( )

77. Jag håller emellertid med kommissionen om att, såsom framgår redan av ordalydelsen av artikel 6.2 b i förordningen om gemenskapens egna medel, invändningen måste avse själva anspråket och inte säkerheten, det vill säga rikta sig mot den tullskuld som ligger till grund för anspråket.( ) Enligt handlingarna i målet och den belgiska regeringens uppgifter är det i förevarande fall emellertid inte fråga om sådana invändningar. Den belgiska garanterande sammanslutningen har i stället uppenbarligen systematiskt vägrat att betala enligt sin borgen som en följd av den internationella försäkringspoolens uppsägning av återförsäkringsavtalet och hotande insolvens.

78. Den belgiska regeringens argument att det var riktigt att bokföra beloppen i B-räkenskaperna kan därför i varje fall inte godtas, oavsett om och i vilken omfattning, såsom kommissionen har hävdat, de omständigheter som enligt den belgiska regeringen rättfärdigade bokföring i B-räkenskaperna förelåg redan vid den tidpunkt som var relevant för bokföringen.

79. Kommissionens anmärkningar om för sen och felaktig bokföring av egna medel hänförliga till TIR-carneter är följaktligen grundade.

80. Av dessa skäl skall kommissionens talan bifallas på den första grunden.

B – Den andra grunden: underlåtenhet att underrätta kommissionen om vissa andra icke ifrågasatta tullskulder som har bokförts på motsvarande sätt

a) Parternas huvudargument

81. Med den andra grunden har kommissionen gjort gällande att de belgiska myndigheterna, trots uppmaning från kommissionen, har underlåtit att underrätta denna om alla andra icke ifrågasatta tullbelopp hänförliga till icke avstämplade TIR-carneter som belgiska tullkontor sedan år 1996 har behandlat på samma sätt (som de kontrollerade TIR-carneterna), det vill säga bokfört i B-räkenskaperna. Konungariket Belgien har därigenom åsidosatt den skyldighet till lojalt samarbete som ligger till grund för både förordningen om gemenskapens egna medel och artikel 10 EG.

82. Den belgiska regeringen har bestritt att den har åsidosatt skyldigheten till lojalt samarbete.

b) Bedömning

83. Som jag har anfört redan i förslaget till avgörande i mål C‑105/02 är en medlemsstat enligt principen om lojalt samarbete, som också ligger till grund för förordningen om gemenskapens egna medel, skyldig att efterkomma en sådan begäran från kommissionen som den här aktuella, genom vilken kommissionen i anslutning till de kontroller som den låtit utföra för att granska den korrekta tillämpningen av bestämmelserna om gemenskapens egna medel ville få upplysning om hur vissa TIR-carneter hade behandlats i bokföringshänseende.( )

84. Den belgiska regeringen har inte bestritt vare sig att kommissionen framställde ifrågavarande begäran eller att denna inte efterkoms. Konungariket Belgien har följaktligen åsidosatt sina skyldigheter enligt förordningen om gemenskapens egna medel.

85. Talan skall därför bifallas på kommissionens andra grund.

C – Den tredje grunden: underlåtenhet att erlägga ränta på de belopp som avser skulden till kommissionen

a) Parternas huvudargument

86. Kommissionen anser att de belgiska myndigheterna enligt artikel 11 i förordningen om gemenskapens egna medel är skyldiga att betala dröjsmålsränta, eftersom de ännu inte har ställt en stor del av de förfallna beloppen till gemenskapens förfogande och eftersom de redan krediterade beloppen har betalats med en betydande försening. Kommissionen har särskilt åberopat de belopp som belöper på de två obestridda fallen, vilka de belgiska myndigheterna har medgett att betala men fortfarande inte har ställt till kommissionens förfogande. Den belgiska regeringens invändningar kan inte godtas, eftersom ifrågavarande anspråk som härrör från TIR-carneter skulle ha bokförts i A-räkenskaperna, åtminstone till den del de täcks av borgen.

87. Den belgiska regeringen har vidhållit att det var riktigt att bokföra ifrågavarande belopp i B-räkenskaperna. I den mån regeringen redan (år 1999) har erhållit utestående belopp har den krediterat dessa inom den förskrivna fristen. Kommissionen förefaller dessutom ha beräknat dröjsmålsräntan felaktigt.

b) Bedömning

88. Enligt artikel 11 i förordningen om gemenskapens egna medel skall dröjsmålsränta utgå vid för sen kreditering. Räntan kan enligt fast rättspraxis utkrävas oavsett skälet till att inbetalningen till kommissionens konto har skett för sent.( )

89. Som jag för det första redan har konstaterat har den belgiska regeringen medgett att den har åsidosatt förordningen om gemenskapens egna medel såvitt avser två TIR-carneter och att kommissionen skulle krediteras nämnda egna medel och dröjsmålsränta. Krediteringen har emellertid ännu inte skett enligt kommissionens uppgift, vilken inte har bestritts.

90. För det andra har jag vid behandlingen av den första anmärkningen konstaterat att de belgiska myndigheterna åtminstone i vissa fall har bokfört eller fastställt gemenskapens anspråk på egna medel för sent och att belopp avseende egna medel felaktigt har bokförts i B-räkenskaperna. Ifrågavarande egna medel har därmed krediterats gemenskapen senare än som skulle ha skett om förordningen om gemenskapens egna medel och tullföreskrifterna hade tillämpats korrekt eller ännu inte krediterats därför att de felaktigt har bokförts i B‑räkenskaperna, trots att ifrågavarande tullskulder faktiskt fortfarande inte har betalats.( ) Detta har medfört upplupen dröjsmålsränta som ostridigt ännu inte har erlagts.

91. Eftersom kommissionen i ansökan inte har angett några belopp såvitt avser den dröjsmålsränta som inte har erlagts kan det här påstådda fördragsbrottet fastställas utan att storleken av utestående belopp och dröjsmålsränta utreds.( )

92. Talan skall följaktligen bifallas även på kommissionens tredje grund.

V – Rättegångskostnader

93. Enligt artikel 69.2 i domstolens rättegångsregler skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom Konungariket Belgien har tappat målet föreslår jag att denna stat skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

VI – Förslag till avgörande

94. På grund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall

1. fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 6, 9, 10 och 11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, genom vilken rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, vars syfte är identiskt, har upphävts och ersatts från och med den 31 maj 2000,

– genom att inte i vederbörlig ordning avstämpla vissa transiteringshandlingar (TIR-carneter), vilket medfört att de egna medel som är hänförliga till dessa varken bokförts på ett riktigt sätt eller ställts till kommissionens förfogande inom utsatta frister,

– genom att inte underrätta kommissionen om övriga icke ifrågasatta tullskulder hänförliga till icke avstämplade TIR-carneter som den belgiska tullen sedan år 1996 har behandlat på samma sätt (genom bokföring i B‑räkenskaperna i stället för i A-räkenskaperna), och

– genom att inte erlägga dröjsmålsränta på de belopp som skall betalas till kommissionen,

2. förplikta Konungariket Belgien att ersätta rättegångskostnaderna.