FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

föredraget den 11 september 2008 ( 1 )

Mål C-317/07

Förfarande anhängiggjort av

Lahti Energia Oy

”Direktiv 2000/76/EG — Avfallsförbränning — Rening och förbränning — Rågas som har tillverkats av avfall — Begreppet avfall — Förbränningsanläggning — Samförbränningsanläggning”

I — Inledning

1. Förevarande mål gäller tolkningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/76/EG av den 4 december 2000 om förbränning av avfall ( 2 ) (nedan kallat direktivet om avfallsförbränning). Målet handlar om en anläggning, i vilken avfall omvandlas till en brännbar gas. Efter det att gasen har renats samförbränns den i ett stenkolkraftverk. Frågan är om huruvida direktivet om avfallsförbränning ska tillämpas avseende detta förfarande.

II — Tillämpliga bestämmelser

A — Direktivet om avfallsförbränning

2. I artikel 1 i direktivet om avfallsförbränning fastställs direktivets mål enligt följande: ”Syftet med detta direktiv är att förhindra eller i görligaste mån begränsa den negativa inverkan på miljön från förbränning och samförbränning av avfall, särskilt föroreningar genom utsläpp till luft, mark, ytvatten och grundvatten, och de därmed sammanhängande riskerna för människors hälsa. Detta syfte skall uppnås genom stränga driftvillkor och tekniska krav samt genom att fastställa utsläppsgränsvärden för avfallsförbrännings- och samförbränningsanläggningar inom gemenskapen och genom att uppfylla kraven i direktiv 75/442/EEG[ ( 3 )].”

3. Enligt artikel 2.1 omfattar direktivet förbrännings- och samförbränningsanläggningar.

4. Begreppen avfall, förbränningsanläggning och samförbränningsanläggning definieras i artikel 3.1, 3.4 och 3.5: ”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges 1. avfall: allt fast eller flytande avfall såsom det definieras i artikel 1 a i direktiv 75/442/EEG. … 4. förbränningsanläggning: varje stationär eller mobil teknisk enhet eller utrustning avsedd för värmebehandling av avfall med eller utan återvinning av alstrad värme. Häri innefattas förbränning av avfall genom oxidering såväl som andra termiska behandlingsprocesser, såsom pyrolys, förgasning, eller plasmaprocess i den mån som ämnena från behandlingen sedan förbränns. Denna definition omfattar hela förbränningsanläggningen och det tillhörande området med samtliga förbränningslinjer, utrymmen för mottagning och förvaring av avfall samt utrustning för förbehandling vid anläggningen, anläggningens system för tillförsel av avfall, bränsle och luft, värmepanna, utrustning för behandling av rökgaser, utrustning för behandling eller förvaring av restprodukter och avloppsvatten vid anläggningen, skorsten, apparatur och system för reglering av förbränning samt för registrering och övervakning av förbränningsförhållandena. 5. samförbränningsanläggning: varje stationär eller mobil anläggning vars huvudsakliga ändamål är energialstring eller tillverkning av materiella produkter och — som utnyttjar avfall som normalt bränsle eller tillskottsbränsle, eller — där avfall värmebehandlas för att det skall kunna bortskaffas. Om samförbränning sker på ett sådant sätt att det huvudsakliga ändamålet med anläggningen inte är energialstring eller tillverkning av materiella produkter utan snarare värmebehandling av avfall skall anläggningen betraktas som en förbränningsanläggning i den mening som avses i punkt 4. Denna definition omfattar hela anläggningen och det tillhörande området inklusive samtliga samförbränningslinjer, utrymmen för mottagning och förvaring av avfall samt utrustning för förbehandling vid anläggningen, anläggningens system för tillförsel av avfall, bränsle och luft, värmepanna, utrustning för behandling av avgaser, utrustning för behandling eller förvaring av restprodukter och avloppsvatten vid anläggningen, skorsten, apparatur och system för reglering av förbränning samt för registrering och övervakning av förbränningsförhållandena.”

5. I artikel 7.1 och 7.2 första stycket regleras gränsvärdena för utsläpp till luft: ”1. Förbränningsanläggningar skall konstrueras, utrustas, byggas och drivas på ett sådant sätt att utsläppsgränsvärdena i bilaga V i rökgaserna inte överskrids. 2. Samförbränningsanläggningar skall konstrueras, utrustas, byggas och drivas på ett sådant sätt att utsläppsgränsvärden som har bestämts i enlighet med eller som anges i bilaga II i rökgaserna inte överskrids. …”

6. Vad gäller samförbränning föreskrivs det i direktivet om avfallsförbränning två slags gränsvärden. Det ena gränsvärdet hänför sig till andelen avfall vid förbränning, och det andra avser andelen konventionella bränslen. Båda gränsvärdena kombineras med hjälp av den så kallade blandningsregeln till ett enda gränsvärde för respektive förorening.

B — Jämförelse mellan kraven som ställs på å ena sidan samförbränningsanläggningar och å andra sidan stora förbränningsanläggningar

7. Utsläppet av vissa föroreningar från stenkolkraftverk regleras i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/80/EG av den 23 oktober 2001 om begränsning av utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar ( 4 ).

8. Vid en jämförelse mellan de gränsvärden som ska fastställas med hjälp av blandningsregeln för sådana konventionella, fasta bränslen, vilka tillsammans med avfall används till förbränning i samförbränningsanläggningar, och de krav som ställs på stora förbränningsanläggningar enligt artikel 4 i, jämförd med bilagorna III, VI och VII till direktiv 2001/80 framträder följande skillnader.

9. Vad gäller SO2 får befintliga stora förbränningsanläggningar, beroende på storlek, släppa ut mellan 2000 mg SO2 /Nm3 och 400 mg SO2 /Nm3. Samförbränningsanläggningar får emellertid endast släppa ut mellan 850 mg SO2 /Nm3 och 200 mg SO2 /Nm3, vilket motsvarar mellan 42,5 procent och 50 procent av gränsvärdena för stora förbränningsanläggningar. Nya stora förbränningsanläggningar underkastas dock lika stränga eller till och med strängare värden än samförbränningsanläggningar, närmare bestämt 200 mg SO2 /Nm3.

10. Befintliga stora förbränningsanläggningar får fram till år 2016, beroende på storlek, släppa ut 600 mg/Nm3 eller 500 mg/Nm3 NOx. Hos samförbränningsanläggningar motsvarar detta, beroende på storleken, inte mer än 400 mg/Nm3, 300 mg/Nm3 eller 200 mg/Nm3. Efter år 2016 måste de största av dessa stora förbränningsanläggningar rätta sig efter samma värde som gäller för jämförbara samförbränningsanläggningar medan mindre anläggningar kommer att behandlas strängare. Nya anläggningar underkastas däremot samma krav som samförbränningsanläggningar. Mellan 100 och 300 MWth gäller till och med det strängare gränsvärdet för större anläggningar.

11. Slutligen får samförbränningsanläggningar – i likhet med nya stora förbränningsanläggningar – beroende på storlek släppa ut mellan 50 mg/Nm3 och 30 mg/Nm3 stoft. Befintliga stora förbränningsanläggningar får emellertid släppa ut avsevärt mera stoft, mellan 50 mg/Nm3 och 100 mg/ Nm3. Beroende på storlek når gränsvärdena för samförbränningsanläggningar därför upp till mellan 30 och 50 procent av värdena för stora förbränningsanläggningar.

12. Gränsvärdena för befintliga anläggningar som stadgas i direktiv 2001/80 kan dock sättas ännu mera generöst under förutsättningen att anläggningen omfattas av tillämpningsområdet för en plan för utsläppsminskning enligt direktivets artikel 4.6.

C — Bestämmelser i rådets direktiv 96/61/EG av den 24 september 1996 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar ( 5 )

13. Av intresse är slutligen några bestämmelser i direktiv 96/61. I artikel 2.3 i detta direktiv definieras begreppet anläggning enligt följande: ”I detta direktiv avses med … 3. anläggning: en fast, teknisk enhet där en eller flera av de verksamheter som anges i bilaga I bedrivs, liksom all annan därmed förknippad verksamhet som tekniskt sett är knuten till de verksamheter som bedrivs på platsen och som kan påverka utsläpp och föroreningar.”

14. I artikel 3 i direktiv 96/61 fastslås verksamhetsutövarnas grundläggande skyldigheter. I förevarande fall ska särskilt framhållas att bästa tillgängliga teknik ska användas: ”Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att de behöriga myndigheterna skall kunna säkerställa att anläggningen drivs på sådant sätt att a) alla lämpliga förebyggande åtgärder vidtas för att undvika föroreningar, särskilt genom att bästa tillgängliga teknik används.”

15. Enligt artikel 5.1 i direktiv 96/61 gäller dessa krav från och med den 30 oktober 2007 avseende befintliga anläggningar. ( 6 )

III — Bakgrund och tolkningsfrågor

16. Saken i målet gäller tillstånd avseende ändring av en anläggning. Ändringen innefattar följande: En befintlig förgasningsanläggning ska kompletteras med en inrättning där den framställda gasen ska renas. Sökande av tillståndet är Lahti Energia Oy (nedan kallat Lahti Energia), ett energiförsörjningsföretag som ägs av staden Lahtis. Dess verksamhet omfattar bland annat el-, värme- och naturgasförsörjning jämte andra former av energiförsörjning samt tillverkning och inköp av därtill relaterade produkter.

17. I Lahti Energias verksamhet ingår driften av kraftverket Kymijärvi och den på samma plats uppbyggda förgasningsanläggningen. Kraftverket producerar värme och el med en verkningsgrad av mer än 70 procent. I kraftverket används huvudsakligen stenkol som bränsle. Naturgas används i en omfattning av cirka 5 procent, och produktgasen härstammande från förgasningsanläggningen används i en omfattning av 15 procent.

18. Förgasningsanläggningen framställer gasen genom en teknik som använder sig av en cirkulerande fluidiserande bädd (CFB). Med denna teknik utvinns genom oxidation vid cirka 850 till 900 grader en brännbar gas ur fast avfall. I denna process används cirka 30 procent träavfall från träförädlingsindustrin, cirka 10 procent rivningsträ, cirka 30 procent återvunna bränslen från sorterat kommunalt avfall samt cirka 30 procent uttjänta däck och plastavfall.

19. Produktgasen är förorenad, särskilt med partiklar, tungmetaller och klor. Lahti Energia avser därför att komplettera den befintliga förgasningsanläggningen med en inrättning för gasens rening. I detta syfte kyls produktgasen ned till 350 grader och filtreras, varigenom den renas från partiklar till 99,9 procent, närmare bestämt från tungmetaller till mellan 96 och 99 procent, och från klor till 95 procent. Därmed innehåller gasen mindre föroreningar än det använda stenkolet.

20. Den renade produktgasen består i allt väsentligt av de brännbara fraktionerna väte, kolmonoxid och metan samt av de icke brännbara fraktionerna vatten, koldioxid och kväve.

21. Efter det att produktgasen har renats transporteras den vidare till kraftverkets huvudpanna för förbränning tillsammans med stenkolet. Till skillnad från förbränning av ofiltrerad produktgas, men även av de flesta sedvanliga bränslen, släpps ut mindre klor, tungmetaller, dioxiner och furaner.

22. Lahti Energia ansökte den 4 december 2002 om tillstånd att genomföra de planerade ändringarna i förgasningsanläggningen. I tillståndsbeslutet av den 19 mars 2004 fastslog miljötillståndsverket (Ympäristölupavirasto) att förgasningsanläggningen för värmebehandling av returbränsle och kraftverket där gasen samförbrändes tillsammans utgjorde en sådan samförbränningsanläggning som avses i direktivet om avfallsförbränning. Mot denna bakgrund beslutade verket att de gränsvärden som framgår av detta direktiv och av finländsk miljölagstiftning skulle gälla.

23. Lahti Energia överklagade miljötillståndsverkets beslut. Domstolen i första instans avslog bolagets överklagande den 11 juli 2006. Målet är numera anhängigt hos Korkein hallinto-oikeus (Högsta förvaltningsdomstolen) som har hänskjutit följande frågor i en begäran om förhandsavgörande: ”1. Ska artikel 3.1 i avfallsförbränningsdirektivet tolkas så, att direktivet inte omfattar förbränning av avfall i gasform? 2. Ska en förgasningsanläggning i vilken gas framställs genom pyrolys betraktas som en sådan förbränningsanläggning som avses i artikel 3.4 i avfallsförbränningsdirektivet, trots att anläggningen i fråga inte har en förbränningslinje? 3. Ska förbränningen i en kraftverkspanna av en i en förgasningsanläggning framställd och efter förgasningsprocessen renad produktgas betraktas som ett sådant förfarande som omfattas av artikel 3 i avfallsförbränningsdirektivet? Är det härvid av betydelse att den renade produktgasen ersätter fossila bränslen och att kraftverkets utsläpp per producerad energienhet är mindre vid användning av renad produktgas som framställts ur avfall än vid användning av andra bränslen? Har det vid tolkningen av tillämpningsområdet för avfallsförbränningsdirektivet någon betydelse huruvida förgasningsanläggningen och kraftverket utifrån tekniska och funktionella aspekter och med hänsyn till avståndet mellan anläggningen och kraftverket utgör en enda anläggning, eller huruvida den renade produktgas som har framställts i förgasningsanläggningen kan transporteras och användas på annan ort, till exempel till energiproduktion, som bränsle eller för andra ändamål? 4. Under vilka förutsättningar kan produktgas som har framställts och renats i en förgasningsanläggning anses vara en produkt, så att den inte längre omfattas av bestämmelserna om avfall?”

24. Lahti Energia, miljöcentralens regionala kontor i Häme (Hämeen ympäristökeskus), Föreningen Stängselåsens naturvänner (Salpausselän luonnonystävät ry), Republiken Italien, Konungariket Nederländerna, Republiken Österrike, Republiken Finland och Europeiska gemenskapernas kommission har deltagit i det skriftliga förfarandet. Därtill har Lahti Energia, föreningen Stängselåsens naturvänner, Finland och kommissionen deltagit vid den muntliga förhandlingen den 10 juli 2008.

IV — Rättslig bedömning

25. Högsta förvaltningsdomstolen har att besluta om vilka gränsvärden som ska gälla för stenkolkraftverket Kymijärvi, gränsvärdena för samförbränningsanläggningar enligt avfallsförbränningsdirektivet eller de mera generösa gränsvärdena för befintliga anläggningar enligt direktiv 2001/80 om stora förbränningsanläggningar.

A — Inledande anmärkning

26. De olika gränsvärdena härrör från övergångsbestämmelserna i avfallsförbränningsdirektivet och i direktiv 2001/80 om stora förbränningsanläggningar.

27. I avfallsförbränningsdirektivet föreskrivs två slags gränsvärden vad gäller samförbränningsanläggningar. Det ena gränsvärdet hänför sig till andelen avfall vid förbränning, och det andra avser andelen konventionella bränslen. Båda gränsvärdena kombineras med hjälp av den så kallade blandningsregeln till ett enda gränsvärde för respektive förorening.

28. Den renade gasen, som framställts ur avfall, bidrar nästan knappt alls till det aktuella utsläppet av föroreningar. I förevarande mål är det därför endast gränsvärdena för förbränning av konventionella bränslen som är av intresse. Enligt båda direktiven gäller i detta avseende alltså i huvudsak samma utsläppsgränsvärden för nya anläggningar. Det visas särskilt i bilaga II punkt II.2.1 till avfallsförbränningsdirektivet. Enligt denna ska avfallsförbränningsdirektivets värden anpassas till de strängare värdena i direktivet om stora förbränningsanläggningar.

29. Enligt artikel 20.1 i avfallsförbränningsdirektivet träder kraven som ställs på nya anläggningar i kraft från och med den 28 december 2005 och gäller alla förbränningsanläggningar och samförbränningsanläggningar, det vill säga även befintliga anläggningar. Senast vid denna tidpunkt skulle verksamhetsförutsättningarna i dessa anläggningar således ha anpassats.

30.. Däremot föreskrivs i direktivet om stora förbränningsanläggningar olika gränsvärden för dels befintliga, dels nya anläggningar. Gränsvärdena för befintliga stora förbränningsanläggningar är mindre stränga än de gränsvärden som stadgas i avfallsförbränningsdirektivet. ( 7 )

31. Om kraftverket betraktades som en befintlig, stor förbränningsanläggning skulle det – såvitt framgår av de uppgifter som lämnats – kunna uppnå gränsvärdena. Kraftverket skulle emellertid ha svårigheter att respektera de gränsvärden som föreskrivs för en samförbränningsanläggning. Orsaken till detta är inte andelen produktgas vid förbränningen utan andelen stenkol. Att gasen samförbränns minskar i princip utsläppet av föroreningar eftersom den innehåller relativt få föroreningar som orsakar utsläpp. Användningen av stenkol ökar dock utsläppet av föroreningar till synes så markant att det inte längre kan garanteras att gränsvärdena avseende en samförbränningsanläggning respekteras.

32. Den hänskjutande domstolen framhåller därför att en tillämpning av de strängare gränsvärdena gör användningen av produktgas oattraktiv trots att en sådan användning minskar utsläppen och ersätter andra bränslen. Kärnfrågan är således om kraftverket tillsammans med förgasningsanläggningen ska betraktas som en samförbränningsanläggning enligt avfallsförbränningsdirektivet eller om kraftverket och förgasningsanläggningen utgör två självständiga anläggningar, vilket skulle innebära att åtminstone kraftverket inte längre omfattades av direktivet. Den hänskjutande domstolen vill med hjälp av de olika tolkningsfrågorna få klarhet i vilka kriterier den ska använda för att döma i sak.

33. I det följande ska jag inledningsvis bedöma den första och den fjärde frågan, vilka hänför sig till den genom förgasning bildade produktgasen. Jag kommer sedan att bedöma den andra och den tredje frågan, vilka handlar om de två anläggningarna.

B — Den första frågan – Förbränning av avfall i gasform

34. Med den första frågan vill den hänskjutande domstolen få klarhet i om förbränning av gasformigt avfall ska undantas från avfallsförbränningsdirektivets tilllämpningsområde. Den hänskjutande domstolen verkar vara av den uppfattningen att förbränning i kraftverket av den i förgasningsanläggningen framställda gasen inte ska betraktas som förbränning av avfall i direktivets mening.

35. Vad gäller denna fråga anknyter den hänskjutande domstolen visserligen till artikel 3.1 i avfallsförbränningsdirektivet, i vilken begreppet ”avfall” definieras. Denna definition är emellertid för direktivets tilllämpningsområde endast av indirekt betydelse. Såsom Föreningen Stängselåsens naturvänner har framhållit är direktivet inte tilllämpligt på bestämda kategorier av avfall utan, i enlighet med artikel 2.1, på förbrännings- och samförbränningsanläggningar.

36. De båda anläggningstyperna definieras i artikel 3.4 och 3.5 i avfallsförbränningsdirektivet. Utmärkandet är själva hanteringen av avfall, det vill säga huruvida avfall värmebehandlas eller används som bränsle. I detta sammanhang är det definitionen av begreppet avfall i artikel 3.1 som är relevant. Det är enbart en hantering av avfall som anges i definitionen som kan medföra att en anläggning i direktivets mening föreligger.

37. Begreppet avfall definieras i artikel 3.1 i avfallsförbränningsdirektivet som allt fast eller flytande avfall såsom det definieras i artikel 1 a i avfallsramdirektivet. ( 8 ) Som särskilt Österrike och kommissionen framhåller omfattar direktivet därför inte anläggningar som inte förbränner eller värmebehandlar fast eller flytande avfall utan enbart gasformigt avfall.

38. Mot Lahti Energias, Italiens och Finlands uppfattning kan därav dock inte slutas att avfallsförbränningsdirektivet inte är tillämpligt på förbränning av gasformiga ämnen. Som miljöcentralen, Föreningen Stängselåsens naturvänner, Nederländerna, Österrike och kommissionen framhåller, ligger det i direktivets syfte att omfatta även förbränning av gasformiga ämnen som framställts ur avfall.

39. Detta framgår särskilt av artikel 3.4 i avfallsförbränningsdirektivet, i vilken pyrolys och förgasning anges som exempel på värmebehandling, under förutsättning att de ämnen som bildas under dessa processer därefter förbränns. Om produkter som framställs genom värmebehandling inte längre skulle omfattas av avfallsförbränningsdirektivets tillämpningsområde, omfattades inte heller själva förbränningen av dessa ämnen. Därmed skulle den övervägande delen av direktivet, nämligen bestämmelserna om förbränning ( 9 ), te sig meningslös i fråga om förgasning med anslutande förbränning.

40.. För förevarande mål innebär detta att kraftverket inte i sig kan vara en anläggning i den mening som avses i avfallsförbränningsdirektivet, eftersom avfall i direktivets mening varken förbränns eller värmebehandlas där. Det kan dock inte uteslutas att förbränningen av produktgasen medför att kraftverket tillsammans med förgasningsanläggningen är att betrakta som en samförbränningsanläggning i direktivets mening. Detta ska utredas inom ramen för den tredje frågan.

41. Svaret på den första frågan är således att avfallsförbränningsdirektivet inte omfattar anläggningar som endast förbränner eller värmebehandlar gasformigt avfall.

C — Den fjärde frågan – När förlorar ett ämne sin kvalificering som avfall?

42. Med den fjärde frågan, som ska bedömas före den andra och den tredje frågan, vill den hänskjutande domstolen få klarhet i under vilka förutsättningar en i en förgasningsanläggning framställd och renad gas ska betraktas som en produkt, så att den inte längre omfattas av bestämmelserna om avfall.

43. Den hänskjutande domstolen anger som exempel drivmedel, vilka framställs från biologiskt avfall. Om ett sådant ämne skulle klassificeras som avfall måste fordon som drivs med det betraktas som samförbränningsanläggningar i avfallsförbränningsdirektivets mening.

44. Den förefintliga produktgasen framställs från avfall. Kvalificeringen som avfall förloras inte per automatik i och med att avfall omvandlas till gas. Även gasformiga ämnen kan vara avfall i avfallsramdirektivets mening. I artikel 2.1 a i avfallsramdirektivet undantas endast gasformiga utsläpp i luften. När gasformiga ämnen – som i förevarande mål – inte släpps ut i luften kan de således principiellt klassificeras som avfall.

45. Emellertid kan gasformiga ämnen inte betraktas som avfall i avfallsförbränningsdirektivets mening. ( 10 ) Därav skulle den slutsatsen kunna dras att gasformiga ämnen inom detta direktivs tillämpningsområde principiellt inte ska betraktas som avfall.

46. Avfallsramdirektivet är principiellt öppet för en sådan inskränkning av avfallsbegreppet, eftersom det enligt dess artikel 2.2 är tillåtet att det genom särdirektiv kan komma att beslutas bestämmelser som avser särskilda fall eller som kompletterar direktivets bestämmelser i fråga om hanteringen av vissa avfallskategorier. Ett sådant särdirektiv kan betraktas som lex specialis i förhållande till avfallsramdirektivet så att särdirektivets bestämmelser i sådana situationer som det specifikt ska reglera äger företräde framför bestämmelserna i avfallsramdirektivet. ( 11 )

47. Syftet med den definition av begreppet avfall som ges i avfallsförbränningsdirektivet är emellertid inte att fastslå ett undantag från det generella avfallsbegreppet. Det är endast de avfallskategorier som fastslås, vilkas förbränning eller värmebehandling är utmärkande för förbrännings- och samförbränningsanläggningar. I övrigt kan avfallsförbränningsdirektivet principiellt fortlöpande tillämpas när avfall genom värmebehandling övergår i ett gasformigt stadium. ( 12 ) Avfallsförbränningsdirektivet utesluter därför inte att det uppstår gasformigt avfall i den mening som avses i avfallsramdirektivet i sådana anläggningar.

48. Visserligen kan produktgasen genom värmebehandlingen i samband med den efterföljande reningsprocessen möjligen ha omvandlats till ett ämne som förlorat sin avfallskaraktär.

49. Varken avfallsförbränningsdirektivet eller avfallsramdirektivet innehåller en uttrycklig reglering eller – som Föreningen Stängselåsens naturvänner och miljöcentralen framhåller – kvalitetsnormer för när ett ämne förlorar sin kvalificering som avfall. EG-domstolen har emellertid redan accepterat att avfall efter ett slutfört materialutnyttjande i den mening som avses i Europaparlamentets och rådets direktiv 94/62/EG av den 20 december 1994 om förpackningar och förpackningsavfall ( 13 ) inte längre är att klassificera som avfall utan som produkt. ( 14 )

50. Med domen i målet Niselli har domstolen gett allmän tillämpning åt sina slutsatser i fråga om direktiv 94/62 om förpackningsavfall. Enligt domen förlorar järnavfall sin egenskap av avfall när det genom en avslutad bearbetningsprocess har återvunnits till järn- eller stålprodukter. Dessa produkter ska i så hög grad likna andra järn- eller stålprodukter, vilka har utvunnits ur primära råvaror, att det knappast går att särskilja dem. ( 15 )

51. Detta rättsliga resonemang är inte tilllämpbart endast på järnavfall utan kan även överföras på andra kategorier av avfall. Om det alltid vore en förutsättning att avfall måste återvinnas till sådana ämnen som det ursprungligen bildats från skulle det i förevarande fall emellertid vara uteslutet att egenskapen av avfall går förlorad. Det kan nämligen knappast antas att det här aktuella, bearbetade avfallet har framställts från ett ämne som liknar produktgas.

52. Det var en sådan form av återvinning som domstolen krävde i i synnerhet domen i målet Mayer Parry Recycling. Enligt domstolens utredning i fråga om materialutnyttjande enligt direktiv 94/62 om förpackningsavfall ska avfall omvandlas till sitt ursprungliga skick och därmed inneha egenskaper som motsvarar ursprungsmaterialets egenskaper. ( 16 )

53. Avfallets materiella utnyttjande är dock inte avgörande för att avfallets egenskap av just avfall ska gå förlorad. Materiellt utnyttjande är endast en möjlig form av avfallsåtervinning. Avgörande är i stället huruvida avfall upparbetas genom en process som medför att det svårligen kan särskiljas från primära råvaror eller andra produkter.

54. Detta motsvarar rättspraxis i fråga om avgränsningen mellan biprodukter och restprodukter från produktionen. Domstolen har i denna rättspraxis uttalat att det inte i något avseende är befogat att låta varor, material eller råvaror, vilka oavsett om de bearbetats på något sätt eller inte har ett ekonomiskt värde som produkter och i detta skick omfattas av lagstiftningen för dessa produkter, omfattas av bestämmelserna om avfall. ( 17 )

56. För förevarande mål innebär detta följande: Den renade produktgasen är ett resultat av den planerade bearbetningsprocessen. Det ska därför prövas huruvida produktgasen liknar primära råvaror eller andra produkter i tillräcklig grad för att inte längre kunna betraktas som avfall.

56. I likhet med när man i övrigt fastställer huruvida ett ämne ska betraktas som avfall, ska samtliga omständigheter bedömas vid tidpunkten då kvalificeringen som avfall ska anses vara avslutad. ( 18 ) Det är exempelvis av intresse om det finns en marknad för den upparbetade produkten, respektive om kraftverket på marknaden skulle kunna förvärva bränsle med liknande egenskaper som inte anses vara avfall. Endast en bedömning av efterfrågan är dock inte tillräcklig eftersom även ämnen och varor med ett marknadsvärde kan vara avfall. ( 19 ) Av avgörande betydelse är däremot om upparbetat avfall äger jämförbara egenskaper med sin respektive primära råvara eller med en motsvarande produkt, i synnerhet vad avser miljörisker.

57. Det finns anledning att anta att produktgasen ännu inte i tillräcklig grad liknar andra produkter eller primära råvaror innan det filtreras på grund av sina föroreningar. Den renade produktgasen kan emellertid eventuellt jämföras med naturgas och liknande gasformiga bränslen. I slutändan ankommer det på den hänskjutande domstolen att pröva denna fråga.

58. Svaret på den fjärde frågan är således att en i en förgasningsanläggning framställd och renad produktgas ska betraktas som en produkt, så att den inte längre omfattas av bestämmelserna om avfall, när den i tillräckligt hög grad liknar primära råvaror eller andra produkter.

D — Den andra frågan — Avsaknad av en förbränningslinje

59. Med den andra frågan vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida en förgasningsanläggning, i vilken gas framställs från avfall genom pyrolys, kan betraktas som en förbränningsanläggning i den mening som avses i artikel 3.4 i avfallsförbränningsdirektivet även när en sådan anläggning inte har en förbränningslinje. I förevarande mål verkar det vid första anblick ligga närmare till hands att utgå från en samförbränningsanläggning, som möjligen drivs med en förbränningslinje i form av kraftverket. Men då det åligger den nationella domstolen att utreda fakta bör domstolen inte i anledning av detta intryck betvivla frågans relevans.

60. Enligt artikel 3.4 i avfallsförbränningsdirektivet värmebehandlas avfall i förbränningsanläggningar. Begreppet värmebehandling inkluderar uttryckligen förfaranden som pyrolys, förgasning och plasmaprocess, under förutsättning att de ämnen som bildas genom processerna därefter förbränns.

61. Vid en första anblick är dessa förutsättningar uppfyllda i det aktuella fallet. I enlighet med den österrikiska regeringens påpekande framställer förgasningsanläggningen en brännbar gas från avfall, vilken sedan förbränns i kraftverket. Den nederländska regeringen intar en liknande position och har anfört att en förbränningsanläggning inte måste uppfylla alla kriterier som räknas upp i artikel 3.4 andra stycket i avfallsförbränningsdirektivet, i synnerhet måste den inte förfoga över en förbränningslinje.

62. De övriga deltagarna utgår dock från att en förbränningsanläggning måste ha en förbränningslinje. Särskilt kommissionen betonar att förekomsten av förbränning alltid är en förutsättning för att avfallsförbränningsdirektivet ska kunna tillämpas och att förbränning således måste äga rum i själva anläggningen.

63. Den hänskjutande domstolen, miljöcentralen och den finländska regeringen har med rätta påpekat att många av avfallsförbränningsdirektivets bestämmelser endast kan tillämpas på en förbränningsprocess. Detta gäller särskilt bestämmelserna i artikel 6 av villkoren för driften av förbränningsanläggningar, mätkraven enligt artikel 11 samt bestämmelserna om värmealstring enligt artiklarna 4.2 b och 6.6.

64. I enlighet med det ovan sagda är förekomsten av förbränningspannor i princip det avgörande kännetecknet för en förbrännings- eller samförbränningsanläggning, med hjälp av vilket flera anläggningar kan avgränsas från varandra. ( 20 )

65. Att förbränning är ett nödvändigt inslag medför emellertid inte att sådan måste äga rum i själva anläggningen. Förevarande fall åskådliggör att avfall kan värmebehandlas i syfte att sedan förbrännas även utan att anläggningen för värmebehandling har en egen förbränningslinje.

66. Därutöver begränsas inte avfallsförbränningsdirektivet enligt dess artikel 1 endast till att avse förebyggande och begränsning av föroreningar genom utsläpp till luft. Direktivet omfattar i stället också andra inverkningar på miljön såsom föroreningar av mark och vatten.

67. Dessa ytterligare mål behandlas särskilt i vissa bestämmelser i avfallsförbränningsdirektivet som kan tillämpas oavsett om det finns en förbränningslinje eller inte. Dessa är särskilt bestämmelserna om avfallskategorier i artiklarna 4.2 a, 4.4 a, 4.5 och 5. Vidare är det bestämmelserna om minimering och bortskaffande av restprodukter i artiklarna 4.2 c, 4.2 d och 9. Möjligen omfattas i förekommande fall även bestämmelserna om utsläpp av avloppsvatten enligt artikel 8.

68. Av artikel 6.4 i avfallsförbränningsdirektivet framgår dessutom att gemenskapslagstiftaren har avsett att även atypiska anläggningar ska omfattas. Enligt denna artikel får nämligen andra driftsvillkor fastställas, förutsatt att direktivets krav likväl uppfylls. En sådan reglering gör det möjligt att bemöta de specifika miljörisker som anläggningar utan egna förbränningslinjer genererar.

69. Det kan visserligen inte uteslutas att en tillämpning av avfallslagstiftningens allmänna bestämmelser skulle leda till liknande resultat, men särregleringen i artikel 1 andra stycket i avfallsförbränningsdirektivet har just som syfte att konkretisera de allmänna krav som uppställs i avfallsramdirektivet avseende de uppräknade anläggningstyperna. Detta mål kan uppnås även om de uppräknade anläggningarna inte har en förbränningslinje.

70.. Eftersom avfallsförbränningsdirektivet således i viss mån kan tillämpas på ett meningsfullt sätt vad avser anläggningar utan egna förbränningslinjer, är det inte lämpligt att utesluta dessa anläggningar från direktivets tillämpningsområde tvärt emot den uttryckliga ordalydelsen i definitionen av begreppet ”förbränningsanläggning” i artikel 3.4.

71. Det måste dessutom tilläggas att en anläggning för värmebehandling av avfall även kan vara en samförbränningsanläggning i den mening som avses i artikel 3.5 i avfallsförbränningsdirektivet. Detta förutsätter att anläggningens huvudsakliga ändamål är energialstring eller tillverkning av materiella produkter. ( 21 ) Till skillnad från definitionen av begreppet ”förbränningsanläggning” i artikel 3.4 är begreppet ”värmebehandling” i artikel 3.5 inte uttryckligen kopplat till kravet att de vid behandlingen framställda ämnena sedan förbränns.

72. Lahti Energia invänder visserligen att det förfarande som används i förgasningsanläggningen, pyrolysen, inte uttryckligen räknas upp i avfallsförbränningsdirektivets artikel 3.5 som en process hänförlig till en samförbränningsanläggning. Förutom förbränning anges dock även värmebehandling, ( 22 ) vilken i artikel 3.4 i samband med definitionen av begreppet ”förbränningsanläggning” bland annat illustreras genom pyrolys. Det finns ingen anledning att uppfatta begreppet ”värmebehandling” annorlunda när det gäller samförbränningsanläggningar än när det gäller förbränningsanläggningar. Således kan en anläggning, i vilken avfall värmebehandlas genom pyrolys, vara en samförbränningsanläggning.

73. Vilken av de båda anläggningstyperna det är fråga om i förevarande mål, ska – liksom huruvida de båda verksamheterna eventuellt ska betraktas som en enda gemensam anläggning – utredas inom ramen för den tredje frågan.

74. Svaret på den andra frågan är således att en förgasningsanläggning, i vilken gas framställs från avfall och genom pyrolys, kan betraktas som en förbränningsanläggning i den mening som avses i artikel 3.4 i avfallsförbränningsdirektivet, även om själva anläggningen inte har en förbränningslinje.

E — Den tredje frågan — Huruvida kraftverket och förgasningsanläggningen kan betraktas som en enda anläggning

75. Den tredje frågan utgör kärnfrågan i målet. Det ska klargöras om och under vilka förutsättningar förbränning i en kraftverkspanna av en i en förgasningsanläggning framställd och efter förgasningsprocessen renad produktgas ska betraktas som ett förfarande som omfattas av artikel 3 i avfallsförbränningsdirektivet.

76. Eftersom förbränningen av den renade produktgasen har energialstring som sitt huvudsakliga ändamål, skulle det vara tänkbart att klassificera kraftverket som en samförbränningsanläggning enligt artikel 3.5 i avfallsförbränningsdirektivet. En samförbränningsanläggning är en anläggning vars huvudsakliga ändamål är energialstring eller tillverkning av materiella produkter och som utnyttjar avfall som normalt bränsle eller tillskottsbränsle, eller där avfall värmebehandlas för att det ska kunna bortskaffas.

77. Bränsle vare sig används eller värmebehandlas i kraftverket om detta betraktas som en isolerad enhet. Produktgasen är nämligen i sin egenskap av gas inte avfall i avfallsförbränningsdirektivets mening.

78. Däremot behandlas sådant avfall i förgasningsanläggningen. Förbränningen av produktgasen äger således endast rum i en samförbränningsanläggning om kraftverket och förgasningsanläggningen ska betraktas som en enda anläggning för samförbränning av avfall.

79. Som den hänskjutande domstolen har framfört finns i avfallsförbränningsdirektivet ingen allmän definition av begreppet ”anläggning”. En sådan finns dock i artikel 2.3 i direktiv 96/61. Enligt denna är en anläggning en fast, teknisk enhet där en eller flera av de verksamheter som anges i bilaga I till direktiv 96/61 bedrivs, liksom all annan därmed förknippad verksamhet som tekniskt sett är knuten till de verksamheter som bedrivs på platsen och som kan påverka utsläpp och föroreningar.

80. Denna definition gäller givetvis inte uttryckligen avfallsförbränningsdirektivet, men det ter sig ändå meningsfullt att ta den till hjälp i syfte att garantera koherenta rättsregler vid tillståndsgivning för anläggningar. Inget i avfallsförbränningsdirektivet tyder ens i dagsläget på att dess anläggningsbegrepp bör uppfattas annorlunda än anläggningsbegreppet i direktiv 96/61. De båda direktiven ska snarare ses som en del av ett koherent helhetssystem. Särskilt i skälen 12, 13 och 26 samt i artiklarna 4.2, 4.4, 4.7, 4.8, 12.1, 12.2, 14 och 15 i avfallsförbränningsdirektivet hänvisas det till direktiv 96/61. Det finns anledning att anta att båda dessa direktiv i princip utgår från ett samstämmigt anläggningsbegrepp.

81. Därutöver har kommissionen föreslagit att framdeles samordna direktiv 96/61 med, bland andra, direktiven om avfallsförbränning och stora förbränningsanläggningar. ( 23 ) Om gemenskapslagstiftaren följer förslaget skulle det enhetliga anläggningsbegreppet i direktiv 96/61 i framtiden otvivelaktigt även kunna gälla för samförbränningsanläggningar.

82. Tillämpas detta anläggningsbegrepp inom ramen för avfallsförbränningsdirektivet är det emellertid inte av vikt huruvida sådana i bilaga 1 till direktiv 96/91 angivna verksamheter bedrivs, utan det måste vara fråga om verksamheter som omfattas av avfallsförbränningsdirektivet.

83. Det ska därför prövas om kraftverket och förgasningsanläggningen bildar en fast, teknisk enhet där avfall förbränns eller värmebehandlas, och där annan därmed förknippad verksamhet bedrivs som tekniskt sett är knuten till de verksamheter som bedrivs på platsen och som kan påverka utsläpp och föroreningar.

84. Anläggningens kärna är således förgasningsanläggningen, där avfall värmebehandlas, medan förbränningen av produktgasen i kraftverket skulle kunna vara en därmed förknippad verksamhet som tekniskt sett är knuten till förgasningsförfarandet och som kan påverka utsläpp och föroreningar.

85. Vid tolkningen av kriterierna ”förknippad verksamhet” och ”tekniskt sett … knuten” måste beaktas att tillämpningen av miljörättsliga krav inte får kringgås på så sätt att sammanhängande verksamheter delas upp i olika delverksamheter som sedan betraktas isolerat. ( 24 ) Detta framhävs särskilt av miljöcentralen, Föreningen Stängselåsens naturvänner, den österrikiska regeringen och kommissionen.

86. Den omständigheten att förgasningsanläggningen inrättades just med syfte att produktgasen skulle kunna brukas i kraftverket och att den även framledes är tänkt att drivas på det sättet talar i förevarande mål för att förbränningen i kraftverket är en sådan förknippad verksamhet som tekniskt sett är knuten till processen i förgasningsanläggningen. Denna uppfattning bekräftas av den schematiska bilden avseende båda verksamhetsdelarna som Lahti Energia framlagt. Det finns inget som tyder på att produktgasen nyttjas på något annat sätt.

87. Dessutom skapas det genom avfallsförbränningsdirektivet ett samband mellan avfallets värmebehandling och produktgasens förbränning. Visserligen förutsätter endast definitionen av begreppet värmebehandling i en förbränningsanläggning en senare förbränning av produkten, men det framgår av direktivets kontext att typfallet av en sådan av direktivet omfattad anläggning inkluderar ett förbränningsförfarande. Detta åskådliggörs i synnerhet genom gränsvärdena för utsläpp av föroreningar i luften.

88. Vad den hänskjutande domstolen har framhävt om att fossila bränslen ersätts och utsläpp minskas, har således ingen direkt betydelse för tillämpningen av avfallsförbränningsdirektivet. Sådana konsekvenser välkomnas givetvis, men – som Österrike anmärkt – en samförbränningsanläggning kännetecknas just av det förhållandet att fossila bränslen ersätts. ( 25 )

89 Även den relativt ringa andelen produktgas i de bränslen som kraftverket använder utgör inte hinder mot ett samband eller en teknisk anknytning. Avfallsförbränningsdirektivet gäller oavsett hur stor andel avfall som samförbränns. I rättspraxis verkar till och med utgångspunkten vara att avfall i allmänhet endast utgör en liten del av det bränsle som brukas. ( 26 )

90. Den italienska regeringen anser emellertid att båda verksamheterna inte är förknippade med varandra, eftersom sambandet mellan verksamheterna inte har sin grund i en teknisk nödvändighet utan endast i en vilja att kombinera de båda anläggningarna med varandra.

91. Sambandet mellan båda verksamhetsdelarna är i synnerhet inte tekniskt när den renade produktgasen inte längre ska betraktas som avfall utan som en produkt. Produktgasen skulle i så fall utan vidare kunna ersättas med en jämförbar produkt, till exempel med naturgas. Den skulle samtidigt även kunna användas på ett annat sätt, exempelvis för att täcka ett säsongsbetingat mindre energibehov i kraftverket.

92. Om produktgasen inte kan betraktas som avfall skulle det dessutom inte vara förenligt med likabehandlingsprincipen eller icke-diskrimineringsprincipen att ställa samma krav på kraftverket som på en samförbränningsanläggning. Denna princip innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. ( 27 )

93. Eftersom en bestämmelse i den sekundära gemenskapsrätten i största möjliga mån ska tolkas i enlighet med gemenskapsrättens allmänna principer ( 28 ) torde det i samband med förbränning av produktgas inte föreligga något direkt och tekniskt samband i den mening som avses i definitionen av begreppet anläggning, när produktgasen inte längre kan betraktas som avfall. Även den finländska, den italienska och den nederländska regeringen har kommit fram till denna slutsats.

94. Även om produktgasen skulle betraktas som avfall, särskiljer sig dess samförbränning i sådan tillräcklig grad från förbränning av konventionella bränslen att en tillämpning av avfallsförbränningsdirektivet kan rättfärdigas.

95. Gemenskapslagstiftaren verkar visserligen vid första anblick ha varit klart inkonsekvent genom att fastställa olika gränsvärden för befintliga energiproduktionsanläggningar beroende på om anläggningarna (även) använder sig av avfall eller inte. För miljöbelastningen spelar det dock ingen roll huruvida föroreningar härstammar från förbränning av avfall eller från förbränning av konventionella bränslen. Denna inkonsekvens skulle kunna hindra en principiellt önskvärd substitution av primära råvaror med avfall och således – i förevarande fall – leda till ett sammantaget högre utsläpp av föroreningar.

96. Vid antagandet av detaljbestämmelser förfogar lagstiftaren emellertid över ett utrymme för skönsmässig bedömning. ( 29 ) Vidden av detta bedömningsutrymme beror i synnerhet på den målsättning som eftersträvas med åtskillnaden. När det gäller komplexa, politiska beslut är bedömningsutrymmet i regel stort. ( 30 )

97. Förevarande mål handlar om komplexa bestämmelser på miljöområdet. Domstolens rättsliga prövning ska därför med nödvändighet begränsas till frågan om huruvida lagstiftaren har gjort en uppenbart felaktig bedömning av omständigheterna i samband med förverkligandet av målsättningarna på området. ( 31 )

98. I detta hänseende har kommissionen vid den muntliga förhandlingen påpekat att de gränsvärden som anges i direktivet om stora förbränningsanläggningar och i direktivet om avfallsförbränning endast är minimikrav. Det framhålls i skäl 13 i direktivet om avfallsförbränning och i skäl 8 i direktivet om stora förbränningsanläggningar att särskilt en tillämpning av direktiv 96/61 kan resultera i strängare krav.

99. Enligt artikel 3 a i direktiv 96/61 ska de anläggningar som omfattas av direktivet använda bästa tillgängliga teknik och respektera satta gränsvärden. Enligt kommissionens framställning är de sålunda tillämpliga gränsvärdena avseende den aktuella anläggningen strängare än de som fastslås i direktivet om avfallsförbränning. Detta visar att lagstiftaren, när denne beslutade om avvikande gränsvärden för gamla anläggningar i enlighet med direktivet om avfallsförbränning och direktivet om stora förbränningsanläggningar, inte behövde utgå från att dessa gränsvärden slutgiltigt fastslog kraven för respektive anläggning.

100. I sitt svar på en fråga som ställdes under den muntliga förhandlingen förklarade kommissionen vidare att de strängare gränsvärdena för äldre anläggningar enligt direktivet om avfallsförbränning ska säkerställa att avfall endast återvinns i sådana anläggningar som använder bästa tillgängliga teknik enligt direktiv 96/61.

101. Därutöver visar särskilt framställningen av Föreningen Stängselåsens naturvänner att nyttjandet av avfall som bränsle inte alltid är önskvärt. Ju färre krav som ställs på avfallsförbränning och avfallssamförbränning desto mindre attraktiva blir alternativen. Detta sker framför allt på bekostnad av avfallsbortskaffning och återvinning. Dessa alternativ kan vara mer fördelaktiga för miljön. Enligt artikel 3 i avfallsramdirektivet och skäl 8 i direktivet om avfallsförbränning prioriteras därför i varje fall att uppkomst av avfall undviks framför ett utnyttjande av avfall genom förbränning. ( 32 )

102. Slutligen är det enligt rådets direktiv 1999/31/EG av den 26 april 1999 om deponering av avfall ( 33 ) ett krav på att avfall förbehandlas innan det deponeras. ( 34 ) Härvid är avfallsförbränning en av de mest utbredda behandlingsmetoderna. ( 35 ) Blir avfallsförbränning i anledning av stränga gränsvärden mindre attraktiv för dem som driver anläggningar läggs uppkommande merkostnader i slutändan på avfallsproducenterna, vilket motsvarar principen om att förorenaren ska betala. ( 36 )

103. Därav följer att olika kriterier skulle beaktas och vägas mot varandra när gränsvärdena för befintliga anläggningar enligt direktivet om avfallsförbränning fastlades. I ljuset av dessa överväganden är olikabehandlingen av befintliga samförbränningsanläggningar och befintliga stora förbränningsanläggningar inte uppenbarligen obefogad.

104. Svaret på den tredje frågan är således att förbränning i en kraftverkspanna – som är ansluten till en förgasningsanläggning – av en i en förgasningsanläggning framställd och efter en förgasningsprocess renad produktgas ska betraktas som ett förfarande som omfattas av artikel 3 i direktivet om avfallsförbränning under förutsättning att produktgasen vid tidpunkten för förbränningen är avfall.

F — Sammanfattning

105. Svaren på de fyra frågorna visar att direktivet om avfallsförbränning i regel ska tillämpas när en brännbar gas utvinns ur avfall genom förgasning och gasen sedan ska förbrännas. Direktivet omfattar i varje fall förgasningsanläggningen. Även gasens förbränning omfattas om verksamheten i den anläggning där gasen förbränns är direkt förknippad med verksamheten i förgasningsanläggningen respektive när det finns ett tekniskt samband anläggningarna emellan. Ett sådant direkt samband kan i alla fall antas föreligga när gasen vid tidpunkten för förbränning ska betraktas som avfall. Ett samband ska dock ifrågasättas om gasen efter det att den renats i tillräcklig grad liknar råvaror eller andra produkter.

106. Det kan framledes uppkomma fler frågor i detta sammanhang. Man kan tänka sig frågor kring förbränning av produktgas, vilken ska betraktas som avfall, i anläggningar som inte är förknippade med en förgasningsanläggning, till exempel när gasen transporteras i tankar. Det är inte heller klart hur en förgasning skulle bedömas om gasen inte är tänkt att användas till förbränning utan till tillverkning av andra produkter såsom plast. Dessa frågor måste dock inte besvaras i förevarande mål.

V — Förslag till avgörande

107. Jag föreslår därför att domstolen ska besvara tolkningsfrågorna på följande sätt: 1. Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/76/EG av den 4 december 2000 om förbränning av avfall omfattar inte anläggningar som endast förbränner eller värmebehandlar gasformigt avfall. 2. En förgasningsanläggning, i vilken gas framställs från avfall och genom pyrolys, kan betraktas som en förbränningsanläggning i den mening som avses i artikel 3.4 i direktiv 2000/76/EG, även om anläggningen inte har en förbränningslinje. 3. Förbränning i en kraftverkspanna – som är ansluten till en förgasningsanläggning – av en i en förgasningsanläggning framställd och efter en förgasningsprocess renad produktgas ska betraktas som ett förfarande som omfattas av artikel 3 i direktiv 2000/76/EG under förutsättning att produktgasen vid tidpunkten för förbränningen är avfall. 4. En i en förgasningsanläggning framställd och renad produktgas ska betraktas som en produkt, så att den inte längre omfattas av avfallslagstiftningens bestämmelser, när den i tillräckligt hög grad liknar primära råvaror eller andra produkter.

( 1 ) Originalspråk: tyska.

( 2 ) EGT L 332, s. 91.

( 3 ) Författarens tillägg: Direktiv 75/442 (nedan kallat avfallsramdirektivet) har konsoliderats genom och ersatts av Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/12/EG av den 5 april 2006 om avfall (EUT L 114, s. 9).

( 4 ) EGT L 309, s. 1.

( 5 ) EGT L 257, s. 26, kodifierat genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/1/EG av den 15 januari 2008 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, EUT L 24, s. 8.

( 6 ) Se rapporten från kommissionen av den 3 november 2005 om genomförandet av direktiv 96/61/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, KOM(2005)0540, s. 4.

( 7 ) Se, för detaljerade uppgifter, ovan punkt 8 och följande punkter.

( 8 ) Enligt denna omfattar begreppet avfall varje föremål, ämne eller substans som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med. Se senast dom av den 24 juni 2008 i mål C-188/07, Commune de Mesquer (REG 2008, s. I-4501), punkt 37 och följande punkter. Denna begreppsbestämning har inte heller ändrats vid kodifiering genom direktivet 2006/12.

( 9 ) Se nedan, punkt 63.

( 10 ) Se ovan, punkt 37.

( 11 ) Dom av den 10 maj 2007 i mål C-252/05, Thames Water Utilities (REG 2007, s. I-3883), punkt 39.

( 12 ) Se ovan, punkt 38.

( 13 ) EGT L 365, s. 10.

( 14 ) Dom av den 19 juni 2003 i mål C-444/00, Mayer Parry Recycling (REG 2003, s. I-6163), punkt 61 och följande punkter.

( 15 ) Dom av den 11 november 2004 i mål C-457/02, Niselli (REG 2004, s. I-10853), punkt 52.

( 16 ) Se ovan fotnot 14, punkt 67 och följande punkt.

( 17 ) Se dom av den 18 april 2002 i mål C-9/00, Palin Granit och Vehmassalon Kansanterveystyön Kuntayhtymän hallitus (REG 2002, s. I-3533), punkt 35, och domen i det ovannämnda målet Commune de Mesquer (ovan fotnot 8), punkt 43, samt beslut av den 15 januari 2004 i mål C-235/02, Saetti och Frediani (REG 2004, s. I-1005), punkt 35.

( 18 ) Vad gäller avgränsningen mellan biprodukter och restprodukter från produktionen, se dom av den 15 juni 2000 i de förenade målen C-418/97 och C-419/97, Arco Chemie Nederland m.fl. (REG 2000, s. I-4475), punkterna 73 och 88, dom av den 1 mars 2007 i mål C-176/05, KVZ retec (REG 2007, s. I-1721), punkt 63, och dom av den 18 december 2007 i målen C-194/05, C-195/05 och C-263/05, Europeiska kommissionen mot italienska republiken (REG 2007, s. I-11745), se punkt 41 i mål C-194/05, punkt 42 i mål C-195/05 och punkt 40 i mål C-263/05.

( 19 ) Se domen i de ovannämnda målen Palin Granit och Vehmassalon Kansanterveystyön Kuntayhtymän hallitus (ovan fotnot 17), punkt 29, och i målet KVZ (ovan fotnot 18), punkt 61.

( 20 ) Se mitt förslag till avgörande av den 22 maj 2008 i mål C-251/07, Gävle Kraftvärme (REG 2008, s. I-7047), punkt 19 och följande punkter.

( 21 ) Se mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Gävle Kraftvärme (ovan fotnot 20), punkt 34.

( 22 ) I det ursprungliga förslaget, framlagt av kommissionen (KOM(1998)0558, EGT C 372, 1998, s. 11), innefattade definitionen av begreppet ”samförbränningsanläggning” ännu inte begreppet ”värmebehandling”, men det tillades under lagstiftningsförfarandet, se tionde ändringsförslaget vid parlamentets första behandling (EGT C 219, 1999, s. 249), och gemensam ståndpunkt (EG) nr 7/2000 av den 25 november 1999, antagen av rådet (EGT C 25, 2000, s. 17).

( 23 ) Se artikel 2.3 i förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om industriutsläpp (samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar), KOM(2007)0844.

( 24 ) Se, beträffande rådets direktiv 85/337/EEG av den 27 juni 1985 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, EGT L 175, s. 40, dom av den 21 september 1999 i mål C-392/96, Europeiska kommissionen mot Irland (REG 1999, s. I-5901), punkt 76, och av den 16 september 2004 i mål C-227/01, Europeiska kommissionen mot Spanien (REG 2004, s. I-8253), punkt 53.

( 25 ) Se mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Gävle Kraftvärme (ovan fotnot 20), punkt 38.

( 26 ) Se Reference Document on Best Available Techniques for Large Combustion Plants, juli 2006, sidan 489 och följande sidor (http://ec.europa.eu/comm/environment/ippc/brefs/lcp_bref_0706.pdf). Kommissionen utarbetade detta dokument i samarbete med experter från medlemsstaterna på grundval av direktiv 96/61.

( 27 ) Dom av den 10 januari 2006 i mål C-344/04, IATA och ELFAA (REG 2006, s. I-403), punkt 95, dom av den 12 september 2006 i mål C-300/04, Eman och Sevinger (REG 2006, s. I-8055), punkt 57, och dom av den 11 september 2007 i mål C-227/04 P, Lindorfer mot rådet (REG 2007, s. I-6767), punkt 63.

( 28 ) Dom av den 6 november 2003 i mål C-101/01, Lindqvist (REG 2003, s. I-12971), punkt 87, dom av den 27 juni 2006 i mål C-540/03, Europaparlamentet mot Europeiska unionens råd (REG 2006, s. I-5769), punkt 105, dom av den 4 oktober 2007 i mål C-457/05, Schutzverband der Spirituosen-Industrie (REG 2007, s. I-8075), punkt 22, dom av den 29 januari 2008 i mål C-275/06, Promusicae (REG 2008, s. I-271), punkt 68, och dom av den 10 juli 2008 i mål C-413/06 P, Bertelsmann och Sony Corporation of America mot Impala (REG 2008, s. I-4951), punkt 174.

( 29 ) Se dom av den 13 april 2000 i mål C-292/97, Karlsson m.fl. (REG 2000, s. I-2737), punkterna 35 och 49, och domen i det ovannämnda målet Lindorfer (ovan fotnot 26), punkt 78. Se även generaladvokaten Poiares Maduro förslag till förhandsavgöranden av den 3 april 2008 i mål C-524/06, Huber (målet anhängigt vid domstolen), punkt 29, och av den 21 maj 2008 i mål C-127/07, Arcelor (målet anhängigt vid domstolen), punkt 30 och följande punkter.

( 30 ) Se till exempel dom av den 11 september 2003 i mål C-77/02, Steinicke (REG 2003, s. I-9027), punkt 61, och dom av den 22 november 2005 i mål C-144/04, Mangold (REG 2005, s. I-9981), punkt 63, som tar upp sysselsättningspolitiska målsättningar.

( 31 ) I fråga om förutsättningar för att tillämpa artikel 174 EG, se dom av den 14 juli 1998 i mål C-284/95, Hi-Tech (REG 1998, s. I-4301), punkt 37, och av den 15 december 2005 i mål C-86/03, Grekland mot kommissionen (REG 2005, s. I-10979) punkt 88, båda avseende gemenskapslagstiftaren.

( 32 ) Parlamentet föreslår numera att ta in en avfallshierarki i den nya utgåvan av avfallsramdirektivet som för närvarande diskuteras. Enligt denna är avfallsförebyggande, återanvändning och materialåtervinning att föredra före energiåtervinning (artikel 4 i det konsoliderade utkastet i bilaga till ståndpunkten fastställd den 17 juni 2008, TA/2008/282).

( 33 ) EGT L 182, s. 1.

( 34 ) Se dom av den 14 april 2005 i mål C-6/03, Deponiezweckverband Eiterköpfe (REG 2005, s. I-2753).

( 35 ) Se rapport från kommissionen till rådet och Europaparlamenet om de nationella strategierna för minskning av biologiskt nedbrytbart avfall som går till deponier i enlighet med artikel 5.1 i direktiv 1999/31/EG om deponering av avfall av den 30 mars 2005, KOM(2005)0105.

( 36 ) Se mitt förslag till förhandsavgörande av den 13 mars 2008 i mål C-188/07, Commune de Mesquer (REG 2008, s. I-4501), punkt 120 och följande punkt.