Förslag till avgörande av generaladvokat Mischo föredraget den 18 maj 2000. - Metsä-Serla Oyj, UPM-Kymmene Oyj, Tamrock Oy och Kyro Oyj Abp mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Artikel 15.2 i förordning nr 17 - Solidariskt ansvar för betalningen av böterna. - Mål C-294/98 P.



Rättsfallssamling 2000 s. I-10065



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Metsä-Serla Oyj, tidigare Metsä-Serla Oy, och tre andra finländska företag har genom ansökan, som inkom den 29 juli 1998, överklagat förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998, Metsä-Serla m.fl. mot kommissionen(1) (nedan kallad den överklagade domen), och yrkat att domen skall upphävas.

2 Genom beslut 94/601/EG av den 13 juli 1994 om ett förfarande för tillämpning av artikel 85 i EG-fördraget (IV/C/33.833 - kartong)(2) (nedan kallat beslutet) bötfällde kommissionen 19 tillverkare och leverantörer av kartong inom gemenskapen för att ha överträtt artikel 85.1 i EG-fördraget (nu artikel 81.1 EG).

3 Bland de böter som de olika bolagen ålades föreskrevs i artikel 3 följande beträffande de böter som ålades klagandena:

"Finnboard - Finska kartongföreningen, böter på 20 000 000 ecu, för vilka Oy Kyro AB är solidariskt ansvarigt tillsammans med Finnboard för 3 000 000 ecu, Mestä-Serla Oy för 7 000 000 ecu, Tampella Corp. för 5 000 000 ecu och United Paper Mills för 5 000 000 ecu ..."

4 Beslutet var riktat till samtliga ovannämnda bolag.

5 I den överklagade domen beskrev förstainstansrätten klagandebolagens situation enligt följande:

"9 Sökandena till vilka beslutet var riktat är finländska kartongtillverkare. De saluför sina produkter inom gemenskapen samt på andra marknader genom förmedling av Finska kartongföreningen - Finnboard (nedan kallad Finnboard). Finnboard är en branschorganisation bildad enligt finländsk rätt. År 1991 hade föreningen sex medlemmar, däribland sökandena.

10 Det framgår av punkt 174 i övervägandena i beslutet att kommissionen bötfällde Finnboard av det skälet att det var Finnboard och inte sökandebolagen som hade deltagit aktivt och direkt i överenskommelsen. Den ansåg emellertid sökandebolagen solidariskt ansvariga med Finnboard för betalningen av den andel av böterna som ungefär motsvarade den kartongförsäljning som Finnboard utfört för vart och ett av dessa bolags räkning."

6 Inom ramen för den talan som klagandena väckte mot beslutet den 14 oktober 1994 vid förstainstansrätten anfördes en enda grund. Klagandena gjorde i huvudsak gällande att artikel 15.2 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86(3), inte gav kommissionen rätt att anta ett beslut om att göra ett företag betalningsansvarigt för böter som ett annat företag hade ålagts. Denna bestämmelse ger endast rätt att bötfälla de företag som själva har överträtt konkurrensreglerna. Kommissionen fastställde emellertid ett ansvar för annans handling, vilket skiljer sig från ansvar för egen handling.

7 Klagandena invände även mot att kommissionen kunde hålla dem solidariskt ansvariga för betalningen av böterna på grundval av att det förelåg en ekonomisk enhet samt att den fastställde att Finnboard hade agerat som klagandenas "alter ego och i deras intresse".

8 För en fullständig redogörelse för de argument som klagandena anförde mot beslutet och anledningen till att förstainstansrätten ogillade talan hänvisas till den överklagade domen. Inom ramen för detta förslag till avgörande citeras endast de ställen som det hänvisas till i överklagandet.

9 Klagandena har i överklagandet yrkat att domstolen skall

"ändra förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i de förenade målen T-339/94, T-340/94, T-341/94 och T-342/94, Metsä-Serla, UPM, Tampella och Kyro mot Europeiska gemenskapernas kommission och slutligt besluta enligt följande:

1) ogiltigförklara kommissionens beslut 94/601/EG av den 13 juli 1994 om ett förfarande för tillämpning av artikel 85 i EG-fördraget (IV/C/33.833 - kartong), som delgavs klagandena den 8 augusti 1994 och offentliggjordes i Europeiska gemenskaperna officiella tidning den 19 september 1994, i den del det gäller klagandena,

2) förplikta svaranden att ersätta rättegångskostnaderna."

10 Kommissionen yrkar att domstolen skall

"- ogilla överklagandet,

- förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna i domstolen."

I övrigt vidhåller kommissionen de yrkanden som den anförde i första instans.

Inledande synpunkt

11 Kommissionen har inledningsvis konstaterat att, förutom i fallet med bolaget Kyro Oyj Abp, registreringsbevisen från bolagsregistret endast har getts in i form av översättningar och att rättegångsfullmakten från Kyro Oyj Abp bland annat har undertecknats av en person som, enligt registreringsbeviset, saknade rätt att teckna bolagets firma samt av en person som saknade rätt att ensam företräda bolaget.

12 Klagandena har förklarat sig vara beredda att i förekommande fall förete de handlingar som saknas om domstolen finner det nödvändigt. De kan dock inte se att det skulle vara nödvändigt, eftersom artikel 112 i domstolens rättegångsregler inte bara förbiser ett nytt företeende av nämnda handlingar i ett överklagande, utan utesluter det uttryckligen (se artikel 112.3 som föreskriver att artikel 38.5 i rättegångsreglerna inte är tillämplig på överklaganden).

13 Det skall i det avseendet konstateras att artiklarna 38.2 och 38.3 enligt artikel 112.1 i domstolens rättegångsregler är tillämpliga på överklaganden. Däremot hänvisas inte till artikel 38.5, vilken under punkt b föreskriver att en ansökan av en privaträttslig, juridisk person skall åtföljas av "bevis för att advokatens fullmakt har utställts av någon därtill behörig person".

14 Av det anförda följer att kommissionens invändning måste underkännas.

15 Kommissionen har dessutom gjort gällande att överklagandet till stor del endast innebär ett upprepande av de argument rörande faktiska och rättsliga omständigheter som åberopades i första instans och som sammanfattas i punkterna 21-30 i den överklagade domen samt att frågan huruvida det föreligger en ekonomisk enhet inte grundas på att gemenskapsrätten har åsidosatts utan på förstainstansrättens bedömning, vilken inte kan ifrågasättas. Frågan om målet kan tas upp till prövning kommer att undersökas mot bakgrund av de argument som klagandena har anfört.

Huruvida det föreligger en rättslig grund

16 Klagandena har gjort gällande att kommissionen saknade rättslig grund för att hålla dem solidariskt ansvariga för betalningen av böterna.

17 Enligt klagandena tolkade och tillämpade förstainstansrätten artikel 15.2 i förordning nr 17 felaktigt, med hänsyn till att denna bestämmelse inte uttryckligen preciserar att ett företag kan hållas ansvarigt för någon annans handling och därför inte kan utgöra rättslig grund för att hålla dem solidariskt ansvariga för betalningen av böter som har ådömts ett annat företag.

18 Kommissionen kan nämligen inte enligt denna bestämmelse ålägga företag eller företagssammanslutningar böter om dessa inte, uppsåtligen eller av oaktsamhet, har överträtt artikel 85.1 i EG-fördraget. Varken kommissionen eller förstainstansrätten har dock visat att klagandena hade gjort sig skyldiga till någon sådan överträdelse. Det framgår tvärtom av artikel 1 i beslutet(4) att företagen inte hade överträtt artikel 85.1 i EG-fördraget.

19 Trots detta fastställde förstainstansrätten i punkt 43 i den överklagade domen att ett företag kan förklaras solidariskt ansvarigt med ett annat företag för betalningen av de böter som det sistnämnda företaget har ålagts för att det har gjort sig skyldigt till en överträdelse, "under förutsättning att kommissionen i samma rättsakt visar att även det företag som skall svara solidariskt för böterna skulle ha kunnat anses skyldigt till överträdelsen".

20 Denna tolkning är rättsstridig, eftersom den strider mot den klara ordalydelsen i artikel 15.2 i förordning nr 17, vilken kräver att det måste ha konstaterats att den till vilket beslutet är riktat uppsåtligen eller av oaktsamhet har överträtt artikel 85.1 i fördraget. Det förhållandet att kommissionen "skulle ha kunnat" konstatera en överträdelse räcker inte.

21 En sådan tolkning eller tillämpning av artikel 15.2 strider mot den grundläggande nulla poena sine lege och mot förbudet mot analogisk tolkning som följer härav. Det är dessutom självklart att de grundläggande skyddsreglerna inom straffrätten måste respekteras även när det gäller överträdelser som inte omfattas av straffrätt i egentlig mening.

22 Legalitetsprincipen är i enlighet med artikel 7 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna en grundläggande rättighet, av vilken förbudet mot analogisk tolkning följer.

23 Förstainstansrättens tolkning skulle definitivt göra det möjligt för kommissionen att, med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17, ålägga företag böter utan att behöva bevisa att artikel 85.1 i fördraget har överträtts eller beakta de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall (och i synnerhet förmildrande omständigheter) vid bedömningen av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet för att bestämma böternas storlek.

24 Förstainstansrättens tolkning strider slutligen mot oskuldspresumtionen, vilken är erkänd i gemenskapsrätten.(5) Förstainstansrättens tolkning strider mot denna princip, eftersom den innebär att det räcker att konstatera att en överträdelse har ägt rum för att artikel 15.2 i förordning nr 17 skall bli tillämplig.

25 Ställd inför dessa anklagelser har kommissionen genmält att överklagandet inte kan tas upp till prövning, eftersom det till stor del endast innebär ett upprepande av de argument rörande faktiska och rättsliga omständigheter, sammanfattade i punkterna 21-30 i den överklagade domen, som åberopades i första instans.

26 Denna bedömning är riktig. Det har dock konstaterats ovan att klagandena även har hänvisat till en viss punkt i den överklagade domen, det vill säga punkt 43, som enligt klagandena innehöll en felaktig rättstillämpning. Överklagandet skall därför prövas i sak med avseende på den första delgrunden.

27 Jag anser i likhet med kommissionen att klagandena med orätt ifrågasätter förstainstansrättens tolkning av artikel 15.2 i förordning nr 17 i punkt 43 i den överklagade domen. Denna tolkning ligger i linje med bestämmelsens ordalydelse.

28 Ett företag måste anses ha överträtt artikel 85.1 i fördraget om det kan hållas ansvarigt för ett annat företags brott mot denna bestämmelse.(6) Det framgår följaktligen av artikel 15.2 i förordning nr 17 att ett företag som är ansvarigt för ett annat företags beteende, och som på grund därav själv bryter mot artikel 85.1 i fördraget, kan åläggas böter.

29 Situationen i det förevarande fallet är visserligen den omvända till den som är föremål för prövning inom ramen för Stora Kopparbergs Bergslags AB:s överklagande (C-286/98 P).

30 I det fallet har ett moderbolag, som inte själv hade deltagit i de organ som ingick i överenskommelsen, ålagts böter på grund av att dess dotterbolag hade medverkat i dessa organ. Beslutet var inte riktat till dotterbolagen.

31 I det föreliggande fallet har en "branschorganisation med kommersiella intressen" som har betraktats som ett företag(7) ålagts böter, mot bakgrund av dess egen medverkan i samverkansorganet, men var och en av de fyra finska kartongtillverkarna som var medlemmar i denna organisation, men som inte själva deltagit i samverkansorganet, har ansetts "solidariskt ansvarig med Finnboard för betalningen av den andel av böterna som ungefär motsvarade den kartongförsäljning som Finnboard utfört för vart och ett av dessa bolags räkning".(8)

32 Ansvaret för överträdelsen har i förevarande fall, av allt att döma, fördelats uppifrån och ned (det vill säga från det företag som deltog i överenskommelsens organ till dess medlemmar) och inte nedifrån och upp (att moderbolaget hålls ansvarigt för sina dotterbolags ageranden).

33 Enligt min mening skall dock inte detta leda till att det övergripande resonemanget ovan, i fråga om möjligheterna att ålägga ansvar, och inte heller förstainstansrättens resonemang ifrågasätts. I punkterna 44-46 i den överklagade domen fastslog förstainstansrätten följande:

"44 I föreliggande fall är Finnboard det företag som direkt och formellt hålls ansvarigt för överträdelsen av artikel 85.1 i fördraget (artikel 1 i beslutet) och som kommissionen därför ålägger böter i artikel 3 v i beslutet. Vart och ett av sökandebolagen förklaras emellertid solidariskt ansvarigt för betalningen av en del av dessa böter till följd av att kommissionen ansåg att Finnboard hade agerat som sökandebolagens 'alter ego' och i deras intresse (punkt 174 andra stycket i övervägandena i beslutet).

45 Det skall därför undersökas om det fanns sådana ekonomiska och rättsliga band mellan Finnboard och sökandena att kommissionen kunde hålla var och en av dem direkt och formellt ansvarig för överträdelsen.

46 Det framgår i detta avseende av beslutet att kommissionen ansåg att sökandena var ansvariga för Finnboards handlingar ..."

34 Därefter undersökte förstainstansrätten huruvida kommissionens bedömning var övertygande.

35 Jag anser inte att förstainstansrätten genom sitt resonemang gör sig skyldig till felaktig rättstillämpning. Om förstainstansrätten medger, vilket den gjorde, att företag kan bryta mot artikel 85.1 i fördraget i den mån de kan hållas ansvariga för något annat företags beteende, är förstainstansrätten i sin fulla rätt att hålla de fyra klagandebolagen ansvariga för Finnboards beteende, såvitt de faktiskt var ansvariga för detta bolags beteende.

36 Frågan huruvida detta ansvar har fastställts på ett korrekt sätt omfattas av den av klagandena anförda andra delgrunden.

37 Av resonemanget ovan följer även att förstainstansrättens tolkning av artikel 15.2 i förordning nr 17 varken strider mot legalitetsprincipen eller förbudet mot analogisk tolkning. Som ansvariga för Finnboard bötfälldes klagandena för att, genom Finnboard, ha överträtt en rättsregel som föreskriver en påföljd.

38 Kommissionen menar vidare att det är fel att påstå att, om man skulle följa förstainstansrättens tolkning, de särskilda omständigheter som rör de bolag som anses solidariskt ansvariga inte kan beaktas. Kommissionen har gjort gällande att dessa bolag endast kan hållas solidariskt ansvariga om det har kunnat konstateras att även de har gjort sig skyldiga till en överträdelse, vilket talar för att de särskilda omständigheter som rör just dem beaktas. Så gick det till i det aktuella fallet, eftersom vart och ett av klagandebolagen hölls solidariskt ansvarigt för en viss andel av Finnboards böter. Klagandena har för övrigt inte givit några exempel på vilka särskilda omständigheter som kommissionen eller förstainstansrätten inte beaktade.

39 Slutligen har kommissionen framhållit att inte heller oskuldspresumtionen åsidosattes. Kommissionen och förstainstansrätten hade gjort konstateranden som utgjorde grund för att direkt ådöma klagandena böter och dessa hade, såsom mottagare av meddelandet om anmärkningar, kunnat försvara sig mot detta utan inskränkningar.

40 Kommissionens argument ovan är enligt min mening fullständigt övertygande. Jag föreslår därför att domstolen underkänner den enda grundens första delgrund.

Huruvida artikel 15.2 i förordning nr 17 tolkades och tillämpades felaktigt med avseende på begreppet ekonomisk enhet

41 Klagandena har gjort gällande att det var fel av förstainstansrätten att hänvisa till de principer som domstolen utvecklat för att ådöma bolag som utgör en ekonomisk enhet böter. De har hävdat att domstolen aldrig har hållit något företag solidariskt ansvarigt för betalningen av böter som något annat bolag ådömts.

42 För övrigt anser de att de kriterier som ingår i begreppet ekonomisk enhet inte är uppfyllda i det aktuella fallet.

43 Jag skall undersöka dessa två argument efter varandra.

1. Kan solidariskt ansvar följa av principen om ekonomisk enhet?

44 För att ett moderbolag skall kunna hållas ansvarigt för ett dotterbolags överträdelse, har domstolen, enligt klagandena, alltid krävt att det skall ha visats att moderbolaget självt har åsidosatt konkurrensreglerna och moderbolaget måste ha ådömts böter.(9)

45 Det förhållandet att det föreligger en ekonomisk enhet kan således inte åberopas som stöd för att på grund av någon annans agerande hålla klagandena solidariskt ansvariga för betalningen av de böter som ådömts Finnboard, eftersom det inte har styrkts att de har begått någon överträdelse och de inte personligen har ådömts böter.

46 Klagandena har tillagt att kommissionens ståndpunkt saknar stöd i dess egen administrativa praxis, eftersom det hittills endast har förekommit två fall där solidariskt ansvar blivit aktuellt. Dessa två fall skiljer sig emellertid klart, både juridiskt och vad avser de faktiska omständigheterna, från det aktuella fallet, eftersom det i tidigare praxis har rört sig om företag som begått en överträdelse tillsammans, varit föremål för utredning som medgärningsmän och därför ådömts ett enda bötesbelopp (se kommissionens beslut 72/457/EEG av den 14 december 1972 om ett förfarande för tillämpning av artikel 86 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (IV/26.911 - Zoja/CSC - ICI)(10) och kommissionens beslut 80/1283/EEG av den 25 november 1980 om ett förfarande för tillämpning av artikel 85 i EEG-fördraget (IV/29.702: Johnson & Johnson)(11)).

47 I likhet med kommissionen anser jag att denna del av klagandenas resonemang måste underkännas, eftersom den endast innebär ett något nyanserat upprepande av de argument som anfördes i förstainstansrätten, sammanfattade i punkterna 24 och 25 i den överklagade domen.

48 Det är således i förbigående som följande iakttagelser görs.

49 För det första har jag i likhet med kommissionen konstaterat ovan att klagandena faktiskt bestraffades för en överträdelse som de själva hade begått genom Finnboard.

50 Vidare erinrar jag om att, eftersom det med stöd av principen om ekonomisk enhet är möjligt att bestraffa ett bolag A för en överträdelse begången av ett bolag B, då båda bolagen i realiteten utgör en ekonomisk enhet(12) (bolaget B följer i huvudsak de riktlinjer som bolaget A drar upp), vilket leder till att det a fortiori går att hålla flera bolag av typen A (klagandena) solidariskt ansvariga för betalningen av de böter som ådöms ett bolag av typen B (Finnboard), eftersom dessa bolag tillsammans har dragit upp riktlinjerna för nämnda bolags agerande.

51 Kommissionen har dessutom med rätta påpekat att ett utdömande av solidariskt ansvar utgör en mildare bestraffning för företaget än om det skulle ådömas böter i eget namn för en överträdelse som begåtts av ett annat företag.

2. Kunde förekomsten av en ekonomisk enhet konstateras?

52 I andra hand har klagandena gjort gällande att villkoren för att det skall anses föreligga en ekonomisk enhet inte är uppfyllda i det här fallet.

53 För det första är, enligt klagandena, den praxis som rör frågan om moderbolags ansvar för ett dotterbolags beteende när det gäller koncerner inte tillämplig på Finnboard och dess medlemmar, eftersom dessa inte har någon del i Finnboards kapital, vilket enligt fast rättspraxis är ett absolut villkor för att en ekonomisk enhet mellan moder- och dotterbolag skall anses föreligga.(13)

54 För att fastställa förekomsten av en ekonomisk enhet fordras dessutom att det företag som skall ådömas böter har kunnat påverka det andra företagets beteende antingen genom dess möjligheter att utöva ett visst inflytande över det senare eller genom att det har kunnat kontrollera företagets beteende samt att det faktiskt har använt sig av sina möjligheter till påverkan och kontroll.(14) I den överklagade domen fastställdes inte att klagandena kunde kontrollera Finnboard eller att de hade utövat en sådan kontroll. Tvärtom, de omständigheter som förstainstansrätten konstaterade och de bevis som dessa utgör visar att ingen av klagandena kunde kontrollera Finnboard och att de i praktiken inte heller hade gjort det.

55 Klagandena har i det avseendet dessutom hävdat att det med hänsyn till det antal röster klagandena hade i "Board of Directors" var omöjligt för var och en av klagandena att kontrollera eller utöva inflytande över Finnboards ledning.

56 Klagandena har tillagt att Finnboard, till skillnad mot den omständighet som låg till grund för domen i målet Suiker Unie m.fl. mot kommissionen(15) som förstainstansrätten hänvisade till, hade innehaft olika roller och tagit ekonomiska risker som motsäger att det skulle ha utgjort en enhet till någon av dess medlemmar på så sätt att det i egenskap av "hjälporgan", i handlarnas ögon, skulle ha utgjort en del av kommittentbolaget (se punkt 54 i den överklagade domen). Klagandena anser att förstainstansrätten gjorde fel när den fastställde att Finnboard inte hade haft något eget ekonomiskt intresse av att höja priserna (punkt 57 i den överklagade domen). Finnboard agerade som ett självständigt företag på marknaden och utförde förmedlande uppgifter för sina medlemmars räkning. Klagandena har noterat att den kommission som bolaget erhöll i sin egenskap av mellanhand utgjorde dess vinst, och eftersom den anges i procent av omsättningen hade Finnboard ett eget intresse av att höja priserna.

57 Klagandena anser slutligen att kommissionen i sitt svaromål har försökt förvanska förstainstansrättens konstateranden. Enligt förstainstansrätten handlar det inte om "aktieägare" eller "aktieägarkretsar". Det som enligt klagandena borde ha undersökts, när man har att göra med en branschorganisation bildad enligt finsk rätt, är vilken kontroll eller vilka möjligheter till påverkan som de olika medlemmarna kan ha inom ramen för en organisatorisk struktur som varken bygger på kapitalinnehav eller röstfördelning i förhållande till kapitalinnehav samt hur, under dessa förhållanden, det är möjligt med en ansvarsfördelning och bötesåläggande i förhållande till hur allvarlig överträdelsen var för vart och ett av bolagen och till hur delaktigt vart och ett av bolagen var.

58 Kommissionen har genmält att klagandena genom sitt resonemang inte har gjort gällande att gemenskapsrätten åsidosattes utan att de har ifrågasatt de konstateranden som förstainstansrätten gjorde i punkterna 45-59 i den överklagade domen, vilka inte kan prövas.

59 Jag håller helt och hållet med kommissionen i det avseendet. Slutsatsen att det föreligger en ekonomisk enhet är inte annat än resultatet av en rad konstateranden av de faktiska omständigheterna vilka inte, såvida det inte rör sig om en missuppfattning av sakomständigheter, kan prövas inom ramen för ett överklagande. Klagandenas argumentation, som endast kan anses utgöra ett ifrågasättande av nämnda konstateranden, kan således inte godtas.

60 Jag anser dessutom att förstainstansrättens resonemang är fullständigt övertygande och att det inte är behäftat med något rättsligt fel. Såsom kommissionen med rätta har påpekat "måste inte företagen nödvändigtvis vara förbundna genom kapitalet för att förekomsten av en ekonomisk enhet och ansvar för ett annat företags beteende skall kunna fastställas. En ekonomisk enhet förutsätter inte att ett av de berörda företagen är ett aktiebolag i vilket det andra bolaget innehar aktier eller bolagsandelar som utgör ett tillskott till aktiekapitalet i det förstnämnda företaget. Det som är avgörande är bildandet av en företagsenhet där det ena företaget ges makt att styra över det andra. En sådan ekonomisk enhet kan även existera mellan andra företag än aktiebolag, såsom handelsbolag eller ekonomiska föreningar. Inte heller är det nödvändigt med ett majoritetsägande i den mån ett företag låter sig styras av ett annat företag av någon annan anledning".

61 I punkterna 45-58 i den överklagade domen visade emellertid förstainstansrätten att Finnboard under sina förhandlingar med kunderna var tvunget att följa de order som var och en av klagandena utfärdade. Någon försäljning kunde inte äga rum utan att priset och andra försäljningsvillkor först hade godkänts av det berörda klagandebolaget. Äganderätten övergick direkt från det berörda klagandebolaget till den slutliga kunden (punkterna 55 och 56 i den överklagade domen).

62 Klagandena har inte lyckats styrka att dessa konstateranden var felaktiga.

63 Förstainstansrätten konstaterade således med rätta i punkt 58 i den överklagade domen att "Finnboard i själva verket [bildade] en ekonomisk enhet tillsammans med vart och ett av de kartongtillverkande medlemsbolagen", eftersom det inte kunde agera självständigt på marknaden i förhållande till klagandena.

64 Klagandenas andra delgrund skall således, i den mån den kan tas upp till prövning, underkännas.

Förslag till avgörande

65 Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall:

1) ogilla överklagandet,

2) förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna vid förstainstansrätten och vid domstolen.

(1) - T-339/94-T-342/94 (REG 1998, s. II-1727).

(2) - EGT L 243, s. 1.

(3) - EGT 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8.

(4) - I artikel 1 nämns faktiskt, bland de företag som åsidosatte artikel 85 i EG-fördraget, bara "Finnboard - Finska kartongföreningen".

(5) - Se dom av den 18 oktober 1989 i mål 374/87, Orkem mot kommissionen (REG 1989, s. 3283; svensk specialutgåva, volym 10, s. 217), punkterna 30-35.

(6) - Se särskilt domar av den 14 juli 1972 i mål 48/69, ICI mot kommissionen (REG 1972, s. 619; svensk specialutgåva, volym 2, s. 217), punkt 132 och följande punkter, och i mål 52/69, Geigy mot kommissionen (REG 1972, s. 787), punkt 44 och följande punkter, samt dom av den 25 oktober 1983 i mål 107/82, AEG mot kommissionen (REG 1983, s. 3151; svensk specialutgåva, volym 7, s. 287), punkt 49 och följande punkter.

(7) - Se punkt 173 i övervägandena i beslutet.

(8) - Se punkt 174 i övervägandena i beslutet.

(9) - Klagandena hänvisar i det avseendet till dom av den 6 mars 1974 i de förenade målen 6/73 och 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano och Commercial Solvents mot kommissionen (REG 1974, s. 223; svensk specialutgåva, volym 2, s. 229), punkterna 37 och 41, och i det ovannämnda målet Geigy mot kommissionen, punkt 45, i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen, punkterna 132-141 samt förstainstansrättens dom av den 1 april 1993 i mål T-65/89, BPB Industries och British Gypsum mot kommissionen (REG 1993, s. II-389), punkterna 149 och 153.

(10) - EGT L 299, s. 51.

(11) - EGT L 377, s 16, särskilt s. 25.

(12) - Se exempelvis domen i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen.

(13) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen ICI mot kommissionen, punkterna 132, 135, 136 och 141, och Istituto Chemioterapico Italiano och Commercial Solvents Corporation mot kommissionen, punkterna 36 och 57.

(14) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen ICI mot kommissionen, punkterna 12-141, och Istituto Chemioterapico Italiano och Commercial Solvents Corporation mot kommissionen, punkterna 37 och 41.

(15) - Dom av den 16 december 1975 i de förenade målen 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 och 114/73 (REG 1975, s. 1663).