ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13.

État du Grand-duché de Luxembourg (Luxemburgska staten) och Administration de l’enregistrement, des domaines et de la TVA (Luxemburgs skattemyndighet) överklagade sistnämnda dom till den hänskjutande domstolen. Mot denna bakgrund beslutade Cour de cassation (Högsta domstolen, Luxemburg) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen: ”När det i artikel 2 [led] 1 i [direktiv 77/388] föreskrivs att ’[m]ervärdesskatt skall betalas för 1. leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster som sker mot vederlag inom landets territorium av en skattskyldig person i denna egenskap,’ och/eller det i artikel 9.2 b i [direktiv 77/388] föreskrivs att ’[p]latsen för tillhandahållande av transporttjänster skall vara den där transporten äger rum, med beaktande av de avstånd som tillryggaläggs’ är den eller dessa bestämmelser tillämplig/tillämpliga och leder denna eller dessa bestämmelser till att mervärdesskatt ska tas ut i Luxemburg på tjänster avseende persontransporter som utförs av ett företag etablerat i Luxemburg, när dessa tjänster utförs inom ett kondominat, såsom det kondominat som definieras i [1984 års gränsfördrag], som ett gemensamt territorium under Storhertigdömet Luxemburgs och Förbundsrepubliken Tysklands gemensamma överhöghet och avseende vilket det vad gäller uppbörd av mervärdesskatt för transporttjänster inte finns en sådan överenskommelse mellan de två staterna som föreskrivs i artikel 5.1 i [1984 års gränsfördrag] enligt vilken ’de avtalsslutande staterna ska reglera frågorna avseende tillämplig rätt i det gemensamma territoriet under gemensam överhöghet genom en tilläggsöverenskommelse’?”
29.

För att besvara denna fråga ska jag först undersöka definitionen på en väsentlig ändring i artikel 3.9 i direktivet om industriutsläpp (se nedan under A) och därefter i Århuskonventionen (se nedan under B). Den tolkning som därpå framgår ska jag sedan precisera mot bakgrund av omständigheterna i förevarande mål (se nedan under C).
2.

Enligt denna bestämmelse har tjänstemän som inte är medborgare i den stat där anställningsorten ligger och som inte heller har varit kontinuerligt bosatta där under de senaste fem åren innan de tillträdde tjänsten rätt till utlandstillägg (led a). Vidare utgår det utlandstillägg till tjänstemän som visserligen är medborgare i den stat där anställningsorten ligger, men som emellertid under de senaste tio åren innan de tillträdde tjänsten inte var bosatta där, inte heller under kort tid (led b).
18.

TB begärde därefter att folkbokföringskontoret i Berlin skulle föra in äktenskapsskillnaden i äktenskapsregistret. Folkbokföringskontoret i Berlin hyste tvivel om huruvida äktenskapsskillnaden bör föras in i äktenskapsregistret eller omfattas av förfarandet för erkännande enligt 107 § punkt 1 FamFG, och inledde därför ett förfarande vid Amtsgericht Berlin (Distriktsdomstolen i Berlin, Tyskland). Den 1 juli 2019 beslutade Amtsgericht Berlin (Distriktsdomstolen i Berlin) att äktenskapsskillnaden skulle föras in i äktenskapsregistret under förutsättning att äktenskapsskillnaden erkändes enligt förfarandet i 107 § punkt 1 FamFG. Senatsverwaltung für Justiz, Verbraucherschutz und Antidiskriminierung Berlin (Ministeriet för rättsfrågor, konsumentskydd och bekämpning av diskriminering i Berlin, Tyskland) ansåg emellertid att rätt till automatiskt erkännande förelåg för äktenskapsskillnaden. Ministeriet beslutade således att inte inleda det förfarande som föreskrivs i 107 § punkt 1 FamFG. ( 7 )
106.

Ett sådant avstående, som uttrycks ”i förväg” under förundersökningen, är emellertid tvetydigt, och den omständigheten att den tilltalade underrättas om följderna av utevaro gör det inte möjligt att avhjälpa detta. Avståendet sker nämligen i ett tidigt skede av det straffrättsliga förfarandet där den behöriga rättsliga myndigheten utreder ärendet, det vill säga en utredning av omständigheter som kan eller inte kan utgöra ett brott. Det skulle således strida mot de principer som unionslagstiftaren har slagit fast och mot den rättspraxis som utvecklats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att medge att ett sådant avstående utgör ett medgivande av att dömas i sin utevaro. Det ska erinras om att det enligt denna rättspraxis krävs att personen personligen har delgetts de anklagelser som läggs honom eller henne till last och att han eller hon har kallats i vederbörlig ordning. ( 44 ) I annat fall krävs det enligt denna rättspraxis att avståendet ska fastställas på grundval av precisa, objektiva och relevanta omständigheter som visar att den berörda personen var informerad om att ett straffrättsligt förfarande var riktat mot honom eller henne, att personen kände till innebörden av och grunden för åtalet och således på ett otvetydigt sätt avstod från sin rätt att närvara och försvara sig. ( 45 ) Under alla omständigheter är det enligt Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna inte tillräckligt att den tilltalade ”har haft kännedom” om att ett straffrättsligt förfarande inletts mot honom eller henne. ( 46 )
11.

I artikel 21.1 och 21.6 Vw 2000 anges följande: ”1 En ansökan om permanent uppehållstillstånd enligt artikel 20 som lämnas in av en utlänning som omedelbart innan ansökan lämnades in, under fem på varandra följande år, har varit lagligen bosatt i landet, antingen i den mening som avses i artikel 8 a, c, e [eller] l, eller i enlighet med ett EU-uppehållstillstånd för varaktigt bosatta, får endast avslås när utlänningen a. inte självständigt och varaktigt, på egen hand eller tillsammans med den familjemedlem som utlänningen bor hos, har tillräckliga försörjningsmedel, b. har tillhandahållit felaktiga uppgifter eller inte har lämnat uppgifter, när dessa uppgifter skulle ha lett till avslag på ansökan om att erhålla, ändra eller förnya uppehållstillstånd, c. genom lagakraftvunnen dom har dömts för brott för vilket det föreskrivs minst tre års fängelse, eller fått en sådan påföljd som föreskrivs i artikel 37a i Wetboek van Strafrecht [(strafflagen)], f. utgör en fara för nationell säkerhet, e. har sin huvudsakliga hemvist utanför Nederländerna, f. inte har ett tidsbegränsat uppehållstillstånd den dag då ansökan mottas, eller g. inte har fått godkänt resultat ett sådant prov som avses i artikel 7.1 a i Wet inburgering [(lagen om medborgarintegration av den 30 november 2006 ( 7 ))] eller inte har ett sådant utbildnings-, examens- eller annat behörighetsdokument som avses i artikel 5.1 c i denna lag. … 6. Genom eller med stöd av föreskrifter får bestämmelser fastställas avseende de mål som anges i punkt 1. I samband med detta kan andra situationer än dem som föreskrivs i punkterna 1–4 anges där ett sådant permanent uppehållstillstånd som avses i artikel 20 kan beviljas.”
24.

Vad avser varaktigheten av den period under vilken en verksamhetslicens får dras in förklarar den hänskjutande domstolen att den längsta varaktigheten under vissa förhållanden av en sådan indragning enligt italiensk rätt kan uppgå till sex månader.
6.

Artikel 6 i förordningen har rubriken ”Försening” och lyder som följer: ”1. När det lufttrafikföretag som utför flygningen har rimlig anledning att anta att en flygning kommer att försenas i förhållande till den tidtabellsenliga avgångstiden a) med två timmar eller mer vid alla flygningar på 1500 kilometer eller mindre, eller b) med tre timmar eller mer vid alla flygningar inom gemenskapen på mer än 1500 kilometer och vid alla övriga flygningar på mellan 1500 och 3500 kilometer, eller c) med fyra timmar eller mer vid alla flygningar som inte omfattas av a eller b, skall lufttrafikföretaget erbjuda passagerarna i) assistans i enlighet med artikel 9.1 a och artikel 9.2, ii) om den rimligen förväntade avgångstiden är åtminstone dagen efter den tidigare tillkännagivna avgångstiden, assistans i enlighet med artikel 9.1 b och 9.1 c, iii) om förseningen är åtminstone fem timmar, assistans i enlighet med artikel 8.1 a. 2. Under alla omständigheter skall assistansen erbjudas inom de tidsfrister som anges ovan med avseende på varje avståndssegment.”
59.

Låt mig ta ett exempel: Den beskattningsbara personen A redovisar mervärdesskatt enligt kontantmetoden i enlighet med ett nationellt undantag som införts med av artikel 66 b i mervärdesskattedirektivet. Det gör även den beskattningsbara personen B. Den beskattningsbara personen C redovisar mervärdesskatt enligt faktureringsmetoden i enlighet med artikel 63 i mervärdesdirektivet. Den beskattningsbara personen A mottar tjänster som utförs av den beskattningsbara personen B och den beskattningsbara personen C. Som påpekades i punkt 44 och följande punkter i förevarande förslag till avgörande inträder avdragsrätten för den beskattningsbara personen A vid tidpunkten för betalningen när det gäller de tjänster som den beskattningsbara personen B har tillhandahållit och vid tidpunkten för utförandet av tjänsterna när det gäller de tjänster som den beskattningsbara personen C har tillhandahållit. Om medlemsstaten i fråga utnyttjar sin möjlighet enligt artikel 167a och kräver att den beskattningsbara personen A skjuter upp sin avdragsrätt till efter betalningen har gjorts ändrar detta inte tidpunkten för den beskattningsbara personen A:s rätt till avdrag för ingående mervärdesskatt när det gäller de tjänster som den beskattningsbara personen B har utfört. Däremot ändras tidpunkten för rätten att dra av ingående mervärdesskatt när det gäller de tjänster som utförts av den beskattningsbara personen C. Dessa avdrag skjuts då upp till betalningen.
55.

Framför allt hänvisas i den engelska versionen av artikel 10.2 l i direktiv 2008/48 till ”the interest rate applicable in the case of late payments as applicable at the time of the conclusion of the credit agreement and the arrangements for its adjustment”. På liknande sätt nämns i den franska versionen ”le taux d’intérêt applicable en cas de retard de paiement applicable au moment de la conclusion du contrat de crédit et les modalités d’adaptation de ce taux”.
51.

För det fjärde överensstämmer den tolkning av artikel 8.3 i direktiv 2014/40 som föreslås i punkt 47 ovan med internationell rätt. Jag bör nämna att Europeiska unionen och dess medlemsstater är parter i Världshälsoorganisationens ramkonvention för tobakskontroll, undertecknad i Genève den 21 maj 2003 (nedan kallad FCTC), vars bestämmelser är bindande för dem. ( 21 ) I artikel 11.1 FCTC föreskrivs att varje part i konventionen ”ska … besluta om och genomföra … effektiva åtgärder för att säkerställa att … b) varje paket och förpackning av tobaksvaror samt alla yttre förpackningar och märkningar av sådana varor också förses med varningstexter som beskriver de skadliga effekterna av tobaksbruk …”. Jag bör härvidlag också nämna att parterna i FCTC har antagit riktlinjer för genomförande av konventionen, vilka trots att de inte är bindande ändå är avsedda att ha ett avgörande inflytande över de bestämmelser som antas av unionen på det aktuella området. ( 22 ) Punkt 10 i Guidelines for Implementation of Article 11 of the World Health Organisation Framework Convention on Tobacco Control (Riktlinjer för genomförande av artikel 11 i Världshälsoorganisationens ramkonvention om tobakskontroll, nedan kallade riktlinjerna för genomförande av artikel 11 FCTC) föreskriver att ”[p]arterna ska säkerställa att annan erforderlig förpackningsmärkning eller etikettering eller ilagt eller påsatt kommersiellt material inte blockerar hälsovarningarna … ”, vilket heller inte ”andra märkningar som skattemärken och liknande i enlighet med kraven i konventionens artikel 15” får göra. Enligt punkt 10 i riktlinjerna för genomförande av artikel 11 FCTC är det enda som inte får blockera hälsovarningarna i) ”erforderlig förpackningsmärkning och etikettering”, ( 23 ) inbegripet sådan märkning som krävs genom artikel 15 FCTC; ( 24 ) och ii) ”ilagt eller påsatt kommersiellt material”. ( 25 ) Självfallet tillhör en varuautomat inte någon av dessa kategorier. Likaså anges i punkt 54 i dessa riktlinjer att ”[p]arterna ska säkerställa att självhäftande etiketter, klistermärken, påsar, höljen, hylsor, omslag och varutillverkarens ilagda eller påsatta marknadsföring inte skymmer, suddar ut eller är till skada för hälsovarningarna”. Återigen kan inget av det ovannämnda hänföra sig till en varuautomat. Samtliga artiklar som enligt punkterna 10 och 54 i riktlinjerna för genomförande av artikel 11 i FCTC inte får blockera hälsovarningarna är artiklar som kan anbringas eller fästas inuti en styckförpackning eller på dess ytterförpackning.
14.

Mot denna bakgrund beslutade Administrativen sad Sofia-grad (Förvaltningsdomstolen i Sofia, Bulgarien) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Kan tillhandahållande av audiovisuella medietjänster till abonnenterna via television i allmänhetens tjänst betraktas som en tjänst som tillhandahålls mot ersättning i den mening som avses i artikel 2.1 c i direktiv [2006/112/] om den finansieras av staten i form av subventioner, varvid abonnenterna inte erlägger några avgifter för sändningen, eller utgör den inte en mot ersättning tillhandahållen tjänst i den mening som avses i denna bestämmelse och ligger inte inom tillämpningsområdet för detta direktiv? 2) Ska man, om svaret är att de audiovisuella medietjänster som tillhandahålls abonnenterna via television i allmänhetens tjänst ligger inom tillämpningsområdet för artikel 2.1 c i direktiv [2006/112], utgå från att det rör sig om leveranser som är undantagna från skatteplikt i den mening som avses i artikel 132.1 q i direktiv [2006/112] och är en nationell bestämmelse tillåten genom vilken televisionen i allmänhetens tjänst undantas från skatteplikt endast på grundval av de medel som erhålls från statsbudgeten, oberoende av om verksamheten också är av kommersiell karaktär? 3) Är i enlighet med artikel 168 i direktiv 2006/112/ЕG ett förfarande tillåtet, vilket gör rätten till avdrag för inköp avhängigt inte endast av användningen av inköpen (för beskattningsbar eller inte beskattningsbar verksamhet) utan också hur dessa inköp finansieras, det vill säga dels med egna intäkter (reklamtjänster m.m.), dels genom statlig subventionering, och ger full avdragsrätt endast för de inköp som finansieras genom egna intäkter och inte för inköp som finansieras genom de statliga subventionerna, varvid det krävs att dessa avgränsas? 4) Utifrån ett antagande om att den verksamhet som bedrivs av televisionen i allmänhetens tjänst utgörs av beskattningsbara leveranser och leveranser som är undantagna från skatteplikt, vilken omfattning har då, med tanke på den blandade finansieringen, rätten till avdrag i fråga om dessa inköp och vilka kriterier ska tillämpas för att fastställa detta?”
62.

Domstolens stora avdelning fastslog nämligen i målet Scialdone att det är nödvändigt att göra en åtskillnad mellan att den mervärdesskatteskyldiga personen endast underlåter att betala in deklarerad mervärdesskatt och att denne inte uppfyller sin deklarationsskyldighet. ( 28 ) I detta avseende uppnår den beskattningsbara personen inte någon fördel genom det faktum att mervärdesskatten som redan deklarerats inte betalas in vid den rättsligt föreskrivna tidsfristen, eftersom denne fortfarande är skyldig att betala in skatten. Följaktligen är domstolens tolkning av artikel 325.1 FEUF med avseende på mervärdesskattebedrägeri inte tillämplig i ett fall som avser att mervärdesskatt som redan deklarerats inte betalas in.
45.

Såsom domstolen redan har konstaterat ska ledning härvidlag sökas i artikel 20.2 i direktivet som omnämner omständigheter som är relevanta att beakta vid denna kontroll. ( 13 ) Enligt artikel 20.2 a i direktiv 2011/16 ska standardformuläret som lämnas in av den begärande myndigheten åtminstone innehålla ”identiteten på den person” som är föremål för utredning eller undersökning. I den engelska språkversionen är det fråga om ”identity of the person” och i den franska språkversionen om ”l’identité de la personne”.
68.

Jag vill framhålla att det inte per automatik framgår av de regler och principer som jag just nämnt att synen utgör ett verkligt och avgörande krav för att iaktta rätten till en rättvis rättegång i brottmål, eftersom all bevisning diskuteras muntligen inför domare och lekmannadomare.
16.

De tilltalades överklagande av beslutet av den 27 januari 2017 ogillades den 10 maj 2017 av Curtea de Apel Oradea (Appellationsdomstolen i Oradea, Rumänien). Denna domstol fann att beslut nr 51/2016 inte avsåg tekniska övervakningsåtgärder som beslutats under förfarandet i fråga då det hade offentliggjorts i Monitorul Oficial (Officiell tidning) efter det att bevisningen hade samlats in under förundersökningen. Denna domstol konstaterade att enligt artikel 147.4 i den rumänska konstitutionen är författningsdomstolens avgöranden bindande från den dag de offentliggörs och har rättsverkan endast för framtiden. Det beslut som meddelats vid det förberedande sammanträdet hade således vunnit laga kraft och ingen bevisning som tillförts under brottmålsförfarandet skulle avvisas.
3.

Den 10 oktober 2007 beslutade Europeiska kommissionen, till följd av flera skriftliga frågor som ställts till den under åren 2005 och 2006 av ledamöter i Europaparlamentet samt till följd av ett klagomål från en privat aktör som hade riktats till kommissionen under år 2007, att inleda det formella granskningsförfarande som föreskrivs i artikel 108.2 FEUF ( 5 ) (nedan kallat beslutet att inleda granskningsförfarandet) avseende bestämmelsen i artikel 12.5, vilken infördes i Ley del Impuesto sobre Sociedades (den spanska lagen om bolagsskatt) genom Ley 24/2001 de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social (lag 24/2001 om skatteåtgärder, förvaltningsåtgärder och sociala åtgärder) av den 27 december 2001, ( 6 ) och återgavs i Real Decreto Legislativo 4/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Impuesto sobre Sociedades (kungligt lagstiftningsdekret 4/2004 om konsolidering av den omarbetade lydelsen av lagen om bolagsskatt) (nedan kallad företagsbeskattningslagen) av den 5 mars 2004 (nedan kallad den omtvistade åtgärden). I den omtvistade åtgärden föreskrivs att när ett företag som är skattskyldigt i Spanien förvärvar aktieinnehav i ett ”utländskt bolag”, varvid denna andel uppgår till minst fem procent av aktiekapitalet och det aktuella innehavet behålls oavbrutet under minst ett år, får det mervärde ( 7 ) av finansiell karaktär ( 8 ) som följer av detta avräknas, i form av avskrivning, från underlaget för den bolagsskatt som företaget ska erlägga. I den omtvistade åtgärden preciseras att ett bolag, för att klassificeras som ”utländskt bolag”, ska vara underställt en skatt som är identisk med den skatt som är tillämplig i Spanien och dess intäkter ska i huvudsak härröra från verksamhet som bedrivs i utlandet.
40.

En unionsmedborgare har även rätt att uppehålla sig i den mottagande medlemsstaten under längre tid än tre månader om han eller hon uppfyller de uttömmande villkoren i artikel 7.1 a, b eller c i direktiv 2004/38, det vill säga om han eller hon a) är anställd eller egenföretagare i den mottagande medlemsstaten, eller b) för egen och sina familjemedlemmars räkning har tillräckliga tillgångar för att inte bli en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under vistelsen, samt har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i den mottagande medlemsstaten, eller c) är studerande och har tillräckliga tillgångar och en heltäckande sjukförsäkring.
11.

Den 17 april 2015 väckte VEB med stöd av artikel 3:305a BW en grupptalan mot BP vid Rechtbank Amsterdam (Förstainstansdomstolen i Amsterdam, Nederländerna) för alla personer som under perioden 16 januari 2007–25 juni 2010 köpt, innehaft eller sålt stamaktier i BP via ett placeringskonto i Nederländerna eller via ett placeringskonto hos en bank och/eller ett investmentbolag med etableringsort i Nederländerna (nedan kallade BP-aktieägare).
61.

I den mån som 33 c § första och andra stycket föreskriver att dessa villkor enbart gäller för utländska bolag, medför denna bestämmelse en skillnad i behandling på grundval av nationalitet. ( 47 ) Eftersom både samfund (bolag) bildade enligt finländsk rätt och samfund (bolag) bildade enligt utländsk lagstiftning kan bli föremål för dubbelbeskattning måste dessa situationer bedömas som jämförbara mot bakgrund av det eftersträvade ändamålet med åtgärden. ( 48 ) Under dessa omständigheter går det inte att dra någon annan slutsats än att 33 c § första och andra stycket innebär att det föreligger direkt diskriminering på grundval av nationalitet samt följaktligen en inskränkning i den fria rörligheten för kapital.
1.

BU, som är en fysisk person som har hemvist i Österrike, ingick ett anställningsavtal med Markt24 GmbH, ett bolag bildat enligt tysk rätt. Enligt avtalet skulle BU utföra städtjänster i Tyskland för Markt24 GmbH och under dess ledning. Det aktuella avtalet fullgjordes emellertid inte i praktiken, och detta under flera månader, fram till dess att Markt24 avslutade avtalet genom att säga upp BU. Under denna period tilldelade bolaget inte arbetstagaren något arbete, trots att hon hållit sig redo för att arbeta på sin hemvistort. Bolaget betalade inte heller ut den avtalade lönen till henne.
41.

Centraal Israëlitisch Consistorie van België m.fl., Executief van de Moslims van België m.fl., Coördinatie Comité van Joodse Organisaties van België. Section belge du Congrès juif mondial et Congrès juif européen VZW, LI, Vlaamse Regering, Waalse Regering, Global Action in the Interest of Animals VZW (GAIA), den danska, den finska och den svenska regeringen, Europeiska unionens råd och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden beträffande de frågor som hänskjutits av Grondwettelijk Hof (Författningsdomstolen).
12.

Tillvägagångssättet för att undantas från mervärdesskatteplikt såg ut på följande sätt: a) Bakati Plus fyllde i ansökningsblanketten för återbetalning av mervärdesskatten, vilken därefter påtecknades och stämplades av det tullkontor där varorna lämnade unionen. b) Därefter återlämnades ett andra exemplar av blanketten till Bakati Plus. c) Bakati Plus betalade tillbaka mervärdesskatten till köparna i enlighet med mervärdesskattelagen. d) Bakati Plus yrkade avdrag för den återbetalade skatten i sin mervärdesskattedeklaration.
4.

Genom förevarande talan om fördragsbrott har kommissionen yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Portugal har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 13.3 och del B i bilaga IV till direktiv 2002/22 genom att från och med år 2007 införa ett extraordinärt bidrag för att fördela nettokostnaden för tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster i enlighet med Lei n.o 35/2012 do Fundo de Compensação do Serviço Universal (lag nr 35/2012 om fonden för ersättning för samhällsomfattande tjänster) av den 23 augusti 2012, ( 6 ) i dess lydelse som är tillämplig i det nationella målet.
55.

Det mål som gav upphov till denna dom gällde transporten från en medlemsstat av en animalisk biprodukt i kategori 3, nämligen matavfall som faller under artikel 10 p i förordning nr 1069/2009, avsedd att behandlas i en biogasanläggning i en annan medlemsstat. Den hänskjutande domstolen ville veta om denna transport föll under förordning nr 1013/2006 och därmed med hänsyn till arten av det berörda avfallet omfattades av förfarandet med anmälan och förhandsgodkännande eller under förordning nr 1069/2009 och ett enklare förfarande. Eftersom den ansåg att svaret på dess fråga var avhängigt av tolkningen av artikel 1.3 d i förordning nr 1013/2006, hänsköt den frågan till EU-domstolen.