ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

Slutligen kan det inte, i motsats till vad som implicit framgår av den anmärkning som harmoniseringsbyråns överklagandenämnd framförde i det angripna beslutet, som avses i punkt 6 ovan, krävas, för att en ansökan om upphävande ska prövas i sak, att sökanden anger samtliga underkategorier av varor och tjänster som enligt denne kan urskiljas inom kategorin och beaktas fristående och samtidigt ingå i den större kategori som var den enda som angavs vid registreringen av varumärket, när – som i förevarande fall beträffande varorna i klass 12 – de varor som varumärkesregistreringen avser har angetts under en viss kategori. Som tribunalen erinrat om i punkt 23 ovan, ankommer det enbart på den som ansöker om upphävande att avgränsa sin begäran om bevisning för verkligt bruk av varumärket. I detta fall har sökanden uppenbart uppfyllt det kravet, eftersom ansökan om upphävande uttryckligen och fullständigt återgett beskrivningen av den kategori av varor i klass 12 för vilka det omstridda varumärket registrerats, varpå dess räckvidd begränsats genom att vissa underkategorier av varor beträffande vilka sökanden inte bestred verkligt bruk uteslutits. Tribunalen vill också erinra om att enligt lydelsen av artikel 26.1 c i förordning nr 207/2009 ska en ansökan om gemenskapsvarumärke innehålla en förteckning över de varor eller tjänster för vilka registrering ansöks. Av detta följer att endast den som ansöker om registrering av ett gemenskapsvarumärke kan bestämma, under överinseende av behöriga instanser vid harmoniseringsbyrån, omfånget av det skydd som denne vill att varumärket ska ge. I detta fall angav intervenienten vid registreringen av det omstridda varumärket de berörda varorna genom att hänvisa till en enda stor kategori, utan att precisera i närmare detalj vilka underkategorier av varor och tjänster som kunde ingå i den större kategorin. Harmoniseringsbyråns överklagandenämnd gjorde därför fel som förklarade att ansökan om upphävande inte kunde prövas i sak av det skälet att sökanden inte i denna ansökan hade angett några sådana underkategorier.
Ett kännetecken som utgörs av en rektangulär ask av trä med ett system för att skjuta in brickställ av trä och ett system för att låsa fast brickställen på båda sidorna om asken saknar särskiljningsförmåga i den mening som avses i artikel 7.1 b i förordning nr 207/2009 om gemenskapsvarumärken. Det sökta varumärket har ett system som gör det möjligt att skjuta in de fyra brickställen i en och samma konstruktion. Spelbrickorna och brickställsstöden ligger mellan de fyra brickställen, vilka bildar de utsidor som fungerar som stöd för konstruktionen. På konstruktionen sitter två små skruvförsedda plattor som fungerar som förslutningssystem, och det behövs inte någon ytterligare förpackning. Sidodelarna har frästa skåror på insidan som gör det möjligt att skjuta in de två brickställsparen. De små plattor som fungerar som förslutning är rektangulära med rundade kortsidor och snedslipade kanter och är fästa vid ramen med en skruv.

Mot bakgrund av denna beskrivning avviker det sökta varumärket inte i betydande mån från normen och från vad som är sedvanligt i den berörda branschen. Det är vanligt att sällskapsspel och leksaker (till exempel leksaksversionerna av rummyspelet för barn) förpackas och säljs i förpackningar tillverkade av olika typer av material, bland annat träaskar.

Det är nämligen allmänt känt att de aktuella varorna ofta förpackas i en rektangulär träask. Det kan även konstateras att sättet att plocka isär respektive ihop den ask vars form utgör det sökta varumärket, det vill säga med hjälp av ett system för att skjuta in och ut brickställ som gör det möjligt att sätta upp eller plocka ihop spelet, inte avviker i betydande mån från normen och från vad som är sedvanligt i branschen. Det är nämligen allmänt känt att det finns liknande skjutanordningar för att sätta upp och plocka ihop de aktuella varorna. Det sökta varumärkets olika sammantagna karaktärsdrag innebär inte heller att varumärket i betydande mån avviker från normen och från vad som är sedvanligt i den berörda branschen. Det sökta varumärket saknar således särskiljningsförmåga som gör det möjligt för omsättningskretsen att säkerställa att de aktuella varorna härrör från ett visst företag och således gör det möjligt att särskilja dessa varor från andra företags varor.

(se punkterna 44–46)
89

Det följer av rättspraxis att detta kriterium riktar sig mot verksamhet som bedrivs av den berörda personen eller enheten och som, även om den som sådan inte har något direkt eller indirekt samband med kärnvapenspridning, ändå kan främja denna genom att ge Irans regering tillgångar eller materiellt, finansiellt eller logistiskt stöd som gör det möjligt för denna regering att fortsätta med sådan verksamhet. Således omfattar sagda kriterium sådana former av stöd som genom dess kvantitativa eller kvalitativa betydelse bidrar till att Irans kärntekniska verksamhet kan utvecklas vidare (se för ett liknande synsätt dom av den 16 juli 2014, National Iranian Oil Company/rådet, T‑578/12, under överklagande, EU:T:2014:678, punkterna 119–120). Kriteriet syftar till att frånta den iranska regeringen dess inkomstkällor, för att tvinga den att upphöra med sin kärnvapenspridning till följd av bristande ekonomiska resurser (dom National Iranian Oil Company/rådet, se ovan, under överklagande, EU:T:2014:678, punkt 140).
151

Frågan om den vetenskapliga dokumentationen avseende de påståenden som berörs av artiklarna 13 och 14 i förordning nr 1924/2006 hade nämligen, såsom kommissionen har påpekat, berörts i ett dokument som kommissionen upprättade den 14 december 2007, tillgängligt på kommissionens webbplats under rubriken ”Guidance on the implementation of regulation no 1924/2006 on nutrition and health claims made on foods – Conclusions of the standing committee on the food chain and animal health” (Vägledning för tillämpning av förordning nr 1924/2006 om närings- och hälsopåståenden om livsmedel – Slutsatser från Ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa). Det ska särskilt påpekas att det framgår uttryckligen av punkt III.2.3 i nämnda dokument, med rubriken ”Betydelsen av klassificering enligt artikel 13 eller artikel 14”, att klassificeringen av påståendena enligt dessa bestämmelser inte har någon betydelse för kraven på de vetenskapliga belägg som krävs för godkännande.
125

Även om kommissionen i princip är skyldig att iaktta detta skydd när den samlar in uppgifter från företag inom ramen för en utredning angående överträdelser av unionens konkurrensrätt, kan en person, enligt fast praxis från Europadomstolen, emellertid inte åberopa artikel 8 i Europakonventionen för att hävda ett angrepp på sitt goda namn och rykte, vilket, såsom straffrättsliga överträdelser, på ett förutsebart sätt följer av dess eget handlande (Europadomstolens dom av den 27 juli 2004 i målen nr 55480/00 och 59330/00, Sidabras och Džiautas mot Litauen, § 49, Reports of Judgments and Decisions, 2004-VIII, s. 367, dom av den 16 oktober 2008 i målen nr 39627/05 och 39631/05, Taliadorou och Stylianou mot Cypern, § 56, och dom av den 3 april 2012 i mål nr 41723/06, Gillberg mot Sverige, § 67).
97

Sökandena har med sin tredje grund, vilken framfördes för första gången i repliken, kritiserat kommissionen för att den åsidosatt den allmänna rättsprincip enligt vilken det är förbjudet att ändra i kontraktshandlingarna under pågående anbudsförfarande genom att efter det att anbuden lämnats in, ha infört en viktning mellan underkriterierna till tilldelningskriterierna och sedan utvärderat sökandenas anbud på grundval av denna viktning. Tribunalen anser, utan att det är nödvändigt att pröva huruvida denna nya grund kan tas upp till sakprövning, att det är för tidigt att pröva den. På grund av att det angripna beslutet är bristfälligt motiverat har sökandena nämligen inte verkningsfullt kunnat göra sina rättigheter gällande och tribunalen kan därför inte slutligt avgöra huruvida den omständigheten att utvärderingskommittén använde sig av den aktuella viktningen hade kunnat påverka tilldelningen av kontraktet ifråga. Ett eventuellt yrkande om ogiltigförklaring som grundar sig på ett åsidosättande av den allmänna rättsprincip enligt vilken det är förbjudet att ändra i kontraktshandlingarna under pågående anbudsförfarande kan i förevarande fall således endast prövas mot bakgrund av motiveringen till det beslut som ska ersätta det angripna beslutet. (se, för ett liknande resonemang, tribunalens dom av den 20 oktober 2011 i mål T-57/09, Alfastar Benelux mot rådet, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkterna 38–41 och 51, och domen i det ovan i punkt 62 nämnda målet Evropaïki Dynamiki mot domstolen, punkt 116).
43

Som svar på en skriftlig fråga från tribunalen har Republiken Frankrike nämligen uppgett att det var genom att definiera regelverket för sjukhuspreparat i lag nr 92-1279 av den 8 december 1992 om ändring av folkhälsolagen och om farmakologi och läkemedel (JORF av den 11 december 1992, s. 16888) (loi no 92-1279, du 8 décembre 1992, modifiant le livre du code de la santé publique et relative à la pharmacie et au médicament) som den franska lagstiftaren undantog sjukhuspreparat från tillämpningsområdet för unionsbestämmelserna om humanläkemedel. Således har Republiken Frankrike undantagit sjukhuspreparat med cholsyra från unionsbestämmelserna om humanläkemedel alltsedan detta läkemedel började användas, det vill säga sedan år 1993. Republiken Frankrike har för övrigt angett att upplysningar beträffande sjukhuspreparat måste lämnas sedan ikraftträdandet av artikel 21 i lag nr 98-535 av den 1 juli 1998 om förstärkning av hälsotillsyn och av kontroll av säkerheten hos produkter som är avsedda för människor (JORF av den 2 juli 1998, s. 910056) (loi no 98-535, du 1er juillet 1998 relative au renforcement de la veille sanitaire et du contrôle de la sécurité sanitaire des produits destinés à l’homme). Republiken Frankrike har slutligen uppgett att sjukhuspreparat med cholsyra framställts individuellt.
72

Förvisso framgår det, såsom sökandena har påpekat, av skäl 17 i den angripna förordningen att Cognis hade importerat den berörda produkten från sökandena i flera år. Emellertid var den omstridda försäljningen av liten omfattning under undersökningsperioden, och den var ännu mindre under de föregående åren. Det framgår av sifferuppgifter från rådet, vilka inte har bestritts av sökandena, att importen under undersökningsperioden endast motsvarade 9 till 11 procent av Cognis produktion, och endast mellan 4 och 5 procent av denna hade ursprung i Indien. Exempelvis utgjorde importen från Indien åren 2007 och 2008 mindre än 1 procent av Cognis totala produktion och importen från andra tredjeländer utgjorde cirka 1 procent. Vidare motsvarade sökandenas försäljning till Cognis år 2009 endast 4,3 procent av den totala importen från Indien, och 5,3 procent av den totala importen från de två andra länder som ingår i antidumpningsundersökningen. Sökandenas försäljning till Cognis under undersökningsperioden var således till största delen av mycket tillfällig natur.
2.

Domstolsförfarande — Beslut eller förordning som under rättegången ersätter den angripna rättsakten — Ny omständighet — Utvidgning av de ursprungliga yrkandena och grunderna — Begäran under rättegången om att yrkandena om ogiltigförklaring ska justeras — Frist för att ge in sådan begäran — Den tidpunkt då fristen börjar löpa — Den dag då den nya rättsakten delgavs sökanden (Artikel 263 sjätte stycket FEUF; tribunalens rättegångsregler (1991), artiklarna 101 och 102.2; rådets beslut 2010/639/Gusp, 2012/642/ Gusp, artikel 6.2, och 2013/534/Gusp; rådets förordningar nr 765/2006, artikel 8a.2, nr 1017/2012 och nr 1054/2013) (se punkterna 65, 68 och 71–78)
Det administrativa klagomålet och det uttryckliga eller underförstådda avslaget på detta utgör en inneboende del av ett komplext förfarande och utgör endast ett av villkoren för att ärendet ska kunna anhängiggöras vid domstol. Under dessa omständigheter innebär talan, även om den formellt sett riktas mot avslaget på klagomålet, att domstolen ska pröva den rättsakt som går den berörde emot mot vilken klagomålet riktas, under förutsättning att avslaget på klagomålet inte har en annan innebörd än den rättsakt mot vilken nämnda klagomål har riktats. Ett uttryckligt beslut om avslag på ett klagomål kan nämligen, med hänsyn till dess innehåll, vara sådant att det inte bekräftar den rättsakt som sökanden har angripit. Så är fallet om beslutet att avslå klagomålet innehåller en omprövning av sökandens situation i förhållande till nya rättsliga och faktiska omständigheter eller om det ändrar eller kompletterar det ursprungliga beslutet. I sådana fall utgör avslaget på klagomålet en rättsakt som är underställd domstolens prövning, vilken ska beakta denna vid bedömningen av den angripa rättsaktens lagenlighet, eller betrakta den som en rättsakt som går sökanden emot och som ersätter den angripna rättsakten.

Syftet med regeln om överensstämmelse mellan ansökan och det administrativa klagomålet är att förhindra att tjänstemannen eller den anställde framför vissa invändningar, eller rent av samtliga invändningar, först under domstolsförfarandet, vilket skulle få till följd att möjligheten till en uppgörelse i godo minskar avsevärt. I ett sådant fall kan anställningsmyndigheten nämligen inte få tillräckligt klar kännedom om den berörda personens invändningar eller önskemål och har därför inte någon möjlighet att eventuellt bifalla personens begäran eller föreslå en uppgörelse i godo för att därigenom undvika att tvisten direkt underställs domstolsprövning.

Målet att det ska vara möjligt för den berörda personen och anställningsmyndigheten att komma fram till en lösning under det administrativa förfarandet betyder dock inte att tjänstemannen under alla omständigheter har rätt att under det administrativa förfarandet bestrida varje nytt skäl som anställningsmyndigheten anför under det förfarandet.

(se punkterna 39 och 40)

Hänvisning till

Domstolen: 23 oktober 1986, Schwiering mot revisionsrätten, 142/85, REG 1986, s. 3177, punkt 11

Förstainstansrätten: 12 mars 1996, Weir mot kommissionen, T-361/94, REGP 1996, s. I A-121 och II-381, punkt 27
Domstolsförfarande – Rättsakter som under rättegången upphäver och ersätter de angripna rättsakterna – Begäran under rättegången om att ogiltighetsyrkandena ska justeras – Frist för att ge in sådan begäran – Den tidpunkt då fristen börjar löpa – Den dag då den nya rättsakten delgavs de berörda

(Artikel 263 sjätte stycket FEUF; tribunalens rättegångsregler, artikel 102.1 och 102.2; rådets beslut 2010/413/GUSP, artikel 24.3; rådets förordning nr 267/2012, bilaga IX)
152

I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet att kommissionen, för det första, i enlighet med artikel 70 första stycket i tjänsteföreskrifterna, till Alessandro Missir Mamachis barn har betalat hela den lön som denne hade rätt till för tiden från den 1 oktober till den 31 december 2006. För det andra har kommission till dessa barn betalat ut ett sammanlagt belopp på 414308,90 euro, som dödsfallsersättning, i enlighet med artikel 73.2 a i tjänsteföreskrifterna, samt ett sammanlagt belopp på 76628,40 euro, på grund av hustruns dödsfall, i enlighet med artikel 25 i bilaga X till tjänsteföreskrifterna. Kommissionen beviljade, för det tredje, de fyra barnen barnpension enligt artikel 80 i tjänsteföreskrifterna (4376,82 euro per månad) och utbildningstillägg (2287,19 euro per månad) enligt bilaga VII till tjänsteföreskrifterna. Kommissionen har, för det fjärde, i enlighet med artikel 76 i tjänsteföreskrifterna genom beslut av den 14 maj 2007 av sociala skäl beviljat vart och ett av barnen ett särskild månatligt bidrag som gäller fram till dess respektive barn fyller 19 år. Detta bidrag motsvarar ett barntillägg per barn, vilket ger ett sammanlagt belopp på 1332,76 euro per månad. Genom beslut av den 4 juli 2008 dubblerades detta belopp från den 1 augusti 2008. För det femte framgår det av bilaga 4 i handlingarna i målet i första instans att Livio Missir Mamachi erhöll barntillägg med sammanlagt 1453,84 euro per månad, och åtnjöt schablonbestämda skatteavdrag för de fyra underhållsberättigade barnen. Skillnaden i skatt för en tjänsteman utan barn och den skatt som verkligen betalas kan jämställas med en utbetalning på 1015,78 euro från kommissionen.
54

I förevarande fall vilar dessutom inte, tvärtemot vad sökandena har påstått, en förstärkt motiveringsskyldighet på publikationsbyrån, eftersom det förekommit fel under tilldelningsförfarandet som föranlett publikationsbyrån att anta ett rättat tilldelningsbeslut. Det ska konstateras att det fel som ledde till att ett rättat tilldelningsbeslut antogs inte berörde delkontrakten nr 3 och nr 4 (se punkt 12 ovan). Vad vidare avser delkontrakt nr 1, som berördes av nämnda fel, har kommissionen angett att det var fråga om ett räknefel i den formel som användes för att utvärdera det anbud som hade det bästa förhållandet kvalitet-pris (se punkt 12 ovan). Vid förhandlingen och som svar på en fråga från tribunalen preciserade kommissionen att poängen inte på något sätt hade ändrats, vilket bekräftas av en handling med rubriken ”Corrigendum to Report of works of the Evaluation Committee evaluating offers submitted in response to the call for tenders No 10340 lot 1” (Rättelse till rapport om utvärderingskommitténs arbete att utvärdera de anbud som ingetts i anbudsförfarande nr 10340, delkontrakt nr 1) som lagts till handlingarna i målet (se punkt 21 ovan). Således berör detta fel inte poängsättningen av anbuden vid utvärderingen av de tekniska tilldelningskriterierna.
128

För det första, vad gäller att de alternativa operatörerna erbjöds oskäliga villkor i avtalen om tillträde till BSA- och LLU-produkter, angav kommissionen i skälen 165–295 i det angripna beslutet att enligt den tillämpliga lagstiftningen var TP tvungen att ingå avtal med de alternativa operatörer som begärde att få BSA- eller LLU-tillträde till TP:s nät om ett sådant tillträde med villkor som inte var mindre gynnsamma för de alternativa operatörerna än minimikraven i referenserbjudandet för BSA och LLU (se punkterna 11 och 12 ovan). Trots denna skyldighet erbjöd TP standardavtal med villkor som inte iakttog minimikraven i de relevanta referensanbuden. Beträffande standardavtalet för BSA-tillträde, identifierade kommissionen 18 typer av avtalsklausuler som hade påverkats av TP:s förfaranden och kommissionen delade in dessa i tre grupper. I den första gruppen fanns de klausuler i referensanbudet som gynnade de alternativa operatörerna och som TP hade tagit bort i de avtal som företaget erbjöd. I den andra gruppen fanns de villkor i referensanbudet som hade ändrats till nackdel för de alternativa operatörerna i de avtal som TP erbjöd. Den tredje gruppen omfattade slutligen de klausuler i referensanbudet som avsåg fastställandet av vissa frister som i de avtal som TP erbjöd hade ändrats till de alternativa operatörernas nackdel. Beträffande avtalen för LLU-tillträde identifierade kommissionen 10 typer av avtalsklausuler som var påverkade av TP:s förfaranden och kommissionen delade in dessa i två kategorier, nämligen dels de klausuler i referensanbudet som var till de alternativa operatörernas fördel och som hade tagits bort i de avtal som TP erbjöd, dels de klausuler i referensanbudet som hade ändrats till de alternativa operatörernas nackdel i de avtal som TP erbjöd. I skälen 714–721 i det angripna beslutet underströk kommissionen att den bevisning som hade samlats in under det administrativa förfarandet bekräftade att TP återkommande och konsekvent underlät att iakttaga klausulerna i referensanbuden. Kommissionen angav att trots att de referenserbjudanden som UKE antog år 2006 för LLU-tillträdet och år 2008 för BSA-tillträdet innehöll standardavtal som TP kunde använda sig av, gick inte TP med på att använda dem förrän efter det att avtalet med UKE hade undertecknats den 22 oktober 2006.
21

Kommissionen fann härvid att kostnaderna för BSE-testerna i sin helhet hade finansierats av statskassan under perioden 1 januari–31 december 2001, och att de under perioden 1 januari 2002–30 juni 2004 hade finansierats av BIRB, ett offentligt federalt organ som är en juridisk person och underordnat det belgiska jordbruks- och näringsministeriet (ministre de l’Agriculture et des Classes moyennes), med tillgång till ett statligt anslag som är infört i budgeten för BIRB:s tillsynsmyndighet på federal nivå samt vissa egna medel. Kommissionen påpekade också att de obligatoriska BSE-testerna under perioden 1 juli–30 november 2004 hade finansierats av Agence fédérale pour la sécurité de la chaîne alimentaire (AFSCA), ett offentligt organ som är en juridisk person. Enligt lag av den 4 februari 2000 om inrättandet av AFSCA (loi du 4 février 2000 relative à la création de l’AFSCA) finansierades detta organ genom olika inkomster såsom ersättningar (det vill säga avgifter), skatteliknande avgifter samt intäkter från administrativa straffavgifter och gåvor. Vad gäller perioden 1 december 2004–31 december 2005 konstaterade kommissionen slutligen att de obligatoriska BSE-testerna hade finansierats dels genom en ersättning på 10,70 euro per testat nötkreatur vilken betalats av slakterierna, som sedan övervältrat kostnaden på sina kunder, dels genom finansiering från AFSCA:s egna medel och de återbetalningspliktiga förskotten från statskassan.
2)

Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd och Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG ska bära sina rättegångskostnader och ersätta fyra femtedelar av de kostnader som uppkommit för Europeiska unionens råd.
—

Klass 38: ”Telekommunikation; information avseende telekommunikationer; nyhetsbyråer; sändning av meddelanden; datorstödd överföring av meddelanden och bilder; kommunikation genom och/eller mellan datorer och datorterminaler; kommunikation per telefon; kommunikation, överföring av information lagrad i databaser eller på en IT-server; meddelandetjänster via telefoni, elektronik eller IT; kommunikation och överföring av meddelanden, information och data, via direkt eller fördröjd anslutning, från system för databehandlingssystem, datornät, inkluderande det globala telekommunikationsnätet Internet och det globala nätet www; dataöverföring via telekommunikationsnät, inkluderande det globala nätet Internet”.
156

Tribunalen konstaterar att det framgår av de handlingar som sökanden översände den 19 augusti 2009 att kostnaderna avseende dessa personer inte hade bokförts. Detta förhållande hade även konstaterats under revisionen. I formulär C anges nämligen att de aktuella beloppen ännu inte hade betalats (to be paid).
Det föreligger inte någon direkt koppling mellan tremånadersfristen i artikel 2.7 c andra stycket i förordning nr 1225/2009 om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen och kommissionens eventuella kännedom om hur ett beslut om marknadsekonomisk status kommer att inverka på ett företags dumpningsmarginal. Härvid kan det inte uteslutas att, även om beslutet om marknadsekonomisk status fattas inom fristen, kommissionen antar ett sådant beslut trots att den redan förfogar över de uppgifter som gör det möjligt för den att beräkna hur beslutet om marknadsekonomisk status kommer att påverka det berörda företagets dumpningsmarginal.

Under dessa omständigheter krävs, även om det antas att det faktum att kommissionen på grund av åsidosättandet av tremånadersfristen enligt artikel 2.7 c andra stycket i grundförordningen har kunnat ha kännedom om hur beslutet om sökandenas marknadsekonomiska status skulle påverka bolagens dumpningsmarginal kan vara av betydelse, i den mån det anses att kommissionen kan ha varit påverkad av denna kunskap när den fattade sitt beslut, att den av sökandena angripna förordningen skulle kunna ha haft ett annat innehåll om det fel som förfarandet för antagandet av beslutet om marknadsekonomisk status påstås ha varit behäftat med inte hade förekommit. Endast kunskapen i sig om hur ett beslut om marknadsekonomisk status skulle påverka ett företags dumpningsmarginal innebär nämligen inte nödvändigtvis att ett sådant beslut – och följaktligen en förordning genom vilken antidumpningstullar införs – skulle kunna ha haft ett annat innehåll om beslutet hade fattats inom tremånadersfristen i artikel 2.7 c i grundförordningen.

(se punkterna 70, 71, 79 och 81)