Förstainstansrättens beslut (andra avdelningen) den 15 september 1998. - Molkerei Großbraunshain GmbH och Bene Nahrungsmittel GmbH mot Europeiska kommissionen. - Gemenskapsskydd för ursprungsbeteckningar - Sökandena anser att kommissionen genom en förordning har registrerat ett för stort geografiskt område för en ursprungsbeteckning - Talan om ogiltigförklaring - Avvisas. - Mål T-109/97.



Rättsfallssamling 1998 s. II-03533



Sammanfattning



Nyckelord

Talan om ogiltigförklaring - Fysiska eller juridiska personer - Rättsakter som berör dem direkt och personligen - I en förordning har en ursprungsbeteckning registrerats för ett geografiskt område som är större än det område som bär samma namn

(EG-fördraget, artiklarna 173 fjärde stycket, 177 och 189; rådets förordning nr 2081/92, artiklarna 5, 6, 7 och 17; kommissionens förordning nr 123/97)

Sammanfattning

En ostproducent etablerad i den tyska kommunen "Altenburger Land" väckte talan om ogiltigförklaring av förordning nr 123/97 beträffande registrering av geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar enligt förfarandet i artikel 17 i förordning nr 2081/92, i den del registreringen av den skyddade ursprungsbeteckningen "Altenburger Ziegenkäse" omfattade ett större område än nämnda kommun. Förstainstansrätten fann att denna talan skulle avvisas.

Denna förordning är nämligen till sin natur och sitt tillämpningsområde av normativ karaktär och utgör inte ett beslut i den mening som avses i artikel 189 fjärde stycket i fördraget, eftersom den är tillämplig på objektivt fastställda situationer och har rättsverkningar för kategorier av personer som bestämts på ett allmängiltigt sätt genom att den ger varje företag, vars produkter uppfyller kraven vad avser det geografiska området och produkternas kvalitet, rätt att saluföra dem under den skyddade ursprungsbeteckningen. En rättsakts allmänna giltighet och därmed normativa beskaffenhet kan inte sättas i fråga på grund av att det är möjligt att med större eller mindre precision fastställa hur många rättssubjekt som var föremål för rättsaktens tillämpning, vid den tidpunkt då den antogs, eller till och med identifiera dessa, eftersom denna tillämpning sker på grundval av objektiva rättsliga eller faktiska förhållanden som definieras med avseende på förordningens syfte, vilket är att ge ursprungsbeteckningen i fråga ett skydd för ett geografiskt område som objektivt har fastställts i enlighet med syftet att förbättra situationen för vissa jordbruksbygder.

Även om en normativ rättsakt som är tillämplig på samtliga ekonomiska aktörer under vissa villkor kan beröra vissa av dem personligen, var så inte fallet i förevarande fall.

Den omständigheten att kommissionen valde lagstiftningsförfarandet i artikel 17 i förordning nr 2081/92, i vilket eventuellt berörda personer inte får delta, i stället för förfarandet i artikel 5-7 i samma förordning, som medger en sådan möjlighet, när den antog den ifrågasatta förordningen, innebär inte att sökanden måste anses personligen berörd i den mening som avses i artikel 173 fjärde stycket i fördraget, eftersom kommissionen inte hade gjort sig skyldig till åsidosättande av handläggningsregler i detta sammanhang.

Den omständigheten att kommissionen, innan den antog förordningen, hade tagit emot ett yttrande från sökanden som rörde det omtvistade geografiska området och svarat på detta yttrande utgör inte en omständighet som gör att sökanden måste anses personligen berörd i förhållande till övriga ekonomiska aktörer, eftersom det, i avsaknad av processuella rättigheter med uttryckliga garantier, skulle strida mot ordalydelsen och andan i artikel 173 i fördraget om varje enskild tilläts att väcka talan mot en rättsakt av lagkaraktär efter det att han har deltagit i utarbetandet av denna rättsakt.

Även om en avgränsning till ett för stort geografiskt område förvisso teoretiskt sett kan försvaga värdet av en ursprungsbeteckning som tidigare avsett ett mindre geografiskt område och eventuellt påverka särskilda rättigheter för företag inom det mindre geografiska området som använder denna beteckning, kan sökanden, om det inte styrks att de ifrågasatta bestämmelserna har försvagat hans rättigheter på ett sådant sätt, inte anses personligen berörd vad avser ett eventuellt åsidosättande av hans särskilda rättigheter.

Vad avser möjligheten att ge ett rättsligt skydd mot förordningen i fråga framstod det inte som om det vore juridiskt omöjligt för sökanden att vända sig till en nationell domstol som i förekommande fall skulle kunna vända sig till domstolen enligt artikel 177 i fördraget, vad avser frågan huruvida förordningen är giltig.