ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22.

Mot denna bakgrund beslutade Bundesarbeitsgericht (Federala arbetsdomstolen, Tyskland) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EU-domstolen för ett förhandsavgörande: ”1. Är artikel 8 i direktiv 2008/94 tillämplig om utbetalning av tjänstepensionsförsäkring sker via ett organ som ansvarar för ett pensionssystem för flera företag, vilket står under tillsyn av den statliga finansinspektionen, och detta organ av finansiella skäl och i laga ordning med finansinspektionens godkännande sänker utbetalningarnas storlek, varvid arbetsgivaren i enlighet med nationell rätt visserligen måste stå för denna sänkning gentemot de tidigare arbetstagarna men på grund av sin insolvens dock inte kan uppfylla sin skyldighet att kompensera de minskade utbetalningarna? 2. Om den första tolkningsfrågan besvaras jakande: Under vilka förhållanden kan de förluster i fråga om storleken på utbetalningar från tjänstepensionsförsäkring som den tidigare arbetstagaren drabbas av genom arbetsgivarens insolvens uppenbart ses som orimligt stora och därmed förpliktiga medlemsstaterna att garantera ett minimiskydd mot sådana förluster, trots att den tidigare arbetstagaren erhåller minst hälften av de förmåner som följer av dennes intjänade pensionsrätter? 3. Om den första tolkningsfrågan besvaras jakande: Har artikel 8 i direktiv 2008/94/EG direkt effekt och ger denna bestämmelse rättigheter åt den enskilde som denne kan göra gällande gentemot en medlemsstat inför en nationell domstol, om medlemsstaten inte har införlivat eller inte på ett korrekt sätt har införlivat nämnda direktiv med den nationella lagstiftningen? 4. Om den tredje tolkningsfrågan besvaras jakande: Ska ett privaträttsligt organ betraktas som en myndighet i en medlemsstat, när medlemsstaten – med bindande verkan för arbetsgivaren – har utpekat organet såsom ansvarigt för att skydda tjänstepensionsförsäkringen vid insolvens vilket står under tillsyn av den statliga finansinspektionen och enligt offentlig rätt tar ut de för insolvensskyddet nödvändiga avgifterna av arbetsgivarna och i likhet med en myndighet genom ett administrativt beslut kan fastställa förutsättningarna för utsökning?”
7.

I artikel 30 anges vidare följande: ”1. Om tullvärdet inte kan fastställas enligt artikel 29, skall det fastställas genom att punkt 2 a, b, c och d genomgås i ordningsföljd fram till det första stycke enligt vilket det kan fastställas om inte annat följer av förbehållet att ordningen för tillämpning av c och d skall kastas om på deklarantens begäran. Det är endast när tullvärdet inte kan fastställas enligt ett visst stycke som bestämmelserna i nästa stycke, enligt den ordning som fastställs i denna punkt, kan tillämpas. 2. Det tullvärde som fastställs enligt denna artikel skall vara a) transaktionsvärdet på identiska varor som sålts för export till [unionen] och exporterats vid samma eller nästan samma tidpunkt som de varor som skall värderas, b) transaktionsvärdet på liknande varor som sålts för export till [unionen] och exporterats vid samma eller nästan samma tidpunkt som de varor som skall värderas, c) det värde som grundas på det styckepris för vilket de importerade varorna eller[ ( 3 )] identiska eller liknande importerade varor säljs inom [unionen] i den största sammanlagda kvantiteten till personer som inte är närstående säljarna, d) det beräknade värde som består av summan av – kostnaden för eller värdet av material och tillverkning eller annan bearbetning som använts vid framställningen av de importerade varorna, – ett belopp för vinst och allmänna omkostnader som är lika med det som vanligen återfinns vid försäljning av varor av samma klass eller slag som de varor som är under värdering och som tillverkats i exportlandet för export till [unionen], – kostnaden för eller värdet på de poster som avses i artikel 32.1 e. …”
23.

Den ställda tolkningsfrågan innehåller däremot tre andra aspekter som jag ska behandla separat. För det första vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida det framgår av artikel 168 i mervärdesskattedirektivet att vid en leveranskedja med icke existerande transaktioner avdrag upprepat kan nekas varje gång (nedan under avsnitt 1). För det andra vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida det framgår av artikel 203 i mervärdesskattedirektivet att skatt ska påföras trots en icke existerande vidareförsäljning (samt att återbetalning av belopp som betalats utan rättslig grund är utesluten) (nedan under avsnitt 2). För det tredje vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida det i en sådan situation är proportionerligt med en ytterligare sanktion som motsvarar den ingående mervärdesskatten men som inte får dras av (nedan under avsnitt 3).
47.

Av beslutet om hänskjutande framgår att den italienska lagstiftaren har valt att i lag nr 107/2015, som en åtgärd för att genomföra ramavtalet, föreskriva bland annat en särskild plan för rekrytering av tillsvidareanställd lärarpersonal och ersättning för skada som orsakats genom missbruk som uppstått genom användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt under mer än totalt 36 månader. ( 46 ) Som en följd av den tolkning av denna lag som Corte costituzionale (Författningsdomstolen) och Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) gjort har emellertid tillämpningsområdet för denna lag utvidgats till att omfatta lärare såsom Fabio Rossato, dock utan att de omfattas av ovannämnda åtgärder. Vad särskilt gäller omvandlingen av på varandra följande visstidsanställningskontrakt till tillsvidareanställning i enlighet med den lagstiftning som föregick lag nr 107/2015 förbjuder domstolstolkningen av denna lag definitivt all ersättning för skada som orsakats genom missbruk av visstidsanställningskontrakt under de fjorton åren närmast innan dess ikraftträdande.
61.

I beslutet om hänskjutande anges att TAR Lazio fann att 1) omsättningen från upptagandet av lottoinsatser översteg 6 miljarder euro per år under fem år i rad (jag noterar att detta belopp återspeglas i punkt II.2.1 i meddelandet om upphandling), och 2) den årliga inkomsten från detta skulle uppgå till cirka 400 miljoner euro (vilket återspeglar den provision på 6 procent som också föreslås i punkt II.2.1 i meddelandet om upphandling). Det förefaller således som om den italienska staten erbjöd sig att sälja möjligheten att tjäna 400 miljoner euro per år under sammanlagt nio år (skyddat från all konkurrens) i utbyte mot (åtminstone) 700 miljoner euro som skulle betalas under en treårsperiod.
”1)

Ska artikel 31 i Europeiska unionens stadga och artikel 7.1 i direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden tolkas så, att dessa bestämmelser utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken det i kollektivavtal kan bestämmas att inkomstminskningar under beräkningsperioden till följd av subventionerad arbetstidsförkortning på grund av arbetsbrist [”Kurzarbeit”] påverkar beräkningen av semesterlönen, vilket leder till att arbetstagaren får lägre ersättning under den årliga semestern om minst fyra veckor, eller får lägre semesterersättning om anställningen upphör dessförinnan, än vad som vore fallet om beräkningen av semesterlönen skulle grundas på den genomsnittslön arbetstagaren hade erhållit om denne inte hade drabbats av sådan förlust av lön under beräkningsperioden? Om så är fallet: Vilken högsta procentsats, beräknad som andel av arbetstagarens genomsnittslön utan sådan löneförlust, kan tillåtas i en nationell bestämmelse enligt vilken det i kollektivavtal kan bestämmas att inkomstminskningar under beräkningsperioden till följd av arbetstidsförkortning, påverkar beräkningen av semesterersättningen, vilket leder till att arbetstagaren får lägre ersättning, utan att denna bestämmelse ska anses oförenlig med unionsrätten?
6.

Det framgår nämligen av den hänskjutande domstolens redogörelse för de tillämpliga bestämmelserna att en myndig nederländsk medborgare enligt artikel 15.1 c i lagen om nederländskt medborgarskap ska förlora sitt nederländska medborgarskap om vederbörande också är utländsk medborgare och har haft hemvist, efter det att han eller hon uppnådde myndighetsåldern, under en oavbruten period på tio år, med dubbelt medborgarskap, utanför Nederländerna och de territorier där EU-fördraget är tillämpligt. Enligt artikel 16.1 d i samma lag ska en underårig förlora sitt nederländska medborgarskap om fadern eller modern förlorar sitt nederländska medborgarskap, bland annat enligt artikel 15.1 c i nämnda lag.
26.

År 2013 överfördes antingen hela GGB:s verksamhet, eller omkring en tredjedel av verksamheten, till WISAG Contracting GmbH & Co. KG – parterna har olika mening om hur omfattande överföringen var. Under alla omständigheter hade GGB senast i slutet av det året inte längre någon anställd personal. Samtidigt befann sig företaget i betydande ekonomiska svårigheter som kulminerade i ett underskott på 7,9 miljoner euro vid utgången av år 2014. Under normala förhållanden skulle GGB:s faktiska insolvens ha lett till att företaget upphörde med sin verksamhet, men i stället finansierades företaget med likvida medel som tillhandahölls centralt av WISAG-gruppen.
11.

Denna klausul, som är upprättad på engelska, hade i den sista versionen av distributionsavtalet, av den 20 december 2005, följande lydelse: ”This Agreement and the corresponding relationship between the parties shall be governed by and construed in accordance with the laws of the Republic of Ireland and the parties shall submit to the jurisdiction of the courts of the Republic of Ireland. Apple reserves the right to institute proceedings against Reseller in the courts having jurisdiction in the place where Reseller has its seat or in any jurisdiction where a harm to Apple is occurring.” ( 3 )
100.

I vissa fall kan det dock vara fråga om en (tillfällig) avregistrering eller att registreringen tills vidare upphävs, vilket i själva verket kräver att fordonet inte färdas på land, inte ens korta sträckor (till exempel genom att sådan användning av fordonet görs straffbar). Jag har förstått att ett liknande system finns i vissa medlemsstater, till exempel under vintermånaderna i fråga om fordon som framförs endast under perioder med bra väder. Jag anser att en ”användning av fordonet” under sådana omständigheter klart och objektivt är utesluten i den mån som det medför att försäkringsplikten ”på förhand” upphör. ( 46 )
23.

Enligt Iveco Orecchia och den italienska regeringen ska bevis framställas tillsammans med anbudet, medan kommissionen anser att det är tillräckligt att detta sker under upphandlingsförfarandets gång, före tilldelningen av kontraktet. Deras argument kan sammanfattas på följande vis: – Om det i artikel 34.4 och 34.5 i direktiv 2004/17 föreskrivs att anbudsgivaren ska lägga fram bevis för likvärdighet i samband med anbudet, innebär inte punkt 8 i samma artikel ett undantag från denna regel eftersom denna punkt är tyst i detta avseende. – Syftet med artikel 34.8 i direktiv 2004/17 är enligt de ovannämnda parterna dels att förbjuda att tekniska specifikationer som hänvisar till ett visst fabrikat eller ursprung nämns i förfrågningsunderlaget, dels att ange i vilka undantagsfall som detta får nämnas. Det handlar om ett konkret innehåll som unionslagstiftaren ger denna bestämmelse och det är därför inte förvånande att lagstiftaren inte har sett något behov av att dessutom ange vid vilken tidpunkt beviset för likvärdighet ska framställas. – Oavsett vilket föremål upphandlingen har, är syftet med beviset för likvärdighet att den upphandlande enheten ska kunna kontrollera i vilken mån anbudsgivaren kan uppfylla kontraktsvillkoren. Denna kontroll ska ske under upphandlingsförfarandet, eftersom det ska mynna ut i ett beslut av den upphandlande myndigheten om tilldelningen, på grundval av det anbud som bäst uppfyller upphandlingsvillkoren. – En annorlunda tolkning skulle leda till en konflikt mellan punkterna 4 och 5 i artikel 34 i direktiv 2004/17, å ena sidan, och punkt 8 i samma artikel, å den andra, vilket skulle innebära ett åsidosättande av principen om likabehandling. Om anbudsgivarna skulle tillåtas att bevisa likvärdigheten efter att kontraktet har tilldelats skulle anbuden inte längre vara jämförbara. Vissa anbudsgivare skulle kunna ha lagt fram sådana bevis, medan andra skulle kunna vänta till senare med att göra det. – Ännu viktigare är att den upphandlande myndigheten skulle riskera att förbinda sig att köpa produkter som inte kan tillgodose dess behov, varvid det enda alternativet som återstår skulle vara att häva avtalet, vilket inte var unionslagstiftarens avsikt vid utformningen av direktiv 2004/17. – De ovannämnda parterna anser att denna tolkning bekräftas av andra bestämmelser i direktiv 2004/17, såsom artikel 49.2 andra strecksatsen, i vilken det föreskrivs att ”varje anbudsgivare vars anbud förkastats, [ska underrättas] om skälen till att anbudet inte har godtagits …, skälen till sitt beslut om att likvärdighet inte föreligger eller sitt beslut att byggentreprenaden, varorna eller tjänsterna inte uppfyller kraven i fråga om prestanda eller funktion”. Detta innebär naturligtvis att prövningen av huruvida produkten är likvärdig med den produkt som beskrivs i förfrågningsunderlaget, med hjälp av tekniska specifikationer, ska ske före tilldelningen av kontraktet. – Artikel 51.3 i direktiv 2004/17 skulle då gå i samma riktning. Ett bevis för likvärdighet är nödvändigt för att kontrollera att anbudet överensstämmer med de tekniska specifikationerna, vilket under alla förhållanden ska ske innan kontraktet tilldelas.
43.

Den irländska regeringen har gjort gällande att under omständigheter där återkallandet inte sker automatiskt och där den nationella domstolen har ett visst utrymme för skönsmässig bedömning, ska det anses att en person fortfarande är föremål för ett straffrättsligt förfarande vid förhandlingen om återkallande av den villkorliga frigivningen. Under sådana omständigheter rör det sig om det förfarande som lett till det rättsliga avgörande varigenom den person som önskas överlämnad har dömts genom en slutgiltig fällande dom (för att återge den formulering som domstolen använde i punkt 74 i domen av den 10 augusti 2017, Tupikas, C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628). Den irländska regeringen anser, med hänvisning till punkt 91 i domen av den 10 augusti 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629), att det rör sig om ett beslut varigenom påföljdens varaktighet bestäms. Under dessa omständigheter ska domstolens konstateranden i punkt 84 i den nämnda domen i målet Tupikas tillämpas analogt, eftersom förhandlingen om återkallande av den villkorliga frigivningen kan medföra att personen frihetsberövas. Ett sådant förfarande rör, med hänsyn till de potentiella konsekvenserna för den enskilde, prövningen av en anklagelse för brott i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen. Artikel 47 i stadgan kan i vart fall tillförsäkra en högre nivå av skydd, i enlighet med artikel 52.3 häri.
76.

Kommissionen ( 25 ) har framhållit att några särskilda problem som har samband med konventionell mutagenes inte har rapporterats sedan 1960-talet när den användes för första gången. Det föreligger inte någon verklig skillnad mellan mutagenes in vitro och in vivo. Mutagenes in vitro skulle även ha föregått antagandet av GMO-direktivet och, i mindre omfattning, dess föregångare. ( 26 )
9.

Under utredningen ansökte Xinyi ‐ ett bolag med säte i Kina som tillverkar och exporterar solfångarglas och som ägs till 100 procent av Xinyi Solar (Hongkong) Ltd, med säte i Hongkong (Kina) ‐ om att kommissionen skulle medge bolaget status som företag som är verksamt under marknadsmässiga förhållanden, i den mening som avses i artikel 2.7 b i grundförordningen.
9.

Artikel 32.5 i legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di ental, di congedi, aspettative e permission, di ammortizzatori sociale, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonche’ misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro (lag nr 183 om uppgifter som åligger regeringen såvitt avser slitsamma yrken, omorganisation av organ, ledigheter, tjänstledigheter och tillfällig frånvaro, sociala skyddsåtgärder, arbetsförmedling, främjande av sysselsättning, lärlingssystem och anställning av kvinnor, åtgärder mot icke deklarerat arbete och åtgärder för anställning i den offentliga sektorn och arbetstvister) av den 4 november 2010 (ordinarie tillägg till GURI nr 262 av den 9 november 2010), har följande lydelse: ”När ett avtal om visstidsanställning övergår i ett avtal om tillsvidareanställning ska [behörig] domstol förplikta arbetsgivaren att betala ersättning till arbetstagaren med ett belopp motsvarande mellan 2,5 och 12 av arbetstagarens senaste totala faktiska månadslön, fastställd i enlighet med kriterierna i artikel 8 i lag nr 604 av den 15 juli 1966.”
d)

Vid frånvaro från arbetet, även när denna frånvaro är giltig, men periodiskt återkommande, och den uppgår till 20 procent av arbetstiden under två på varandra följande månader, under förutsättning att den totala frånvaron uppgår till 5 procent av arbetstiden under föregående tolv månader eller 25 procent av arbetstiden under sammanlagt fyra månader inom en tolvmånadersperiod.
8.

Ett av de bolag som ingick i Giantkoncernen var bolaget Shanghai Giant & Phoenix Bicycle Co. Ltd (nedan kallat GP). GP var ett samriskföretag som Giantkoncernen bildat tillsammans med bolaget Jinshan Development and Construction (nedan kallat Jinshan). ( 6 ) Då GP hade upphört med all verksamhet i september 2011 och försatts i likvidation begärde Giantkoncernen att kommissionen skulle utesluta bolaget från undersökningen.
68.

Det har dock påståtts att den berörda bestämmelsen ger personer under 25 år ökat tillträde till arbetsmarknaden genom ett särskilt flexibelt avtal. Det hindrar inte att arbetsgivare erbjuder dessa personer andra typer av avtal. Samtidigt kan möjligheten att tillämpa avtal om intermittent anställning utan objektiva kriterier göra det svårare för personer under 25 år att få tillträde till andra avtal som inte ger arbetsgivaren sådan flexibilitet. Till följd av detta kan unga arbetstagare försättas i en situation där det är svårare för dem att få tillgång till ”normal” anställning under en del av deras arbetsliv. ( 39 ) Kort sagt är dessa mer flexibla former av avtal inte förbjudna enligt unionsrätten, ( 40 ) men en skyldighet att ingå sådana avtal eller obegränsad tillämpning av dem på en viss åldersgrupp kan bli problematiskt.
20.

Följaktligen inleder jag med att konstatera att den konkreta bokföringens art är irrelevant (om detta under 1) för att därefter gå in på förutsättningarna för avdrag för ingående mervärdesskatt (om detta under 2). I detta avseende går jag först in på företrädet för direkt användning av en ingående transaktion för en utgående transaktion framför en bred tolkning av orsakssambandet (om detta under 2 a och 2 b). Detta företräde följer redan av domstolens praxis (om detta under 2 c). Domen Sveda ( 7 ) utgör vid en närmare anblick (om detta under 2 d) inte hinder för detta. Slutligen går jag in på det här avgörande samspelet mellan beskattning av vederlagsfritt tillhandahållande av tjänster (artikel 26 i mervärdesskattedirektivet) och avdragsrätt för mervärdesskatt (artikel 168 i mervärdesskattedirektivet) (om detta under 2 e).
41.

Jag delar inte de tvivel som kommissionen har gett uttryck för vad gäller risken för att den som är betalningsskyldig för mervärdesskatten eller staten gynnas. Den som är betalningsskyldig för mervärdesskatten erhåller inte någon fördel, eftersom överföringen av en materiell tillgång i syfte att betala skatt inte påverkas av en skyldighet att betala mervärdesskatt. En sådan skyldighet skulle nämligen medföra följande konsekvenser: Om en person som ska betala mervärdesskatt har en skatteskuld som uppgår till beloppet X och fastigheten har ett värde som uppgår till beloppet X samt transaktionen är beskattningsbar, så skulle skatteskulden avskrivas och staten skulle vara skyldig att betala mervärdesskatt till den som är betalningsskyldig för mervärdesskatten så att den beskattningsbara personen kunde betala in den (tillbaka till staten). Staten skulle inte heller spara någon mervärdesskatt, eftersom den erhåller en naturaprestation i from av överföring av en tillgång oberoende av dess eget behov av konsumtion och således inte sparar in andra mervärdesskattebelagda utgifter.
69.

Den mest inskränkande av dessa åtgärder var skyldigheten att mellan klockan 22.00 och 07.00 uppehålla sig på den adress han angivit under elektronisk övervakning. Andra mindre påträngande åtgärder ( 23 ) bestod i skyldigheten att inställa sig på en polisstation mellan klockan 10.00 och 12.00, inledningsvis sju gånger per vecka och efter tre månader tre gånger per vecka, och ett förbud att ansöka om handlingar för resa till utlandet. Dessa åtgärder tillämpades från och med den 19 juni 2014 till och med den 14 maj 2015, då han överlämnades till de polska myndigheterna.
40.

Ovannämnda argumentation talar vid närmare anblick dock emot bestämmelsens rättsliga historik (om detta under b), systematiken hos undantagen från skatteplikt (om detta under c), bedömningen av artikel 11.1 i mervärdesskattedirektivet (om detta under d) och konkurrensrekvisitet i artikel 132.1 f i mervärdesskattedirektivet (om detta under e). Slutligen påbjuder inte heller de grundläggande friheterna någon utvidgning av undantaget från beskattning enligt artikel 132.1 f i mervärdesskattedirektivet till en gränsöverskridande grupp (om detta under f). Dessutom skulle det göra det möjligt att utnyttja olika skattesatser eller skattesystem (om detta under g).
–

Elektricitet när den utgör mer än 50 % av en produkts kostnad. Med en produkts kostnad avses summan av totala inköp av varor och tjänster, plus personalkostnader, plus kapitalförslitning, på företagsnivå, enligt definitionen i artikel 11. Denna kostnad beräknas som ett genomsnitt per enhet. Med kostnaden för elektricitet avses elektricitetens faktiska inköpsvärde eller produktionskostnaden för egenproducerad elektricitet.
27.

Det faktum att det icke slutgiltigt fastställda och i stort sett självdefinierande begreppet ”annan röktobak” i artikel 2.1 c i direktiv 2011/64 ingår som en del under paraplybegreppet ”röktobak” medför, såsom kommissionen anförde vid förhandlingen, att ”annan röktobak” ska tolkas vitt och utgöra en restkategori avsedd att fånga upp olika slags tobaksvaror som inte passar in under de övriga mera specificerade kategorier som räknas upp i artikel 2.1. a, b och c i direktivet.
24.

FLS, LVP och PFCI har i sitt överklagande inte tagit upp alla frågor som var föremål för förfarandet i första instans. Den juridiska diskussionen har i stället begränsats till att endast avse utvalda problem. Klagandena åberopar härvidlag fyra grunder, varav den första avser huruvida bevisen som överlämnats av den italienska finanspolisen får användas (om detta direkt nedan under A), den andra avser tillämpningen av immunitet (om detta därefter under B), den tredje vars föremål är principen om ett effektivt domstolsskydd med avseende på böterna (om detta sedan under C) och den fjärde avser begreppet konkurrensbegränsande syfte (om detta slutligen under D).