Förslag till avgörande av generaladvokat Tesauro föredraget den 24 oktober 1996. - Konungariket Spanien mot Europeiska kommissionen. - Statligt stöd - Stöd till anläggning av ett stålgjuteri i provinsen Teruel (Spanien). - Mål C-169/95.



Rättsfallssamling 1997 s. I-00135



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Konungariket Spanien har genom ansökan, med stöd av artikel 173 i EG-fördraget, väckt talan vid domstolen om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 95/438/EG av den 14 mars 1995 om investeringsstöd som Spanien beviljat företaget Piezas y Rodajes SA, ett stålgjuteri beläget i provinsen Teruel, Aragonien, Spanien(1) (nedan kallat beslutet). I detta beslut har kommissionen förklarat det nämnda stödet rättsstridigt och oförenligt med den gemensamma marknaden och beslutat att det skall återbetalas.

Till stöd för sin ansökan har den spanska regeringen anfört att förpliktandet att återbetala stödet och beräkningen av den dröjsmålsränta som kommissionen har begärt utgör dels en överträdelse av artikel 92.3 a i fördraget och en uppenbart oriktig bedömning av de faktiska omständigheter på vilka kommissionen har grundat beslutet att förklara stödet oförenligt med den gemensamma marknaden, dels ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen och principen om berättigade förväntningar för dem som åtnjuter stödet.

Bakgrunden

2 För att beskriva bakgrunden till den förevarande tvisten får man gå tillbaka till början av nittiotalet, när de spanska myndigheterna beviljade Piezas y Rodajes SA (nedan kallat PYRSA) det omtvistade stödet till ett totalt värde av 2 788 300 000 PTA för genomförande av ett investeringsprogram. Detta stöd, avsett för anläggning av ett stålgjuteri i provinsen Teruel för tillverkning av kedjekransar och GET-delar (utrustning som används för att utjämna mark och för schaktning), utgjordes närmare bestämt av

a) ett tillskott på 975 905 000 PTA av den spanska regeringen,

b) tillskott och annat stöd som beviljats av olika lokala myndigheter, närmare bestämt

- ett tillskott på 182 000 000 PTA från den autonoma regionen Aragonien,

- ett tillskott på 2 300 000 PTA från Monreal del Campos kommun,

- en garanti för ett lån på 490 000 000 PTA, vilken beviljats av den autonoma regionen Aragonien,

- ett räntebidrag på 7 procent under fem år på ovanstående lån, vilket beviljats av förvaltningen i provinsen Teruel.

3 Den 24 april 1991 antog kommissionen, till följd av ett klagomål ingivet av bolaget William Cook, det ledande europeiska företaget inom stålgjuterisektorn (nedan kallat Cook), beslut 91/C 178/04, stöd nr NN 12/91, i vilket den beslutade "att inte göra några invändningar" avseende det stöd som de spanska myndigheterna beviljat PYRSA.(2)

Cook väckte talan mot beslutet vid domstolen och denna ogiltigförklarade det genom dom av den 19 maj 1993.(3) Ogiltigförklaringen motiverades i huvudsak med den omständigheten att kommissionen, trots att det var fråga om en situation som krävde en ingående analys och efterföljande kontroll, hade konstaterat att det saknades överkapacitet inom den berörda delsektorn och uttalat att den inte hade några invändningar mot stödet, utan att ha inlett ett förfarande enligt artikel 93.2 i fördraget, vilket den borde ha gjort.

4 Den 28 juli 1993 inledde kommissionen, till följd av domstolens dom, ett förfarande enligt den nämnda artikeln 93.2 och avslutade det genom att anta det beslut som är föremål för den förevarande talan. I detta beslut förklarade kommissionen att det stöd som beviljats PYRSA av de lokala myndigheterna var rättsstridigt och oförenligt med den gemensamma marknaden och förordnade om återbetalning av beloppet jämte ränta beräknad på perioden mellan dagen för utbetalning av stödet och dagen för den faktiska återbetalningen av det.

5 Beslutet grundar sig huvudsakligen på en bedömning av det omtvistade stödets sektoriella inverkan, som kommissionen har gjort på grundval av upplysningar och uppgifter som berörda tredje män har inkommit med då de uppmanats att yttra sig(4) samt resultatet av en oberoende sakkunnigutredning. Resultatet av denna bedömning, som framgår av beslutets motivering, kan sammanfattas enligt följande:

- I motsats till vad kommissionen tidigare har ansett är det inte sektorn för kedjekransar och GET-delar utan stålgjuterisektorn som helhet som är referenssektorn vid bedömningen av det omtvistade stödets verkan.

- Denna sektor (och under alla omständigheter även delsektorn för kedjekransar och GET-delar) utmärktes under de år (1990-1993) för vilka kommissionen inhämtat uppgifter av en uppenbar och ökande överkapacitet.

- Även om exakta upplysningar saknas i detta avseende, kan det på grundval av uppgifter som framgår av de europeiska stålgjuterisammanslutningarnas kommittés (nedan kallat CAEF) tablå antas att sektorn redan år 1988 (det år då den spanska regeringen godkände och började dela ut stödet) karaktäriserades av en överkapacitetsnivå som motsvarade, eller eventuellt översteg, nivån under de följande åren.

- Det nämnda stödet, som var oförenligt med den gemensamma marknaden av de skäl som ovan anförts, kan inte omfattas av undantaget enligt artikel 92.3 a i fördraget, med hänsyn till att det bidrar till att förvärra överkapaciteten inom sektorn. Således uppfyller det, fastän det är ett stöd som beviljats ett företag beläget i en region med onormalt låg levnadsstandard och som kännetecknas av allvarlig arbetslöshet(5), inte villkoren för tillämpning av detta undantag, såsom de har preciserats i domstolens senare rättspraxis.(6)

- Stödet i fråga kan heller inte omfattas av undantaget i artikel 92.3 c i fördraget, eftersom det, även om det kan underlätta utvecklingen i den region där det stödmottagande företaget är beläget i den nämnda bestämmelsens mening, påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset.

Den första grunden

6 Såsom har angetts ovan hävdar den spanska regeringen genom den första grunden för talan att kommissionen har överträtt artikel 92.3 a i fördraget. Närmare bestämt hävdar regeringen att kommissionen, vid bedömningen av huruvida det stöd som har beviljats företag som är belägna i regioner på vilka denna artikel är tillämplig är förenligt med den gemensamma marknaden, huvudsakligen borde ha tagit hänsyn till stödets eventuella positiva effekter på den ekonomiska utvecklingen i den berörda regionen, snarare än dess tänkbara negativa påverkan på handeln.

Enligt den spanska regeringen skall med andra ord det krav på skydd för det gemensamma intresset som trots allt måste beaktas när artikel 92.3 a i fördraget tillämpas inte nödvändigtvis ha företräde vid bedömningen av om ett stöd, vilket, som i det förevarande fallet, i betydande mån kan bidra till utvecklingen av en missgynnad region, är förenligt med den gemensamma marknaden. Denna tolkning sägs bekräftas av den skilda formuleringen i den därpå följande punkten c i samma artikel. Enligt den sistnämnda, som rör både sektoriellt stöd och regionalt stöd (utan att det krävs att det är fråga om missgynnade regioner), är det nämligen en uttrycklig förutsättning för att ett sådant stöd skall vara tillåtligt att det inte påverkar handeln "i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset".(7) Detta bekräftar, enligt den spanska regeringen, att stöd som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 92.3 a - huvudsakligen, om inte uteslutande - skall bedömas mot bakgrund av de fördelar som det kan leda till för utvecklingen av den berörda (missgynnade) regionen.

Enligt den spanska regeringen skulle således en korrekt tillämpning av bestämmelsen i fråga innebära att det omtvistade stödet omfattas av det undantag som avses i denna bestämmelse, eftersom det har beviljats ett företag som är beläget i en region som bestämmelsen är tillämplig på.

7 Låt mig genast säga att jag inte instämmer i den spanska regeringens förslag till tolkning av bestämmelsen i fråga. Den omständigheten att det i artikel 92.3 a inte uttryckligen stadgas att kommissionen skall bedöma stödets påverkan på handeln eller att stödets förenlighet [med gemenskapsrätten] är beroende av detta gör det nämligen enligt min mening inte möjligt att dra slutsatsen att kommissionen, när den godkänner ett stöd, kan låta bli att ta vederbörlig hänsyn till gemenskapsintresset. Jag anser tvärtom att även bedömningen av tillåtligheten av regionala stöd som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 92.3 a under alla förhållanden bör vara beroende av stödets sektoriella inverkan och dess påverkan på handeln.

Att hävda motsatsen, såsom den spanska regeringen slutligen föreslagit, skulle vara detsamma som att hävda att ett stöd med de kännetecken som föreskrivs i artikel 92.3 a i fördraget vore förenligt med den gemensamma marknaden, helt oberoende av någon bedömning av dess sektoriella inverkan eller dess påverkan på handeln. Detta skulle helt uppenbart strida mot den logik som domen i målet Cook bygger på, i vilken domstolen ogiltigförklarade kommissionens beslut "att inte ha några invändningar" avseende stödet (trots att det hade ett regionalt syfte) som beviljats PYRSA, just för att "förekomsten eller frånvaron av överkapacitet inom delsektorn kedjekransar och GET-delar inte framgick klart" och följaktligen krävde "en ingående analys av den berörda sektorn". Kommissionen borde således i detta syfte ha inlett förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget.(8)

8 Med andra ord anser jag det väsentligt, vilket jag redan har påpekat i mitt förslag till avgörande i målet Cook, att kommissionen, även när den tillämpar undantaget i artikel 92.3 a i fördraget, inte skall begränsa sig till att beakta de regionala återverkningarna av en viss offentlig åtgärd, utan även - i hela dess omfattning - bedöma den sektoriella inverkan som åtgärden kan ha, för att undvika att det under sken av giltiga regionala mål kan uppstå konstlade sektoriella verkningar som kan leda till verkningar som skadar det gemensamma intresset.(9)

Det är nämligen uppenbart att regionalt stöd som är avsett att finansiera produktionsinvesteringar inom sektorer som karaktäriseras av strukturell överkapacitet enbart förvärrar den obalans som de berörda marknaderna lider av och framkallar ytterligare tryck på prisnivån och/eller överför de sektoriella ekonomiska svårigheterna och de därmed förbundna sysselsättningsproblemen till andra regioner inom gemenskapen och de företag som är belägna där, vilka dessutom inte åtnjuter motsvarande stöd. Sådana stöd förefaller således inte alls vara förenliga med själva syftet med det regionala stödprogrammet, som är att på ett effektivt och hållbart sätt slutligt lösa utvecklingsproblemen i de berörda regionerna(10), och skall således förklaras vara oförenliga med den gemensamma marknaden.

9 Vad särskilt beträffar skillnaden i formulering i punkterna a och c i artikel 92.3 i fördraget, som den spanska regeringen åberopar till stöd för sin uppfattning, är denna enligt min mening inte av den arten att det krävs några andra anmärkningar utöver dem som jag just har gjort. Skälen till denna skillnad i formuleringen (av bestämmelser som dock har ett delvis gemensamt tillämpningsområde) skall i verkligheten helt enkelt sökas i den större "smidighet" som kommissionen måste använda sig av när den bedömer huruvida stöd vars huvudsyfte är att främja den ekonomiska utvecklingen i missgynnade regioner är förenligt [med gemenskapsrätten]. Det säger sig emellertid självt att, på grund av de skäl som jag just har angett, även kravet på skydd för det gemensamma intresset måste iakttas, för att undvika att de positiva effekterna som stödet får för det stödmottagande företaget eller för de regioner där detta företag är beläget slutligen får negativa återverkningar för konkurrentföretagen, eller värre, på ekonomin i andra regioner inom gemenskapen, vilka man kan föreställa sig också är missgynnade.(11)

Med avseende på det förevarande fallet anser jag således att kommissionen, genom att påpeka att det omtvistade stödet kunde bidra till att ytterligare förvärra situationen i en sektor som redan kännetecknades av en hög överkapacitet, med rätta har uteslutit att undantaget i artikel 92.3 a i fördraget var tillämpligt.

Talan kan således inte vinna bifall på den första grunden.

Den andra grunden

10 Jag vill erinra om att den spanska regeringen genom den andra grunden bestrider riktigheten av bedömningen av de faktiska omständigheter och rättsfakta som kommissionen har grundat det ifrågasatta beslutet på. Enligt den spanska regeringen är i synnerhet de statistiska uppgifter och de upplysningar som kommissionen har använt sig av inte representativa, eftersom de ingetts av ett otillräckligt antal företag, vilka dessutom är konkurrenter till PYRSA. Bland annat gäller uppgifterna andra år (1990 och följande) än de år (1988 och 1989) som stödet i fråga beslutades och betalades ut.

11 Inte heller dessa argument förefaller vara befogade. För det första har kommissionen, såsom klart framgår av beslutet, inte enbart tagit hänsyn till de upplysningar och uppgifter som inhämtats hos berörda tredje män, utan även till dem som har ingetts av PYRSA samt CAEF, som är en organisation som är tillräckligt representativ för sektorn.

Dessutom skall det erinras om en omständighet som förefaller avgörande, nämligen att kommissionen även har grundat sig på ett utlåtande av en utomstående oberoende sakkunnig, just för att erhålla objektiva upplysningar och bedömningar avseende vissa frågor av teknisk art. Jag anser således inte att det råder några tvivel om att kommissionens rekonstruktion av de faktiska omständigheterna var opartisk.

12 Vad närmare beträffar anmärkningen avseende uppgifter som kommissionen har tagit hänsyn till för att bedöma stödets påverkan på den aktuella sektorn, är denna enligt min mening likaså ogrundad, om inte helt irrelevant. Kommissionens resonemang förefaller riktigt. Den har grundat sig på statistik avseende produktionskapaciteten år 1990 och följande år, som ingetts av CAEF, och har därav dragit slutsatsen att kapaciteten var ungefär lika stor under de två föregående åren. Uppfattningen att överkapacitetsnivån inom sektorn under dessa år åtminstone skulle ha motsvarat den följande periodens är således helt rimlig.

Dock skall det under alla omständigheter erinras om att det omtvistade stödet inte bestod av en enda utbetalning, utan av bidrag av olika slag, av vilka några hade delats ut långt efter år 1988, till exempel den del på 182 000 000 PTA som beviljats av den autonoma regionen Aragonien som, vilket framgår av en skrivelse som de spanska myndigheterna sänt till kommissionen, utbetalats mellan år 1990 och år 1992.(12) För övrigt var vissa av dessa bidrag, oberoende av vilken dag de beviljades, emellertid på grund av sin karaktär avsedda att verka på lång sikt. Som exempel kan nämnas garantin för banklånet på 490 000 000 PTA, ett lån som har en sammanlagd löptid på 11 år.

Talan kan således inte heller vinna bifall på den andra grunden.

Den tredje grunden

13 Genom den tredje grunden för talan ifrågasätter den spanska regeringen att den enligt artikel 3 i beslutet är skyldig att återkräva det omtvistade stödet. Den spanska regeringen hävdar närmare bestämt att stödet i fråga, även om det skulle anses rättsstridigt och oförenligt med den gemensamma marknaden, emellertid inte skall återbetalas, eftersom beslut 91/C 178/04, i vilket kommissionen förklarade sig "inte ha några invändningar" mot det stöd som beviljats, hos det mottagande företaget hade framkallat berättigade förväntningar på att stödet var regelrätt, förväntningar vilka borde ges rättsligt skydd.

Med hänsyn till denna omständighet strider skyldigheten att återkräva det omtvistade stödet i det förevarande fallet mot proportionalitetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar, vilka båda utgör en del av gemenskapens rättsordning.

14 Som bekant har domstolen vid flera tillfällen haft tillfälle att uttala sig om skyldigheten för företag att återbetala rättsstridigt stöd för att den situation som tidigare rådde (status quo ante) skall återupprättas. Domstolen har i synnerhet fastslagit att återkrav av sådant stöd i princip inte kan anses vara en åtgärd som är oproportionerlig i förhållande till målet för bestämmelserna i fördraget avseende statligt stöd.(13)

Vad närmare beträffar vilka gränser som gäller vid skydd för berättigade förväntningar hos mottagande företag på att det stöd som har erhållits är regelrätt, när det därefter av kommissionen har förklarats vara oförenligt med den gemensamma marknaden, har domstolen fastslagit att trots att principen om skydd för berättigade förväntningar utgör en del av gemenskapens rättsordning är den tillämplig endast när stödet i fråga har beviljats under iakttagande av det förfarande som föreskrivs i detta syfte, eftersom en aktsam ekonomisk aktör skall vara i stånd att försäkra sig om att detta förfarande faktiskt har följts.(14)

Beträffande berättigade förväntningar på att det rättsstridiga stödet är regelrätt har domstolen även gjort en betydelsefull åtskillnad mellan de stödmottagande företagen och den stödbeviljande staten. Å ena sidan har domstolen nämligen medgett att "det inte kan uteslutas att de som mottagit ett rättsstridigt beviljat stöd kan åberopa exceptionella omständigheter på vilka de har kunnat grunda sin tilltro till att stödet var regelrätt och att de följaktligen kan motsätta sig återkrav av stödet".(15) Å andra sidan har den konsekvent frånkänt medlemsstater som har beviljat stöd i strid med tillämpliga förfaranderegler möjligheten att "i syfte att undandra sig skyldigheten att vidta nödvändiga åtgärder för att verkställa ett beslut av kommissionen genom vilket staten åläggs att återkräva stödet åberopa att det företag som kommer i åtnjutande av detta hade berättigade förväntningar".(16)

15 Det är emellertid ostridigt att stödet i det förevarande fallet har beslutats och även utbetalats i strid med bestämmelserna i artikel 93 i fördraget och det skall således anses vara rättsstridigt. Redan tillämpningen av de av domstolen fastslagna principerna borde följaktligen leda till att den spanska regeringens anmärkning skall förkastas såsom ogrundad.

Trots detta hävdar den spanska regeringen, som åberopar de förväntningar som skapats genom beslut 91/C 178/04, genom vilket kommissionen i huvudsak godkände det omtvistade stödet, att det i det förevarande fallet har förelegat just sådana exceptionella omständigheter som, enligt domstolens nämnda rättspraxis, hos de företag som åtnjuter stöd har kunnat framkalla berättigade förväntningar på att det omtvistade stödet är regelrätt, vilka skall skyddas på så sätt att återbetalning av stödet förhindras.

16 Jag medger att den spanska regeringens argument principiellt förtjänar viss uppmärksamhet. Det kan enligt min mening inte a priori uteslutas att det företag som åtnjuter stöd, med hänsyn till omständigheterna i detta fall, faktiskt och med fog har kunnat räkna med att stödet var regelrätt, trots att det hade beviljats i strid med gällande regler, eftersom det därefter (i och för sig felaktigt) godkändes av kommissionen genom ett formellt beslut.(17)

Jag anser emellertid inte att den processuella ramen i detta mål tillåter domstolen att ägna så stor uppmärksamhet åt denna fråga eller pröva den i sak.

17 Den spanska regeringen åberopar nämligen uttryckligen (och uteslutande) de berättigade förväntningarna hos det stödmottagande företaget på att stödet är regelrätt, för att motsätta sig återbetalning av det. Med andra ord ifrågasätter den spanska regeringen den skyldighet som den åläggs enligt beslutet att återkräva det omtvistade stödet, och åberopar därvid skyddet för, inte sin egen utan en enskilds rättsställning, nämligen för det företag som åtnjuter stöd och som inte är part i den förevarande tvisten, inte ens som intervenient och detta trots att det inte finns någon sådan bestämmelse som skulle göra det möjligt för regeringen att genom subrogation förfoga över en sådan befogenhet.

Denna omständighet talar enligt min mening på ett avgörande sätt för att talan inte kan vinna bifall på den grund som den spanska regeringen har åberopat.

18 Den slutsats som jag just har kommit fram till förefaller för övrigt förenlig med de principer som domstolen har fastslagit inom detta område, även om denna aspekt av frågan aldrig har varit föremål för särskilt övervägande.

Det är som nämnts inte av en tillfällighet som domstolen uttryckligen har frånkänt den stat som rättsstridigt har beviljat stöd möjlighet att åberopa skydd för berättigade förväntningar hos det stödmottagande företaget att motsätta sig skyldigheten att återkräva stödet, medan den har gett det stödmottagande företaget möjlighet att göra detta, om än under exceptionella omständigheter.(18) Även om detta är underförstått står det emellertid klart att företaget måste åberopa dessa omständigheter i rätt processrättsligt sammanhang.(19)

Jag anser således att även den tredje grunden för talan är ogrundad och att den spanska regeringen är skyldig att i enlighet med beslutet återkräva det stöd som har beviljats PYRSA.

Den fjärde grunden

19 Med hänsyn till mina slutsatser i fråga om de föregående grunderna för talan, i synnerhet avseende den tredje grunden, anser jag det inte vara nödvändigt att ta ställning till den fjärde grunden, genom vilken den spanska regeringen har ifrågasatt kommissionens beräkning av dröjsmålsränta på de belopp som skall återkrävas. Regeringen har utgått från att skyldigheten till återkrav enbart avser det stöd som har beviljats efter det ifrågasatta beslutet i det förevarande målet.

Det är uppenbart att denna anmärkning är relevant endast om domstolen åtminstone delvis skulle bifalla talan på den tredje grunden och om det således blev nödvändigt att företa en ny beräkning av beloppen i fråga.

Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag således domstolen att

- ogilla talan, samt

- förplikta Konungariket Spanien att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT L 257, s. 45.

(2) - EGT C 178, s. 4. Beslutet avsåg i själva verket enbart de tillskott som beviljats av de lokala myndigheterna, eftersom det tillskott på 975 905 000 PTA som beviljats av den spanska regeringen hade ansetts utgöra en del av ett allmänt system för regionalt stöd som redan tidigare hade anmälts till och godkänts av kommissionen och det följaktligen inte var fråga om detta stöds förenlighet med den gemensamma marknaden. Cook hade för övrigt underrättats om denna slutsats genom en skrivelse av den 13 mars 1991.

(3) - Mål C-198/91, Cook mot kommissionen (Rec. 1993, s. I-2487).

(4) - Det är bland annat fråga om några konkurrentföretag till PYRSA belägna i Spanien, Frankrike, Italien, Tyskland och England, förutom PYRSA självt och de europeiska stålgjuterisammanslutningarnas kommitté, som har ingett en tablå med uppgifter om gjuterikapaciteten för stål i olika europeiska länder.

(5) - Provinsen Teruel förekommer nämligen uttryckligen bland de regioner som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 92.3 a och som nämns i ett meddelande från kommissionen i denna fråga (88/C 212/02, EGT C 212, s. 2, i synnerhet I.4 och bilaga I).

(6) - I beslutet hänvisas till dom av den 14 september 1994 i förenade målen C-278/92, C-279/92 och C-280/92, Spanien mot kommissionen - Hytasa (Rec. 1994, s. I-4103) och påstås att domstolen i denna dom förklarade att "stöd som beviljats på grundval av ett särskilt beslut kan anses vara regionalt stöd som är förenligt med artikel 92.3 a om det faktiskt bidrar till den långsiktiga utvecklingen av regionen utan att ogynnsamt påverka det gemensamma intresset och konkurrensförhållandena inom gemenskapen". I verkligheten är detta citat inte korrekt, eftersom avsikten med denna fras är att avspegla kommissionens riktlinje (punkt 50). På denna speciella punkt tar emellertid domstolen inte ställning förrän senare, när den fastslår att kommissionen enligt fast rättspraxis vid tillämpningen av artikel 92.3 i fördraget har "ett stort handlingsutrymme vars utövande innebär ekonomiska och sociala bedömningar som måste göras i ett gemenskapssammanhang" (punkt 51).

(7) - Artikel 92.3 i fördraget har följande lydelse: "Som förenligt med den gemensamma marknaden kan anses a) stöd för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning, ... c) stöd för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner, när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset..."

(8) - Dom i målet Cook (ovan nämnd i fotnot 3), punkterna 37 och 38.

(9) - Förslag till avgörande av den 31 mars 1993 i det nämnda målet Cook, punkt 53. Detta krav, som redan uttryckligen har formulerats av kommissionen i Första rapporten om konkurrenspolitiken (punkt 142), upprepades i meddelandet om metoderna för tillämpning av artikel 92.3 a och 92.3 c på regionala stöd (nämnt ovan i fotnot 5; fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå), i vilket kommissionen har preciserat att stödet, för att omfattas av undantaget i artikel 92.3 a i fördraget, inte får leda till att det på gemenskapsnivå skapas en sektoriell överkapacitet som gör att det sektoriella problem som skapas på gemenskapsnivå är allvarligare än det ursprungliga regionala problemet.

(10) - Det nämnda förslaget till avgörande, punkt 53.

(11) - Detta resonemang förefaller för övrigt vara helt i linje inte enbart med de riktlinjer som kommissionen vid flera tillfällen har gett uttryck för (till exempel i det ovannämnda meddelandet av år 1988), utan även med den ståndpunkt som generaladvokaten Jacobs har intagit i sitt förslag till avgörande i målet Hytasa (förslag till avgörande av den 23 mars 1994 i målet Hytasa, ovan nämnt i fotnot 6, punkt 43-45). Detta förslag till avgörande har emellertid den spanska regeringen åberopat till stöd för sin uppfattning.

(12) - Se punkt V fjärde stycket i beslutet.

(13) - Se till exempel dom av den 21 mars 1990 i mål C-142/87, Belgien mot kommissionen (Rec. 1990, s. I-959, punkt 66).

(14) - Dom av den 20 september 1990 i mål C-5/89, kommissionen mot Tyskland (Rec. 1990, s. I-3437, punkt 14).

(15) - I sådana fall ankommer det på den nationella domstol där talan eventuellt väcks att bedöma omständigheterna i det förevarande fallet. Se den ovannämnda domen kommissionen mot Tyskland, punkt 16.

(16) - Den ovannämnda domen i målet kommissionen mot Tyskland, punkt 17. Se även den ovannämnda, senare domen i målet Hytasa, punkt 76.

(17) - Jag erinrar i detta avseende om att domstolen, i det enda fall som den har erkänt att berättigade förväntningar hos det företag som åtnjuter stöd bör ges rättsligt skydd, fäste avgörande vikt vid kommissionens beteende. Jag syftar på domen i målet RSV mot kommissionen, i vilken domstolen fastslog att den försening (mer än 26 månader) varmed kommissionen hade antagit ett beslut i enlighet med artikel 93.2 "kunde framkalla berättigade förväntningar hos sökanden av sådan art att det hindrar kommissionen från att ålägga de nederländska myndigheterna att besluta om återbetalning av stödet", trots att det i det förevarande fallet var ostridigt att stödet hade utbetalats innan det anmäldes (dom av den 24 november 1987 i mål 223/85, Rec. s. 4617, punkterna 16 och 17).

(18) - Dom i det ovan vid flera tillfällen nämnda målet kommissionen mot Tyskland.

(19) - I praktiken inom ramen för en talan med stöd av artikel 173, men väckt av företaget självt vid förstainstansrätten eller, i förekommande fall, vid den nationella domstolen som grund för bestridande av de krav på återbetalning som staten har framställt för att verkställa kommissionens beslut. Jag erinrar i detta avseende om att domen i målet RSV (ovannämnd i fotnot 17) meddelades just till följd av en talan om ogiltigförklaring väckt (vid den tidpunkten vid domstolen) av företaget, som åberopade sina berättigade förväntningar.