ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Under dessa omständigheter beslutade Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Mains regionala överdomstol) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen: ”1) Utgör selektiva distributionssystem för distribution av lyx- och prestigevaror vars primära syfte är att säkerställa varornas ’lyxframtoning’ en konkurrensfaktor som är förenlig med artikel 101.1 FEUF? 2) Om den första frågan besvaras jakande: Kan ett totalförbud för medlemmarna i ett selektivt distributionssystem som driver verksamhet i detaljhandelsledet att anlita utomstående företag på ett sätt som är synligt utåt vid nätförsäljning, utan hänsyn till om tillverkarens legitima kvalitetskrav åsidosätts i det konkreta fallet, anses utgöra en konkurrensfaktor som är förenlig med artikel 101.1 FEUF? 3) Ska artikel 4 led b i förordning nr 330/2010 tolkas på så sätt att ett förbud för medlemmar i ett selektivt distributionssystem som driver verksamhet i detaljhandelsledet att anlita utomstående företag på ett sätt som är synligt utåt vid nätförsäljning har till syfte att begränsa detaljhandlarnas kundkrets? 4) Ska artikel 4 led c i förordning nr 330/2010 tolkas på så sätt att ett förbud för medlemmar i ett selektivt distributionssystem som driver verksamhet i detaljhandelsledet att anlita utomstående företag på ett sätt som är synligt utåt vid nätförsäljning har till syfte att begränsa passiv försäljning till slutanvändarna?”
11

Fyra koncerner bestående av kinesiska exporterande tillverkare angav att de hade genomfört export till unionen under undersökningsperioden, vilken omfattade perioden mellan den 1 januari och den 31 december 2011. Bland dessa koncerner bestående av exporterande tillverkare återfanns den koncern som Giant tillhör (nedan kallad Giant-koncernen). Detta är ett bolag som är etablerat i Kina och som tillverkar cyklar för inhemsk försäljning och export, bland annat till unionen. Den slutliga aktieägaren i Giant-koncernen är G.M., vilket är ett bolag etablerat i Taiwan. Samriskföretaget Shanghai Giant & Phoenix Bicycle Co. Ltd (nedan kallat GP), som är ett bolag som tillhör Giant-koncernen, hade upphört med all verksamhet i september 2011 och befann sig i likvidation. Därför begärde Giant av kommissionen att det bolaget inte skulle omfattas av undersökningen.
6

Artikel 30 i tullkodexen har följande lydelse: ”1. Om tullvärdet inte kan fastställas enligt artikel 29, skall det fastställas genom att punkt 2 a, b, c och d genomgås i ordningsföljd fram till det första stycke enligt vilket det kan fastställas om inte annat följer av förbehållet att ordningen för tillämpning av c och d skall kastas om på deklarantens begäran. Det är endast när tullvärdet inte kan fastställas enligt ett visst stycke som bestämmelserna i nästa stycke, enligt den ordning som fastställs i denna punkt, kan tillämpas. 2. Det tullvärde som fastställs enligt denna artikel skall vara a) transaktionsvärdet på identiska varor som sålts för export till gemenskapen och exporterats vid samma eller nästan samma tidpunkt som de varor som skall värderas, b) transaktionsvärdet på liknande varor som sålts för export till gemenskapen och exporterats vid samma eller nästan samma tidpunkt som de varor som skall värderas, c) det värde som grundas på det styckepris för vilket de importerade varorna eller identiska eller liknande importerade varor säljs inom gemenskapen i den största sammanlagda kvantiteten till personer som inte är närstående säljarna, d) det beräknade värde som består av summan av – kostnaden för eller värdet av material och tillverkning eller annan bearbetning som använts vid framställningen av de importerade varorna, – ett belopp för vinst och allmänna omkostnader som är lika med det som vanligen återfinns vid försäljning av varor av samma klass eller slag som de varor som är under värdering och som tillverkats i exportlandet för export till gemenskapen, – kostnaden för eller värdet på de poster som avses i artikel 32.1 e. …”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Edward Cussens, John Jennings och Vincent Kingston, å ena sidan, och M. T. G. Brosnan, Inspector of Taxes (skatteinspektör, Irland), i egenskap av ombud för Office of the Revenue Commissioners (skattemyndigheten, Irland) (nedan kallad skattemyndigheten), å andra sidan, angående uppbörd av mervärdesskatt på försäljning av fastigheter.
5

Lagens 4c §, med rubriken ”Säkerhet för betalning av skatt”, har i den version som citeras av den hänskjutande domstolen följande lydelse: ”1) En beskattningsbar person som har ingett en ansökan om registrering till mervärdesskatt i enlighet med 4 § styckena 1 och 2 är skyldig att ställa en säkerhet för betalning av skatten genom att betala in ett penningbelopp på skattemyndighetens konto, eller genom att tillhandahålla en ovillkorlig bankgaranti till förmån för skattemyndigheten, för en period på 12 månader, motsvarande det begärda beloppet, om … c) styrelseledamoten eller delägaren i denna beskattningsbara person är en fysisk eller juridisk person som är eller har varit styrelseledamot eller delägare i en annan juridisk person, 1. som har eller, vid det datum då den upplöstes, hade skatteskulder på minst 1000 [euro], vilka uppkommit under den period då denna fysiska eller juridiska person var styrelseledamot eller bolagsman och som ännu inte har betalats vid det datum då ansökan om registrering till mervärdesskatt inges, … 2) Skattemyndigheten ska genom beslut fastställa storleken på den säkerhet för betalning av skatten som ska ställas av den som ansöker om registrering enligt stycke 1, vilken inte får understiga 1000 [euro] och inte överstiga 500000 [euro]. Vid fastställandet av storleken på säkerheten för betalning av skatten ska skattemyndigheten beakta risken för att den beskattningsbara personen ådrar sig skatteskulder. Den som ansöker om registrering har 20 dagar på sig för att ställa säkerheten efter delgivningen av det beslut som föreskriver att en säkerhet ska ställas.”
3

I artikel 1 i kommissionens förordning (EU) nr 1072/2012 av den 14 november 2012 om införande av en provisorisk antidumpningstull på import av bords- och köksartiklar av keramiskt material med ursprung i Folkrepubliken Kina (EUT L 318, 2012, s. 28) föreskrivs följande: ”1. En preliminär antidumpningstull införs härmed på import av bords- och köksartiklar av keramiskt material, med undantag för keramiska knivar, med ursprung i Folkrepubliken Kina och som för närvarande klassificeras enligt KN‑nummer ex 6911 10 00, ex 6912 00 10, ex 6912 00 30, ex 6912 00 50 och ex 6912 00 90 (TariC‑nummer 6911 10 00 90, 6912 00 10 11, 6912 00 10 91, 6912 00 30 10, 6912 00 50 10 och 6912 00 90 10). 2. Följande preliminära antidumpningstullsatser ska tillämpas på nettopriset fritt unionens gräns, före tull, för den produkt som beskrivs i punkt 1 och som tillverkas av nedanstående företag: 3. Den preliminära antidumpningstullen för de företag som anges i punkt 2 ska tillämpas på villkor att det för medlemsstatens tullmyndigheter uppvisas en giltig faktura som uppfyller kraven i bilaga II. Om ingen sådan faktura uppvisas, ska den tullsats som gäller för alla övriga företag tillämpas. 4. Övergång till fri omsättning i unionen av den produkt som avses i punkt 1 ska förutsätta att det lämnas en säkerhet som motsvarar nivån på den preliminära tullen. 5. Om inte annat anges, skall gällande bestämmelser rörande tull tillämpas.”
37

Den hänskjutande domstolen har påpekat att det i tysk rätt skiljs på det steg som utgörs av att personen i fråga begär asyl, vilket vanligtvis görs vid en annan myndighet än den Federala migrations- och flyktingmyndigheten, och det steg som utgörs av att en formell asylansökan lämnas in till den myndigheten. En tredjelandsmedborgare som begär asyl hänvisas till en mottagningsanläggning där vederbörande får ett intyg om registrering som asylsökande. Mottagningsanläggningen bör därefter utan dröjsmål underrätta myndigheten om att den berörda personen har begärt asyl. De myndigheter som är ansvariga för att vidarebefordra den informationen har emellertid ofta underlåtit att uppfylla den skyldigheten. Detta var i synnerhet fallet under andra halvåret 2015 på grund av den exceptionella ökningen av antalet asylsökande som rest in i Tyskland under den perioden. Härav följer att många asylsökande har fått vänta flera månader på att få lämna in sin formella asylansökan, utan att ha någon möjlighet att påskynda förfarandet.
72

Såsom redan angetts i punkt 40 i förevarande dom, att ju fler indicier för att samma verkan kan föreligga, i den mening som avses i artikel 21 a i förordning nr 562/2006, desto striktare måste de preciseringar och begränsningar under vilka medlemsstaterna kan utöva sin polisiära befogenhet i ett gränsområde vara och desto striktare måste dessa tillämpas. I förevarande fall utgör syftet med kontrollerna enligt 22 § punkt 1a BPolG, vilka inte skiljer sig från in- och utresekontroller, ett sådant indicium, särskilt som dessa kontroller syftar till att förebygga eller hindra olaglig inresa i Tyskland. Detta syfte motsvarar delvis definitionen i artikel 2 led 10 i förordning nr 562/2006 i vilken bestämmelse det föreskrivs att kontroller vid gränsövergångsställen syftar till att säkerställa att personer kan tillåtas att resa in i medlemsstaten.
”1)

Innebär den ’bevisning’ som den som haft vinning av en återvinningsgrundande handling enligt artikel 13 i förordning nr 1346/2000 ska inge för att invända mot att denna handling angrips med stöd av bestämmelserna i lex fori concursus att den berörda parten ska framställa en processuell invändning i strikt mening inom den frist som är fastställd i den processlagstiftning som gäller för den domstol vid vilken talan väckts, och åberopa undantagsbestämmelsen i förordningen och styrka att de två villkor är uppfyllda som anges i den bestämmelsen, eller är artikel 13 i förordning nr 1346/2000 tillämplig när den berörda parten har begärt att den ska tillämpas under förfarandet, även efter utgången av den frist för att framställa processuella invändningar som föreskrivs i den processlagstiftning som gäller för den domstol vid vilken talan väckts, eller kan invändningen även konstateras av en domstol ex officio, under förutsättning att den berörda parten har styrkt att den återvinningsgrundande handlingen omfattas av lex causae i en annan medlemsstat vars lagstiftning i det föreliggande fallet innebär att handlingen inte kan angripas?
3

Skälen 2 och 4–6 i förordning nr 1889/2005 har följande lydelse: ”(2) Att vinning av olaglig verksamhet förs in i det finansiella systemet och investeras efter att ha varit föremål för tvätt är till skada för en sund och hållbar ekonomisk utveckling. Genom rådets direktiv 91/308/EEG av den 10 juni 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar [(EGT L 166, 1991, s. 77; svensk specialutgåva, område 10, volym 1, s. 68)] har därför en gemenskapsmekanism införts för att förebygga penningtvätt genom övervakning av transaktioner som utförs genom kredit- och finansinstitut och vissa typer av yrken. Eftersom det finns risk för att tillämpningen av denna mekanism kommer att leda till ökad förflyttning av kontanta medel i olagliga syften, bör [direktiv 91/308] kompletteras med ett kontrollsystem för kontanta medel som förs in i eller ut ur gemenskapen. … (4) Hänsyn bör även tas till det kompletterande arbete som bedrivs inom andra internationella forum, särskilt arbetsgruppen för finansiella åtgärder mot penningtvätt (FATF), som bildades vid det G7-toppmöte som hölls i Paris 1989. I FATF:s särskilda rekommendation IX av den 22 oktober 2004 uppmanas staterna att genomföra åtgärder i syfte att spåra fysiska förflyttningar av kontanta medel, inbegripet ett anmälningssystem eller annan meddelandeplikt. (5) Därför bör kontanta medel som medförs av fysiska personer som reser in i eller ut ur gemenskapen omfattas av principen om anmälningsplikt. Denna princip skulle göra det möjligt för tullmyndigheterna att samla information om sådana förflyttningar av kontanta medel och vid behov överföra denna information till andra myndigheter. … (6) Med hänsyn till att anmälningsplikten har ett förebyggande och avskräckande syfte, bör den fullgöras vid inresa till eller utresa från gemenskapen. För att myndigheternas åtgärder skall inriktas på betydande förflyttningar av kontanta medel, bör dock endast förflyttningar motsvarande ett belopp av minst 10000 [euro] omfattas av anmälningsplikten. Dessutom bör det anges att anmälningsplikten åligger den fysiska person som medför de kontanta medlen, oavsett om denne är ägare till dem.”
Artikel 8.1 i rådets direktiv 83/189/EEG av den 28 mars 1983 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter, i dess lydelse enligt akten om villkoren för Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen, och av artikel 8.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/48/EG av den 20 juli 1998, ska tolkas så, att förbudet mot att tillämpa en teknisk föreskrift som inte har anmälts, såsom artikel 16.1 och 16.2 i Regulamento que estabelece as condições de segurança a observar na localização, implantação, conceção e organização funcional dos espaços de jogo e recreio, respetivamente, equipamento e superfícies de impacto (Förordning om de säkerhetskrav som ska iakttas vid val av plats för lekplatser, och vid anläggande, utformning och funktionell organisation av lekplatser, och om utrustning och stötdämpande underlag som ska användas på dessa) som utgör bilaga till Decreto-Lei no 379/97 (lagdekret nr 379/97) av den 27 december 1997, i dess lydelse enligt Decreto-Lei no 119/2009 (lagdekret nr 119/2009) av den 19 maj 2009, endast gäller den inte anmälda tekniska föreskriften och inte alla bestämmelser i den lagstiftning som föreskriften ingår i.
Mål C‑643/16

American Express Company

mot

The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury

(begäran om förhandsavgörande från High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

”Begäran om förhandsavgörande – Direktiv (EU) 2015/2366 – Betaltjänster på den inre marknaden – Artikel 35.1 – Krav avseende auktoriserade och registrerade betaltjänstleverantörers tillgång till betalningssystem – Artikel 35.2 första stycket b – Dessa krav är inte tillämpliga på betalningssystem som uteslutande består av betaltjänstleverantörer som tillhör en koncern – Tillämpning av dessa krav på trepartsbetalningsordningar för kontokort som ingått co-branding- eller agentavtal – Giltighet”

Sammanfattning – Domstolens dom (första avdelningen) av den 7 februari 2018

Begäran om förhandsavgörande–Domstolens behörighet–Gränser–Frågor som ställts inom ramen för en fingerad nationell tvist–Avvisning–Avsaknad av handling eller underlåtenhet från en nationell myndighets sida som kan ligga till grund för en laglighetsprövning–Omständighet som inte i sig kan styrka att tvisten är fingerad (Artikel 267 FEUF) Tillnärmning av lagstiftning–Betaltjänster på den inre marknaden–Direktiv 2015/2366–Krav avseende betaltjänstleverantörers tillgång till betalningssystem–Tillämpning av dessa krav på trepartsbetalningsordningar för kontokort som använder ett ombud för tillhandahållande av betaltjänster–Dessa krav är inte tillämpliga på betalningsanordningar som ingått ett avtal om co-branding med en co-branding-partner, som inte själv tillhandahåller betaltjänster vad gäller de produkter som omfattas av co-branding (Europaparlamentets och rådets direktiv 2015/2366, artikel 35.1 och 35.2 första stycket b) Institutionernas rättsakter–Motivering–Skyldighet–Räckvidd och gränser–Trepartsbetalningsordningar för kontokort som har ingått agentavtal omfattas av krav avseende tillgång till betalningssystem (Artikel 296.2 FEUF; Europaparlamentets och rådets direktiv 2015/2366, skäl 49, 50 och 52, och artikel 35.1) Tillnärmning av lagstiftning–Betaltjänster på den inre marknaden–Direktiv 2015/2366–Krav avseende betaltjänstleverantörers tillgång till betalningssystem–Tillämpning av dessa krav på trepartsbetalningsordningar för kontokort som använder ett ombud för tillhandahållande av betaltjänster–Åsidosättande av proportionalitetsprincipen–Föreligger inte (Europaparlamentets och rådets direktiv 2015/2366, artikel 35)
Mål C‑301/16 P

Europeiska kommissionen

mot

Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd

”Överklagande – Handelspolitik – Dumpning – Import av solfångarglas från Kina – Förordning (EG) nr 1225/2009 – Artikel 2.7 b och c – Status som ett företag som är verksamt under marknadsmässiga förhållanden – Begreppet ”betydande snedvridningar till följd av det tidigare icke-marknadsekonomiska systemet”, i den mening som avses i artikel 2.7 c tredje strecksatsen – Skatteförmåner”

Sammanfattning – Domstolens dom (andra avdelningen) av den 28 februari 2018

Gemensam handelspolitik–Skydd mot dumpning–Dumpningsmarginal–Fastställande av normalvärdet–Import från länder utan marknadsekonomi–Beviljande av status som företag som verkar i en marknadsekonomi–Villkor–Bevisbördan åvilar tillverkarna–Institutionernas bedömning av bevisningen–Domstolsprövning–Gränser (Rådets förordning nr 1225/2009, artikel 2.7 b och c) Gemensam handelspolitik–Skydd mot dumpning–Dumpningsmarginal–Fastställande av normalvärdet–Import från länder utan marknadsekonomi–Beviljande av status som företag som verkar i en marknadsekonomi–Villkor–Företagets produktionskostnader och finansiella ställning är inte följden av någon väsentlig snedvridning med anledning av det tidigare icke-marknadsekonomiska systemet–Begreppet det tidigare icke-marknadsekonomiska systemet (Rådets förordning nr 1225/2009, artikel 2.7 c tredje strecksatsen Gemensam handelspolitik–Skydd mot dumpning–Dumpningsmarginal–Fastställande av normalvärdet–Import från länder utan marknadsekonomi–Beviljande av status som företag som verkar i en marknadsekonomi–Villkor–Företagets produktionskostnader och finansiella ställning är inte följden av någon väsentlig snedvridning med anledning av det tidigare icke-marknadsekonomiska systemet–Bevisbörda–Beviljande av skatteförmåner till utländska investeringar i strategiska sektorer–Presumtion att en snedvridning föreligger (Rådets förordning nr 1225/2009, artikel 2.7 c tredje strecksatsen Överklagande–Grunder–Grund som åberopas för första gången i ett överklagande–Grund som anförts mot domskäl i den överklagade domen–Grund som avser att bestrida den överklagade domen–Grund som har sitt ursprung i den överklagade domen–Upptagande till prövning (Artikel 256.1 FEUF; domstolens stadga, artikel 58 första stycket, domstolens rättegångsregler, artikel 169) Gemensam handelspolitik–Skydd mot dumpning–Dumpningsmarginal–Fastställande av normalvärdet–Import från länder utan marknadsekonomi–Beviljande av status som företag som verkar i en marknadsekonomi–Villkor–Företagets produktionskostnader och finansiella ställning är inte följden av någon väsentlig snedvridning med anledning av det tidigare icke-marknadsekonomiska systemet–Skatteförmåner som kan knytas till genomförande av en femårsplan i Kina–Presumtion att en snedvridning föreligger (Rådets förordning nr 1225/2009, artikel 2.7 b och c tredje strecksatsen)
Mål C‑423/16 P

HX

mot

Europeiska unionens råd

”Överklagande – Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik – Restriktiva åtgärder mot Arabrepubliken Syrien – Restriktiva åtgärder mot en person som anges i bilagan till ett beslut – Giltighetstiden av detta beslut förlängs under förfarandet vid Europeiska unionens tribunal – Begäran om justering av talan som framställs under förhandlingen och inte skriftligen i separat handling – Artikel 86 i tribunalens rättegångsregler – Den bulgariska språkversionen – Tribunalens ogiltigförklaring av det ursprungliga beslutet genom vilket den berörda personen har förts in i förteckningen över personer som är föremål för restriktiva åtgärder – Utgång av förlängningsbeslutets giltighetstid – Fråga huruvida föremålet för begäran om justering av ansökan består”

Sammanfattning – Domstolens dom (första avdelningen) av den 9 november 2017

Domstolsförfarande–Beslut eller förordning som under domstolsförfarandet ersätter den angripna rättsakten–Begäran om justering av talan–Skyldighet för klaganden att framställa begäran i separat handling–Begäran som framställs muntligen vid förhandlingen–Den bulgariska språkversionen av tribunalens rättegångsregler är oklar i detta avseende–Skyldighet för tribunalen att påpeka felet för klaganden så att denne bereds tillfälle att rätta till detsamma (Tribunalens rättegångsregler, artikel 86.2) Unionsrätt–Tolkning–Texter på flera språk–Tribunalens rättegångsregler–Bristande överensstämmelse mellan de olika språkversionerna–Reglerna äger vitsord på samtliga rättegångsspråk–Krav på att den enskilde hänvisar till samtliga språkversioner–Föreligger inte (Artiklarna 20.2 d FEUF och 24 fjärde stycket FEUF; tribunalens rättegångsregler, artiklarna 44, 45 och 227.1) Överklagande–Berättigat intresse av att få saken prövad–Villkor–Överklagande som kan medföra en fördel för klaganden–Föreligger inte (Artikel 256 FEUF; domstolens stadga, artikel 56 andra stycket; rådets beslut 2014/488/Gusp och (Gusp) 2015/837; rådets förordning nr 793/2014)
Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället, bland annat artikel 5.2 b i detsamma, utgör hinder för sådana nationella bestämmelser som de som är i fråga i det nationella målet, som ger näringsidkare rätt att tillhandahålla privatpersoner så kallade molntjänster som möjliggör fjärrstyrd videoinspelning för privat bruk av upphovsrättsskyddade verk, genom ett it-system, varvid näringsidkaren spelar en aktiv roll vid inspelningen, utan att rättsinnehavaren har lämnat sitt tillstånd.

Det följer nämligen av artikel 3 i direktiv 2001/29 att det krävs tillstånd från rättsinnehavaren såvitt avser all överföring till allmänheten, inbegripet att ett skyddat verk eller alster görs tillgängligt för allmänheten. Detta förutsätter, såsom framgår av skäl 23 i samma direktiv, att rätten till överföring av verk till allmänheten ges en vid tolkning och anses omfatta all sändning eller vidaresändning av ett verk till allmänheten på trådbunden eller trådlös väg, inklusive radio- och tv-sändningar. I förevarande fall spelar tjänsteleverantören som är i fråga i det nationella målet in tv-sändningar och ställer dem till kundernas förfogande via internet. Det är för det första uppenbart att de personer som leverantören riktar sig till utgör ”allmänheten” i den mening som avses i den rättspraxis som avses i punkt 45 i förevarande dom. För det andra sker programföretagets ursprungliga sändning å ena sidan och den sändning som tjänsteleverantören som är i fråga i det nationella målet genomför å andra sidan under specifika tekniska omständigheter, med användande av olika sätt att sända de skyddade verken, och var och en av dem är avsedda för allmänheten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 mars 2013, ITV Broadcasting m.fl.,C‑607/11, EU:C:2013:147, punkt 39). Sändningarna i fråga utgör således olika överföringar till allmänheten och därför krävs att de berörda rättsinnehavarna lämnar sitt tillstånd med avseende på var och en av dem.

(Se punkterna 40, 46–49 och 54 samt domslutet)