ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17.

Vad gäller Xinanchems ansökan om marknadsekonomisk status anges följande i skälen 13–15 i förordning nr 1683/2004: ”(13) Trots att de flesta aktierna [i Xinanchem] ägdes av privatpersoner ansågs [bolaget] ändå stå under statlig kontroll, eftersom de icke-statliga aktierna var spridda på ett stort antal ägare och det största aktieblocket i företaget ägdes av staten. Dessutom var styrelsen utsedd av staten och majoriteten av styrelseledamöterna var antingen statstjänstemän eller tjänstemän i statsägda företag. Den statliga kontrollen och inflytandet i företaget ansågs därför vara betydande. (14) Dessutom fastställdes det att Kinas regering hade gett China Chamber of Commerce Metals, Minerals & Chemicals Importers and Exporters (nedan kallat CCCMC) rätt att stämpla kontrakten och kontrollera exportpriserna för tullklareringen. Systemet omfattade möjligheten att fastställa ett minimipris för export av glyfosat och gav CCCMC rätt att lägga in sitt veto mot exporter som inte respekterade dessa priser. (15) Efter samråd med rådgivande kommittén beslutades det därför att Xinanchem inte skulle beviljas marknadsekonomisk status eftersom företaget inte uppfyllde alla kriterier i artikel 2.7 c i grundförordningen.”
22.

Om vi nu återgår till målet vid den nationella domstolen ska det påpekas att det begärda skadeståndsbeloppet endast utgörs av det mervärdesskattebelopp, jämte lagstadgad ränta, som klaganden vid den nationella domstolen har tvingats betala in i strid med gemenskapsrätten. I ett sådant fall skulle det ha varit tillräckligt för klaganden, för att reparera den skada som uppstått, att kräva återbetalning av de avgifter som felaktigt betalats in, med stöd av den direkta verkan av de åsidosatta bestämmelserna i sjätte mervärdesskattedirektivet. ( 18 ) Det framgår nämligen av fast rättspraxis att rätten till återbetalning av avgifter som i en medlemsstat har tagits ut i strid med gemenskapsrätten utgör en följd av och ett komplement till de rättigheter som enskilda har tillerkänts genom den åsidosatta bestämmelsen som har direkt effekt. ( 19 ) Klaganden vid den nationella domstolen skulle således, enligt den möjlighet som den spanska lagstiftningen ger, inom den fyraåriga fristen, ha kunnat begära rättelse av sin självdeklaration för räkenskapsåren 1999 och 2000 och återbetalning av de felaktiga inbetalningarna av mervärdesskatt som hade gjorts för dessa räkenskapsår, vilket vederbörande inte har gjort. Genom att under dessa omständigheter ställa som villkor för upptagandet till sakprövning av skadeståndstalan mot staten i egenskap av lagstiftare med anledning av en överträdelse av gemenskapsrätten, att det skadegörande förvaltningsbeslutet, som har fattats på grundval av den lag som strider mot gemenskapsrätten, ska överklagas, begränsar sig Tribunal Supremo till att låta skadeståndstalan underordnas talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp, vilken stod öppen för klaganden vid den nationella domstolen.
43.

För det andra kan en tolkning av ”förvärvad rättighet” även göras med det konkreta inkomstbortfallet som utgångspunkt. I den mån avgångsvederlaget endast syftar till att kompensera för att uppsägningen har skett med omedelbar verkan kan den förvärvade rättigheten även förstås som att arbetstagaren genom avgångsvederlaget enbart ska kompenseras som om denne hade sagts upp under iakttagande av laga uppsägningstid. Enligt denna tolkning skulle det enligt 2 § punkt 6 endast vara otillåtet att vid en uppsägning med omedelbar verkan under föräldraledigheten erbjuda ett avgångsvederlag som är lägre än den lön som annars skulle ha uppburits under uppsägningstiden. Det förhållande att detta avgångsvederlag är avsett för uppsägningar med omedelbar verkan och beräknas efter den lön som skulle ha uppburits under uppsägningstiden, kan tyda på att dess syfte är att kompensera för att uppsägningen sker utan iakttagande av uppsägningstiden.
15.

I artikel 2.1, 2.2, 2.4 och 2.5 i lagstiftningsdekret nr 80/92 föreskrivs följande: ”1. Garantifondens betalning i enlighet med artikel 1 i detta lagstiftningsdekret avser lönefordringar, som inte är fordringar på ersättning på grund av att arbetsförhållandet upphört, avseende de tre sista månaderna av ett anställningsförhållande och de inte ligger längre tillbaka i tiden än tolv månader före a) dagen för beslutet att inleda ett av de förfaranden som anges i artikel 1.1, b) dagen då utmätning påbörjades, c) dagen för beslutet att likvidera företaget eller att upphöra med företagets under konkursen bedrivna verksamhet eller dagen för beslutet att ge tillstånd till att företaget fortsätter att bedriva sin verksamhet, med avseende på de arbetstagare som fortsatt sin anställning, eller dagen då arbetsförhållandet upphörde om detta skedde då företaget fortfarande bedrev verksamhet. 2. Den utbetalning som fonden gör enligt punkt 1 i denna artikel får inte överstiga ett belopp som motsvarar tre gånger den övre gräns för den ersättning som undantagsvis betalas som komplement till nettomånadslönen efter avdrag för sociala avgifter. … 4. Den utbetalning som avses i punkt 1 i denna artikel kan upp till nämnda belopp inte kumuleras med: a) den ersättning som undantagsvis betalas som komplement till lönen och som uppburits under de tolv månader som avses i punkt 1 i denna artikel, b) den ersättning som utbetalas till arbetstagaren under den tremånadersperiod som avses i punkt 1 i denna artikel, c) den ersättning som i enlighet med lag nr 223 av den 23 juli 1991 beviljas i tre månader efter det att anställningsförhållandet har upphört. 5. Den rätt till ersättning som avses i punkt 1 preskriberas efter en frist på ett år. …”
11.

Secretary of State for Communities and Local Government i Förenade kungariket meddelade dock genom skrivelse av den 4 december 2006 att det inte var nödvändigt att göra en miljökonsekvensbedömning. Detta beslut motiverades med att projektet på grund av faktorer som dess art, storlek och lokalisering inte förväntades medföra betydande inverkan på miljön. Några närmare grunder angavs ej.
21.

GSI ingav ett överklagande till Tribunale Civile di Modena för att få straffavgiften upphävd under åberopande av att beteckningen Salame Felino var en generisk beteckning som hade använts under många år och i god tro utanför Felino kommun, inklusive som ett kollektivmärke. Den italienska domstolen beslutade därefter att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EG-domstolen: ”1) Ska artiklarna 3.1 och 13.3 i förordning (EEG) nr 2081/92 (nu artiklarna 3.1 och 13.2 i förordning (EG) nr 510/06), jämförda med artikel 2 i lagstiftningsdekret 109/92 (artikel 2 i direktiv 2000/13/EG), tolkas så, att en livsmedelsbeteckning som innehåller geografiska hänvisningar, och beträffande vilken ett förslag om att hos Europeiska kommissionen begära registrering av denna som en SUB eller SGB enligt ovannämnda förordningar har ’avslagits’ eller i vart fall har blockerats, ska anses generisk åtminstone under den period som det nämnda ’avslaget’ eller blockeringen är i kraft? 2) Ska artiklarna 3.1 och 13.3 i förordning (EEG) nr 2081/92 (nu artiklarna 3.1 och 13.2 i förordning (EG) nr 510/06), jämförda med artikel 2 i lagstiftningsdekret 109/92 (artikel 2 i direktiv 2000/13/EG), tolkas så, att en livsmedelsbeteckning som innehåller en hänvisning till en ort, och som inte är registrerad som en SUB eller SGB enligt ovannämnda förordningar, lagenligt får användas på den europeiska marknaden av producenter som oavbrutet har använt den i god tro under lång tid både före och efter ikraftträdandet av förordning (EEG) nr 2081/92 (nu förordning (EG) nr 510/06)? 3) Ska artikel 15.2 i direktiv 89/104/EEG om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar tolkas så, att innehavaren av ett kollektivmärke för ett livsmedel, vilket innehåller en geografisk hänvisning, inte får hindra producenterna av en vara med samma egenskaper att för denna vara använda en beteckning som liknar den som kollektivmärket innehåller, när nämnda producenter oavbrutet har använt den i god tro under lång tid innan det nämnda kollektivmärket registrerades?”
2.

Denna fråga har uppkommit i samband med en talan som väckts av The Incorporated Trustees of the National Council on Ageing (Age Concern England) mot Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform, genom vilken Age Concern England har ifrågasatt lagenligheten av denna lagstiftning.
89.

Klagandena har genom de tredje och fjärde grunderna ifrågasatt förstainstansrättens bedömning att åtgärden inte utgjorde statligt stöd. Jag kommer inledningsvis, under A, att undersöka dessa grunder, vidare, under B, den andra grunden enligt vilken det inte förelåg några betydande svårigheter och slutligen, under C, den första grunden avseende den felaktiga motiveringen.
64.

Kommissionen anser på grundval av meddelandet från 2005 att schablonbeloppet i förevarande förfarande bör beräknas genom att multiplicera det enhetliga basbeloppet 200 euro med koefficienten 10 (för svårighetsgrad) och koefficienten 21,83 (för betalningsförmåga), vilket ger ett belopp om 43660 euro per dag som medlemsstaten underlåter att följa domen i mål C-419/03, från den dag som den domen meddelades till den dag då domen i mål C-419/03 till fullo har följts eller domen i förevarande mål meddelas. Kommissionen anser också att Republiken Frankrike har underlåtit att samarbeta under det administrativa förfarandet i förevarande mål och har påpekat att Republiken Frankrike inte ens har hållit sin egen tidsplan för införlivande av direktiv 2001/18, vilken medlemsstaten upprättade efter det att det motiverade yttrandet i förevarande mål hade avgetts. Kommissionen har också betonat att Republiken Frankrikes underlåtenhet att införliva direktiv 2001/18 har pågått under lång tid och att införlivandet borde ha varit genomfört den 17 oktober 2002. Ännu fyra år efter den dagen hade Republiken Frankrike fortfarande inte vidtagit några åtgärder för att följa domen i mål C-419/03, med undantag av dekret 2005-51, som endast har marginell relevans. Kommissionen har hävdat att Republiken Frankrikes underlåtenhet har skapat en omfattande rättslig osäkerhet på detta känsliga område. Kommissionen har också betonat betydelsen av direktiv 2001/18, vars syfte är att skydda människors hälsa och miljön samt främja utvecklingen av bioteknik och den fria rörligheten för genetiskt modifierade organismer. Kommissionen har dessutom hävdat att Republiken Frankrike vid ett antal tidigare tillfällen har underlåtit att till fullo införliva gemenskapslagstiftning om genetiskt modifierade organismer. Kommissionen har i detta sammanhang påpekat att domstolen i målen C-296/01 ( 31 ) och C-429/01 ( 32 ) fann att Republiken Frankrike hade underlåtit att införliva vissa bestämmelser i direktiv 90/220 respektive rådets direktiv 90/219/EEG ( 33 ). Kommissionen väckte talan mot Republiken Frankrike enligt artikel 228 EG för underlåtenhet att följa domen i det ovannämnda målet C-429/01. Denna talan, som registrerades som mål C-79/06, drogs senare tillbaka av kommissionen när Republiken Frankrike följde domen i mål C-429/01. ( 34 )
23.

Mot denna bakgrund har Högsta förvaltningsdomstolen enligt artikel 234 EG begärt förhandsavgörande av EG-domstolen avseende följande frågor: 1. Ska en verksamhet anses utgöra en behandling av personuppgifter i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 95/46, när uppgifterna avseende fysiska personers förvärvsinkomst och kapitalinkomst samt deras förmögenhet a) samlas in från myndigheternas offentliga handlingar och behandlas i syfte att publiceras, b) publiceras i ett tryckalster, i alfabetisk ordning och efter inkomstslag, i form av en omfattande lista som sorteras efter kommun, c) lämnas ut på en cd-romskiva för behandling i kommersiellt syfte, och d) används inom ramen för en sms-tjänst, enligt vilken en mobiltelefonanvändare efter att till ett särskilt nummer ha skickat ett sms innehållande en viss persons namn och bosättningsort som svar kan erhålla uppgifter avseende denna persons förvärvsinkomst och kapitalinkomst samt dennes förmögenhet? 2. Ska direktiv 95/46 tolkas så att de olika verksamheter som nämns ovan under punkterna a–d utgör behandling av personuppgifter endast för journalistiska ändamål, i den mening som avses i artikel 9 i direktivet, när det beaktas att uppgifterna avseende över en miljon skattskyldiga personer samlats in från uppgifter som enligt den nationella offentlighetslagstiftningen är offentliga? Är det av betydelse för bedömningen av saken att publiceringen av dessa uppgifter är huvudändamålet för denna verksamhet? 3. Ska artikel 17 i direktiv 95/46 jämförd med principerna och ändamålen med direktivet tolkas så att det inte är förenligt med denna bestämmelse att publicera uppgifter som samlats in för journalistiska ändamål och att lämna ut dem för behandling i kommersiellt syfte? 4. Kan direktiv 95/46 tolkas så att sådana personregister som endast innehåller i massmedier publicerat material som sådant inte alls omfattas av tillämpningsområdet för detta direktiv?
46.

Trots detta kan det undantagsvis vara motiverat att i ett enskilt fall inte beakta sent inkomna uppgifter till följd av de stränga tidsfrister som gäller för förfarandet enligt artikel 95.6 EG, ( 22 ) till exempel när det inte längre är möjligt att genomföra en prövning inom tidsfristerna. Om kommissionen vägrar att beakta information som har lämnats in för sent, måste detta beslut emellertid kunna prövas i domstol. Kommissionen var följaktligen tvungen att motivera varför institutionen inte beaktade rapporten för år 2004. Detta har emellertid inte gjorts här.
67.

Vad gäller förstainstansrätten har den klart tagit ställning i denna fråga i domen i de ovannämnda förenade målen Success-Marketing mot harmoniseringsbyrån – Chipita (PAN & CO), då den slog fast att harmoniseringsbyrån inte är skyldig att delge beslut som innefattar en tidsgräns för överklagande enbart per post, eftersom en sådan tolkning av regel 62.1 i förordning nr 2868/95 skulle innebära att de övriga metoder för delgivning som räknas upp i regel 61.2 i samma förordning skulle förlora sin ändamålsenliga verkan. ( 12 ) Av detta drog förstainstansrätten slutsatsen att sådana beslut också kan delges per telefax. ( 13 )
8.

Den tyska regeringens främsta argument är att gemenskapsrätten medger att medlemsstaterna föreskriver begränsningar i rätten för medborgare i andra medlemsstater att resa in i och uppehålla sig inom deras territorier och att de till och med kan utvisas. För att kunna utöva den rätten behöver de tyska myndigheterna ett effektivt instrument för insamling av personuppgifter och övervakning av utlänningar som uppehåller sig i landet. Ett sådant instrument behövs inte för tyskar eftersom de har en obegränsad rätt att bo i landet och aldrig kan utvisas. Den tyska regeringen har anfört två argument till stöd för sin uppfattning. För det första har den gjort gällande att direktiv 2004/38/EG, genom att det ger medlemsstaterna rätt att ålägga utländska unionsmedborgare att registrera sig hos de behöriga myndigheterna, underförstått har godtagit insamling och behandling av uppgifter om dem. ( 4 ) För det andra stöder sig den tyska regeringen i hög grad på domstolens dom i målet Watson och Belmann. ( 5 ) Det målet gällde en italiensk lag som ålade alla utlänningar, även unionsmedborgare, att registrera sig hos den lokala polismyndigheten inom tre dagar från deras ankomst till Italien med föreskrift om böter, fängelse eller utvisning för dem som inte gjorde detta. Domstolen fann att utvisning ”utan tvekan [var] oförenlig” ( 6 ) med fördragsbestämmelserna medan andra påföljder skulle vara proportionerliga i förhållande till överträdelsens svårighetsgrad och inte utgöra ett hinder för den fria rörligheten för personer. Domstolen uttalade emellertid följande: ”Genom att skapa principen om fri rörlighet för personer och genom att ge varje person som omfattas av dess tillämpningsområde rätt att resa in till medlemsstaternas territorium i de syften som föreskrivs i fördraget, har gemenskapsrätten dock inte fråntagit medlemsstaterna deras behörighet att vidta åtgärder som gör det möjligt för de nationella myndigheterna att skaffa sig exakta uppgifter om befolkningens rörelser inom deras territorium.” ( 7 ) Den tyska regeringen anser att eftersom medlemsstaterna har rätt att vidta åtgärder för att skaffa sig exakta uppgifter om befolkningens rörelser är det klart att de har rätt att inrätta ett register med information om vilka som reser in i eller lämnar landet även för det fall detta görs endast beträffande unionsmedborgare.
11.

Det var i detta sammanhang som Overgangswet Elektriciteitsproductiesector (övergångslagen för elproduktionssektorn) (nedan kallad OEPS) antogs, den 21 december 2000. I artikel 9 i denna, beträffande vilken den hänskjutande domstolen har ställt frågor, fastställs följande: ”1. Varje kund, som inte är en skyddad kund, är utöver sina avtalsskyldigheter skyldig att till nätoperatören i det område i vilket han är bosatt betala ett belopp på 0,0117 NLG per kWh, beräknat på den totala mängd elektricitet som nätoperatören har transporterat till kundens förbrukning under perioden den 1 augusti 2000–den 31 december 2000. 2. Varje skyddad kund är, utöver sina avtalsskyldigheter skyldig att till koncessionsinnehavaren i det område i vilket han är bosatt betala ett belopp på 0,0117 NLG per kWh, beräknat på den totala mängd elektricitet som koncessionsinnehavaren har levererat till honom under perioden den 1 augusti 2000–den 31 december 2000. 3. … 4. Nätoperatören respektive koncessionsinnehavaren skall före den 1 juli 2001 till angivet bolag ( 8 ) överföra de belopp som de erhållit från kunderna i enlighet med punkt 1 eller punkt 2. 5. Angivet bolag skall till staten anmäla storleken på de intäkter som avses i fjärde stycket och skall i samband med detta i enlighet med artikel 393.1 andra kapitlet BW bifoga en revisionsförklaring om att uppgifterna stämmer. Om de sammanlagda intäkterna överstiger 400 miljoner NLG skall det angivna bolaget betala in det överskjutande beloppet till staten, som skall avsätta detta belopp till den kostnadsersättning som föreskrivs i artikel 7.”
89.

Jag ska tillägga att skillnaden i behandling i det förevarande målet inte enbart, i motsats till vad den nederländska och den svenska regeringen har hävdat, beror på olikheter mellan de båda ländernas nationella skattelagstiftning. Även om Konungariket Belgien tillät att ett sådant underskott som avses i målet vid den nationella domstolen beaktades vid fastställandet av beskattningsunderlaget för inkomster för personer med hemvist i Belgien, skulle en skattskyldig person i R.H.H. Rennebergs situation, som uppbär hela eller nästan hela sin inkomst i Nederländerna, ändå inte kunna dra nytta av en sådan fördel. Denna möjlighet medges emellertid inte i Belgien, enligt vad den nederländska regeringen påstår. Av begäran om förhandsavgörande framgår inte – vilket för övrigt också verkar föga troligt – att Konungariket Belgien medger att skattskyldiga personer med hemvist i landet överför underskott hänförligt till fast egendom som uppkommit under ett eller flera taxeringsår till senare taxeringsår under vilka positiva inkomster av samma slag uppkommit, och förekomsten av en sådan eventuell möjlighet synes för övrigt inte vara avgörande enligt domstolens rättspraxis, eftersom domstolen normalt begränsar sitt resonemang till de taxeringsår som avses i det mål som anhängiggjorts vid den och under vilka det aktuella underskottet uppkommit. ( 43 )
19.

CELF har tillsammans med ombuden för den franska, den danska och den tyska regeringen gjort gällande att en medlemsstat inte är skyldig att återkräva ett stöd som beviljats före antagandet av kommissionens slutliga beslut, om detta beslut innebär att stödet förklaras vara förenligt med den gemensamma marknaden. Den ståndpunkt som framförts av Tysklands regering, såsom angetts ovan, intogs vid förhandlingen och skiljer sig väsentligt från den ståndpunkt som framfördes i dess skriftliga yttranden. SIDE, Nederländernas regering och Efta:s övervakningsmyndighet anser att stödet under ovan angivna förhållanden måste återkrävas. Kommissionen anser att en nationell domstol under dessa förhållanden inte är skyldig att återkräva stödet, men att den inte är förhindrad att göra det om det följer av tillämplig nationell rätt att en underlåtelse att anmäla stödet får till följd att detta skall återkrävas. Den ungerska regeringen, som har besvarat båda frågorna tillsammans, anser att den nationella domstolen enbart skall återkräva stödet för den period under vilken stödet ansågs som rättsstridigt, i den mån det är tillåtet enligt nationell rätt. Detta innebär i målet vid den nationella domstolen att stödet i fråga skall anses vara rättsstridigt under perioden år 1980 till år 1993. Eftersom kommissionen saknade kännedom om stödet under denna period anser Ungern att kommissionen inte kan godkänna stödet med retroaktiv verkan.
148

Även om de faktiska omständigheterna i det mål som gav upphov till House of Lords dom [av den 25 juli 2001] i … målet R mot ITC, ex parte TV Danmark 1 Ltd [2001] UKHL 42 rörde evenemang som angetts av Konungariket Danmark utgör de en bekräftelse på att det förekommer situationer i vilka den ordning för ömsesidigt erkännande som införts genom artikel 3a.3 i direktivet genomförs. Kommissionen har dessutom, i sin tredje rapport till rådet, Europaparlamentet och [Europeiska e]konomiska och sociala kommittén år 2001 angående tillämpningen av direktivet (KOM/2001/9 slutlig) angett att programföretag under Förenade kungarikets jurisdiktion i tre fall har sänt evenemang som meddelats av Danmark på ett sätt som hindrat en väsentlig del av den danska allmänheten från att se dem.
Förslag till avgörande av generaladvokat Tizzano föredraget den 20 juni 2002. - Europeiska kommissionen mot Irland. - Fördragsbrott - Underlåtenhet att införliva direktiv 1999/28/EG. - Mål C-328/01.



Rättsfallssamling 2002 s. I-08827



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Kommissionen har, genom ansökan som inkom till domstolen den 30 augusti 2001, med stöd av artikel 226 EG väckt talan om fastställelse av att Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt kommissionens direktiv 1999/28/EG av den 21 april 1999 om ändring av bilagan till direktiv 92/14/EEG om begränsningar i utnyttjandet av flygplan som omfattas av volym 1, del II, kapitel 2 i bilaga 16 till konventionen om internationell civil luftfart, andra upplagan (EGT L 118, s. 53), genom att inte anta samtliga lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet eller i vart fall genom att inte underrätta kommissionen om dessa författningar.

2. Enligt artikel 2.1 i direktiv 1999/28 skall medlemsstaterna senast den 1 september 1999 sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv och omedelbart underrätta kommissionen om dessa författningar. Irland har i sitt svaromål medgivit att medlemsstaten inte uppfyllt de skyldigheter som följer av direktivet och endast anfört att den snart kommer att vidta nödvändiga åtgärder för genomförande.

3. Eftersom det inte har bestridits att det fördragsbrott, som kommissionen har gjort gällande förelåg när fristen som anges i det motiverade yttrandet löpte ut skall talan bifallas och Irland skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, då sökanden har yrkat detta.

Förslag till avgörande

4. Jag föreslår därför att domstolen skall fastställa följande:

1) Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt kommissionens direktiv 1999/28/EG av den 21 april 1999 om ändring av bilagan till direktiv 92/14/EEG om begränsningar i utnyttjandet av flygplan som omfattas av volym 1, del II, kapitel 2 i bilaga 16 till konventionen om internationell civil luftfart, andra upplagan, genom att inte anta samtliga lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet eller i vart fall genom att inte underrätta kommissionen om dessa författningar.

2) Irland skall ersätta rättegångskostnaderna.