Domstolens dom den 26 oktober 1982. - Hauptzollamt i Mainz mot C.A. Kupferberg & Cie KG a.A.. - Begäran om förhandsavgörande: Bundesfinanzhof - Tyskland. - Verkningar av frihandelsavtal - Skattediskriminering. - Mål 104/81.



Rättsfallssamling 1982 s. 03641

Spansk specialutgåva s. 01097

Svensk specialutgåva s. 00531

Finsk specialutgåva s. 00555



Sammanfattning

Parter

Föremål för talan

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Internationella avtal - gemenskapens avtal - frihandelsavtal - genomförande av gemenskapsinstitutionerna och medlemsstaterna

(artikel 228.2 i EEG-fördraget)

2. Internationella avtal - gemenskapens avtal - gemenskapsrättslig karaktär - enhetlig tillämpning av gemenskapsinstitutionerna och medlemsstaterna

(artikel 228.2 i EEG-fördraget)

3. Internationella avtal - gemenskapens avtal - avtal mellan EEG och Portugal - direkt effekt - villkor - kriterier

(artikel 228 i EEG-fördraget)

4. Internationella avtal - gemenskapens avtal - direkt effekt - direkt effekt fastställd endast av den ena avtalsslutande partens domstolar - ömsesidighetsprincipen - överträdelse - föreligger inte

(artikel 228 i EEG-fördraget)

5. Internationella avtal - gemenskapens avtal - inrättande av en institutionell ram för genomförandet av ett avtal - domstols tillämpning av avtalet inte utesluten

(artikel 228 i EEG-fördraget)

6. Internationella avtal - gemenskapens avtal - direkt effekt - skyddsklausuler - saknar betydelse - villkor

(artikel 228 i EEG-fördraget)

7. Internationella avtal - gemenskapens avtal - avtal mellan EEG och Portugal - förbud mot skattediskriminering beträffande importerade varor - direkt effekt

(artikel 21 första stycket i avtalet mellan EEG och Portugal av den 22 juli 1972)

8. Internationella avtal - gemenskapens avtal - avtal mellan EEG och Portugal - EEG-fördraget - olika syften - förbud mot skattediskriminering beträffande importerade varor - domstolens tolkning av artikel 95 i EEG-fördraget - överföring till avtalets system - ingen överföring

(artikel 95 i EEG-fördraget, artikel 21 första stycket i avtalet mellan EEG och Portugal av den 22 juli 1972)

9. Internationella avtal - gemenskapens avtal - avtal mellan EEG och Portugal - förbud mot skattediskriminering beträffande importerade varor - skattenedsättning som beviljats av den importerande medlemsstaten - inte tillämplig på varor med ursprung i Portugal - ingen liknande inhemsk vara som faktiskt kommer i åtnjutande av nedsättningen - diskriminering - föreligger inte

(artikel 21 första stycket i avtalet mellan EEG och Portugal av den 22 juli 1972)

10. Internationella avtal - gemenskapens avtal - avtal mellan EEG och Portugal - förbud mot skattediskriminering beträffande importerade varor - liknande vara - gemenskapsrättsligt begrepp - bedömningskriterier

(artikel 21 första stycket i avtalet mellan EEG och Portugal av den 22 juli 1972)

Sammanfattning

1. De åtgärder som krävs för att genomföra bestämmelserna i ett avtal som ingåtts av gemenskapen skall vidtas antingen av gemenskapsinstitutionerna eller av medlemsstaterna, beroende på gemenskapsrättens aktuella utvecklingsstadium inom de områden som berörs av avtalets bestämmelser. Detta gäller särskilt sådana avtal som avser frihandel, där de ingångna förpliktelserna omfattar många områden av mycket olika karaktär.

2. Enligt artikel 228.2 i fördraget är medlemsstaterna och gemenskapsinstitutionerna bundna på samma sätt av internationella avtal som dessa institutioner har befogenhet att ingå. Genom att säkerställa att de förpliktelser iakttas som följer av ett sådant avtal fullgör därför medlemsstaterna en skyldighet som föreligger inte endast i förhållande till det berörda tredje landet utan även och framför allt gentemot gemenskapen, som har åtagit sig ansvaret för att avtalet genomförs på vederbörligt sätt. Bestämmelserna i ett sådant avtal utgör följaktligen en integrerad del av gemenskapens rättsordning.

På grund av sin gemenskapsrättsliga karaktär kan dessa avtalsbestämmelser inte ha olika rättsverkningar inom gemenskapen beroende på om de i praktiken skall tillämpas av gemenskapsinstitutionerna eller av medlemsstaterna och, i sistnämnda fall, beroende på vilka verkningar som respektive medlemsstats lagstiftning tillerkänner av medlemsstaten ingångna internationella avtal inom den nationella rättsordningen. Det är följaktligen domstolens sak att - inom ramen för sin behörighet att tolka avtalsbestämmelserna - säkerställa dessas enhetliga tillämpning inom hela gemenskapen.

3. Varken karaktären eller systematiken hos avtalet mellan EEG och Portugal kan hindra att en ekonomisk aktör åberopar en av avtalets bestämmelser vid en domstol i gemenskapen, även om svaret på frågan om en sådan bestämmelse är ovillkorlig och tillräckligt precis för att ha direkt effekt kräver en analys av den ifrågavarande bestämmelsen mot bakgrund av såväl avtalets innebörd och syfte som dess sammanhang.

4. Enligt folkrättens allmänna regler skall varje part i ett avtal ärligen fullgöra sina förpliktelser. Var och en av de avtalsslutande parterna är visserligen ansvarig för det fullständiga fullgörandet av de förpliktelser som den har åtagit sig, men det tillkommer dock varje part att bestämma vilka rättsliga medel som är lämpliga för att uppnå detta mål inom partens rättsordning, om inte avtalet, tolkat mot bakgrund av dess innebörd och syfte, självt bestämmer dessa medel. Med detta sistnämnda förbehåll innebär den omständigheten att de domstolar som anlitas av den ena parten i ett av gemenskapen ingånget internationellt avtal tillerkänner vissa bestämmelser i avtalet direkt tillämplighet medan den andra partens domstolar inte medger sådan direkt tillämplighet, inte i och för sig bristande ömsesidighet vid genomförandet av avtalet.

5. Enbart det faktum att ett avtal som ingåtts av gemenskapen har skapat en särskild institutionell ram för samråd och förhandlingar mellan de avtalsslutande parterna om avtalets genomförande räcker inte för att utesluta varje tillämpning av detta avtal genom domstolarna.

6. Bortsett från de särskilda situationer som kan medföra att de blir tillämpliga, påverkar inte förekomsten av sådana skyddsklausuler som tillåter de avtalsslutande parterna att avvika från vissa bestämmelser i ett internationellt avtal som ingåtts av gemenskaperna i och för sig den direkta tillämplighet som vissa bestämmelser i avtalet kan ha.

7. Artikel 21 första stycket i avtalet mellan EEG och Portugal ålägger de avtalsslutande parterna ett ovillkorligt förbud mot skattediskriminering, vilket gäller så snart det har konstaterats att varor som omfattas av ett visst skattesystem är likartade, och vars gränser direkt framgår av avtalets syfte. Denna bestämmelse kan som sådan tillämpas av en domstol och alltså ha direkt effekt i hela gemenskapen.

8. Artikel 21 i frihandelsavtalet mellan EEG och Portugal och artikel 95 i EEG-fördraget har visserligen såtillvida samma syfte som de är inriktade på avskaffande av skattediskriminering. Var och en av dessa båda föreskrifter, som för övrigt har olika lydelse, måste dock beaktas och tolkas i sitt eget sammanhang.

Eftersom EEG-fördraget och frihandelsavtalet har olika syften kan inte de tolkningar som gjorts av artikel 95 i fördraget genom ren analogi överföras till frihandelsavtalet.

Artikel 21 första stycket skall alltså tolkas enligt sin lydelse och med beaktande av bestämmelsens syfte inom ramen för det frihandelssystem som inrättats genom avtalet.

9. Det utgör ingen diskriminering i den mening som avses i artikel 21 första stycket i avtalet mellan EEG och Portugal om en medlemsstat beträffande varor med ursprung i Portugal underlåter att tillämpa en skattenedsättning som föreskrivs för vissa producentgrupper eller vissa varuslag, om det på den berörda medlemsstatens marknad inte finns någon liknande vara som faktiskt har kommit i åtnjutande av denna nedsättning.

10. Begreppet liknande i artikel 21 första stycket i avtalet mellan EEG och Portugal är, vad gäller dess tillämpning inom gemenskapen, ett gemenskapsrättsligt begrepp vars enhetliga tolkning domstolen skall säkerställa.

Med hänsyn till denna bestämmelses syfte kan inte varor som skiljer sig från varandra i fråga om såväl framställningssätt som väsentliga egenskaper anses vara liknande i den mening som avses i bestämmelsen. Följaktligen kan

inte likörvin som tillsatts alkohol och vin som framställts genom naturlig jäsning anses vara liknande varor i den mening som avses i den ifrågavarande bestämmelsen.

Parter

I mål 104/81

har Bundesfinanzhof till domstolen gett in en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EEG-fördraget i det mål som pågår vid den nationella domstolen mellan

Hauptzollamt i Mainz

och

C.A. Kupferberg & Cie KG a.A., Mainz.

Föremål för talan

Begäran avser tolkningen av artikel 21 första stycket i det avtal som ingicks den 22 juli 1972 mellan EEG och Portugal (EGT nr L 301, s. 165) och av artikel 95 i EEG-fördraget.

Domskäl

1 Genom beslut av den 24 mars 1981, som inkom till domstolen den 29 april 1981, har Bundesfinanzhof i enlighet med artikel 177 i EEG-fördraget ställt flera frågor om tolkningen av artikel 95 i fördraget och av artikel 21 första stycket i det avtal mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Portugal som undertecknades i Bryssel den 22 juli 1972 och som ingicks och godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets förordning nr 2844/72 av den 19 december 1972 (EGT nr L 301, s. 164 fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå).

2 Parter i målet vid den nationella domstolen är en tysk importör och Hauptzollamt i Mainz. Tvisten gäller skattesatsen för den som "monopolutjämning" (Monopolausgleich) betecknade skatt som tillämpades på ett parti portvin från Portugal som den 26 augusti 1976 övergick till fri omsättning.

3 Monopolutjämningsskatten tas enligt artikel 151 första stycket i den tyska lagen om spritmonopol (Branntweinmonopolgesetz) ut på sprit och sprithaltiga varor som importeras.

4 Enligt artikel 151 tredje stycket (andra stycket vid den tidpunkt då den ifrågavarande varan övergick till fri omsättning) avses med sprithaltiga varor bland annat likörvin med en alkoholhalt överstigande 14 volymprocent. Beträffande dessa viner skall enligt artikel 152.2 i samma lag monopolutjämningsskatten beräknas på grundval av den mängd alkohol som överstiger den nämnda alkoholhalten.

5 Monopolutjämningsskattens belopp motsvarar den extra spritskatt (Branntweinaufschlag) som i enlighet med artikel 78 i den ovannämnda lagen tas ut på sådan sprit av inhemskt ursprung som är undantagen från leveransplikten till monopolet. Enligt artikel 79.2 (i dess dåvarande lydelse) nedsattes dock den extra spritskatten med 21 % för sprit som framställdes i begränsade kvantiteter av vissa brännerier. Till dessa hörde vid den ifrågavarande tidpunkten kooperativa fruktbrännerier som producerade högst 300 liter per medlem och år med frukt från medlemmarnas egna skördar.

6 I enlighet med de ovannämnda artiklarna 151 och 152 uppbar Hauptzollamt Mainz vid den ifrågavarande importen, enligt den då gällande skattesatsen 1 650 tyska mark per hektoliter alkohol, 18 103,80 mark i monopolutjämningsskatt. Importören väckte talan mot detta beslut vid Finanzgericht i Rheinland-Pfalz, som ändrade beslutet och satte ned monopolutjämningsskatten. Därvid stödde sig Finanzgericht på artikel 79.2 i den ovannämnda lagen och artikel 21 första stycket i avtalet mellan gemenskapen och Portugal, som har följande lydelse:

"De avtalsslutande parterna skall avhålla sig från varje åtgärd eller praxis av intern fiskal karaktär som direkt eller indirekt medför en diskriminering mellan en avtalsslutande parts varor och liknande varor med ursprung hos den andra avtalsslutande parten."

Finanzgericht likställde därmed det importerade portvinet med inhemskt likörvin som tillsatts sådan alkohol som framställts av kooperativa fruktbrännerier inom de ovan angivna gränserna.

7 Hauptzollamt i Mainz överklagade till Bundesfinanzhof, som har ställt följande frågor till domstolen:

1. "Är artikel 21 första stycket i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Portugal av den 22 juli 1972, som godkändes och offentliggjordes genom rådets förordning (EEG) nr 2844/72 av den 19 december 1972, direkt tillämpligt och ger det enskilda ekonomiska aktörer rättigheter? Om svaret är ja, föreskriver den bestämmelsen ett förbud mot diskriminering som motsvarar det som föreskrivs i artikel 95 första stycket i EEG-fördraget och gäller bestämmelsen även för import av portvin?

2. Om frågorna vid 1 besvaras jakande:

a) Föreligger diskriminering i den mening som avses med diskrimineringsförbudet i artikel 95 första stycket i EEG-fördraget eller i artikel 21 första stycket i avtalet mellan EEG och Portugal redan på grund av att det enligt nationell skattelagstiftning från rent rättslig och abstrakt synpunkt är möjligt att medge en mera gynnsam skattebehandling av liknande inhemska varor (potentiell diskriminering), eller föreligger diskriminering i den mening som avses i dessa artiklar endast om det av en konkret skattejämförelse framgår att liknande inhemska varor i praktiken behandlas mera gynnsamt från skattesynpunkt?

b) Medför artikel 95 i EEG-fördraget eller artikel 21 första stycket i avtalet mellan EEG och Portugal en skyldighet att för en sådan vara med ursprung i en annan medlemsstat eller i Portugal som vid import beskattas lika högt som en direkt liknande inhemsk vara, bevilja den lägre skatt som enligt nationell rätt påförs en annan vara som också den kan anses vara likartad den importerade varan i den mening som avses i artikel 95 första stycket i EEG-fördraget?"

Den första frågan

8 Denna fråga består av tre delfrågor, där den första går ut på om artikel 21 första stycket i avtalet är direkt tillämpligt. Om svaret är ja, vill Bundesfinanzhof i den andra delfrågan veta om den bestämmelsen har samma räckvidd som artikel 95 första stycket i EEG-fördraget och i den tredje delfrågan om bestämmelsen även gäller för import av portvin.

Den första delfrågan

9 I första hand vill Bundesfinanzhof veta om den tyske importören får åberopa ovannämnda artikel 21 i den rättegång som han vid de tyska domstolarna har inlett mot skattemyndigheternas avgörande.

10 I sina yttranden till domstolen har regeringarna i Danmark, Tyskland, Frankrike och Förenade kungariket framförallt lagt tonvikten på frågan om en bestämmelse som ingår i ett frihandelsavtal som gemenskapen slutit med medlemmar av Europeiska frihandelsorganisationen (EFTA) i princip kan ha direkt effekt i gemenskapens medlemsstater.

11 Fördraget om upprättandet av gemenskapen har gett institutionerna befogenhet inte endast att anta rättsakter som är tillämpliga inom gemenskapen utan även att ingå avtal med tredje land och internationella organisationer i enlighet med fördragets bestämmelser. Enligt artikel 228.2 är medlemsstaterna och dessa institutioner bundna på samma sätt av dessa avtal. Det åvilar följaktligen såväl gemenskapsinstitutionerna som medlemsstaterna att säkerställa att de förpliktelser iakttas som följer av sådana avtal.

12 De åtgärder som krävs för att genomföra bestämmelserna i ett avtal som ingåtts av gemenskapen skall vidtas antingen av gemenskapsinstitutionerna eller av medlemsstaterna, beroende på gemenskapsrättens aktuella utvecklingsstadium inom de områden som berörs av avtalets bestämmelser. Detta gäller särskilt sådana avtal som avser frihandel, där de ingångna förpliktelserna omfattar många områden av mycket olika karaktär.

13 Genom att säkerställa att de förpliktelser iakttas som följer av ett avtal som ingåtts av gemenskapsinstitutionerna fullgör medlemsstaterna en skyldighet som föreligger inte endast i förhållande till det berörda tredje landet utan även och framför allt gentemot gemenskapen, som har åtagit sig ansvaret för att avtalet genomförs på vederbörligt sätt. Bestämmelserna i ett sådant avtal utgör följaktligen, som domstolen redan funnit i sin dom av den 30 april 1974 i mål 181/73 Haegeman (Rec. s. 449), en integrerad del av gemenskapens rättsordning.

14 På grund av sin gemenskapsrättsliga karaktär kan dessa avtalsbestämmelser inte ha olika rättsverkningar inom gemenskapen beroende på om de i praktiken skall tillämpas av gemenskapsinstitutionerna eller av medlemsstaterna och, i sistnämnda fall, beroende på vilka verkningar som respektive medlemsstats lagstiftning tillerkänner av medlemsstaten ingångna internationella avtal inom den nationella rättsordningen. Det är följaktligen domstolens sak att - inom ramen för sin behörighet att tolka avtalsbestämmelserna - säkerställa dessas enhetliga tillämpning inom hela gemenskapen.

15 De regeringar som inkommit med yttrande till domstolen har inte bestritt denna gemenskapsrättsliga karaktär hos bestämmelserna i avtal som ingåtts av gemenskapen. De har emellertid anfört att de kriterier som normalt används för att fastställa verkningarna av bestämmelser som uteslutande har gemenskapsrättsligt ursprung, inte kan tillämpas på bestämmelser i ett frihandelsavtal som gemenskapen har ingått med ett tredje land.

16 I detta avseende har regeringarna särskilt åberopat kompetensfördelningen i fråga om gemenskapens yttre förbindelser, den ömsesidighetsprincip som gäller för tillämpningen av frihandelsavtalen, den genom dessa avtal skapade institutionella ramen för att avgöra meningsskiljaktigheter mellan de avtalsslutande parterna samt de skyddsklausuler som tillåter parterna att avvika från avtalen.

17 Det är riktigt att verkningarna inom gemenskapen av bestämmelserna i ett avtal som gemenskapen ingått med ett tredje land inte kan bestämmas utan att hänsyn tas till de ifrågavarande bestämmelsernas internationella ursprung. Enligt folkrättens principer står det de gemenskapsinstitutioner som är behöriga att förhandla om och ingå avtal med ett tredje land, fritt att med detta land komma överens om de verkningar som avtalets bestämmelser skall ha inom de avtalsslutande parternas interna rättsordning. Endast om denna fråga inte har reglerats genom avtalet ankommer det på de behöriga domstolarna och särskilt på EG-domstolen inom ramen för dess behörighet på grund av fördraget, att avgöra frågan liksom varje annan tolkningsfråga i samband med tillämpningen av avtalet inom gemenskapen.

18 Enligt folkrättens allmänna regler skall varje part i ett avtal ärligen fullgöra sina förpliktelser. Var och en av de avtalsslutande parterna är visserligen ansvarig för det fullständiga fullgörandet av de förpliktelser som den har åtagit sig, men det tillkommer dock varje part att bestämma vilka rättsliga medel som är lämpliga för att uppnå detta mål inom partens rättsordning, om inte avtalet, tolkat mot bakgrund av dess innebörd och syfte, självt bestämmer dessa medel. Med detta sistnämnda förbehåll innebär den omständigheten att de domstolar som anlitas av den ena parten tillerkänner vissa bestämmelser i avtalet direkt tillämplighet medan den andra partens domstolar inte medger sådan direkt tillämplighet, inte i och för sig bristande ömsesidighet vid genomförandet av avtalet.

19 Som regeringarna har understrukit upprättas inom ramen för frihandelsavtalen gemensamma kommittéer som enligt avtalen skall ansvara för avtalens genomförande och korrekta tillämpning. I detta syfte kan kommittéerna avge rekommendationer och, i sådana fall som uttryckligen föreskrivs i det ifrågavarande avtalet, fatta beslut.

20 Enbart det faktum att de avtalsslutande parterna har skapat en särskild institutionell ram för samråd och förhandlingar sinsemellan om avtalets genomförande räcker inte för att utesluta varje tillämpning av detta avtal genom domstolarna. Den omständigheten att den ena partens domstol på en där pågående konkret tvist tillämpar en bestämmelse i avtalet som innebär en ovillkorlig och precis förpliktelse och som därför inte kräver något föregående ingripande från den gemensamma kommitténs sida, inkräktar inte på den behörighet som avtalet ger den kommittén.

21 Beträffande skyddsklausulerna, som tillåter parterna att avvika från vissa bestämmelser i avtalet, skall det anmärkas att dessa klausuler är tillämpliga endast under bestämda omständigheter och i princip endast efter en prövning i den gemensamma kommittén med deltagande av båda parterna. Bortsett från de särskilda situationer som kan medföra att de blir tillämpliga, påverkar inte förekomsten av sådana klausuler - vilka för övrigt inte har någon inverkan på de bestämmelser som förbjuder skattediskriminering - i och för sig den direkta tillämplighet som vissa bestämmelser i avtalet kan ha.

22 Av ovanstående överväganden sammantagna följer att varken karaktären eller systematiken hos det avtal som ingåtts med Portugal kan hindra att en ekonomisk aktör åberopar en av det ovannämnda avtalets bestämmelser vid en domstol i gemenskapen.

23 Trots detta måste dock frågan om en sådan bestämmelse är ovillkorlig och tillräckligt precis för att ha direkt effekt bedömas inom ramen för det avtal till vilket bestämmelsen hör. För att besvara frågan om artikel 21 första stycket i avtalet mellan gemenskapen och Portugal har direkt effekt, är det därför nödvändigt att först analysera denna bestämmelse mot bakgrund av såväl avtalets innebörd och syfte som dess sammanhang.

24 Avtalet syftar till att skapa ett system med frihandel inom vilket restriktiva handelsregler avskaffas beträffande så gott som all handel med varor med ursprung inom parternas territorier, särskilt genom avveckling av tullar och avgifter med motsvarande verkan samt avveckling av kvantitativa restriktioner och åtgärder med motsvarande verkan.

25 I detta sammanhang syftar artikel 21 första stycket i avtalet till att hindra att den liberalisering av handeln som uppnås genom avvecklingen av tullar och avgifter med motsvarande verkan samt av kvantitativa restriktioner och åtgärder med motsvarande verkan blir verkningslös på grund av de avtalsslutande parternas skattepraxis. Detta skulle nämligen bli fallet om en från den ena parten importerad vara beskattades hårdare än liknande varor som den konkurrerar med på den andra partens marknad.

26 Artikel 21 första stycket i avtalet ålägger därför de avtalsslutande parterna ett ovillkorligt förbud mot skattediskriminering, vilket gäller så snart det har konstaterats att varor som omfattas av ett visst skattesystem är likartade, och vars gränser direkt framgår av avtalets syfte. Denna bestämmelse kan som sådan tillämpas av en domstol och alltså ha direkt effekt i hela gemenskapen.

27 Svaret på den första delfrågan blir därför att artikel 21 första stycket i avtalet mellan gemenskapen och Portugal är direkt tillämpligt och kan ge upphov till rättigheter för de olika ekonomiska aktörerna som det åligger domstolarna att skydda.

Den andra delfrågan

28 I händelse av ett jakande svar på delfrågan om den omtvistade bestämmelsens direkta effekt, vill Bundesfinanzhof vidare veta om denna bestämmelse föreskriver ett förbud mot diskriminering motsvarande det som föreskrivs i artikel 95 första stycket i EEG-fördraget.

29 I detta avseende skall det anmärkas att artikel 21 i avtalet och artikel 95 i EEG-fördraget visserligen såtillvida har samma syfte som de är inriktade på avskaffande av skattediskriminering. Var och en av dessa båda föreskrifter, som för övrigt har olika lydelse, måste dock beaktas och tolkas i sitt eget sammanhang.

30 Som domstolen redan klargjort i sin dom av den 9 februari 1982 i mål 270/80 Polydor (Rec. s. 329) har EEG-fördraget och frihandelsavtalet olika syften. Därav följer att de tolkningar som gjorts av artikel 95 i fördraget inte genom ren analogi kan överföras till frihandelsavtalet.

31 Svaret på den andra delfrågan blir därför att artikel 21 första stycket skall tolkas enligt sin lydelse och med beaktande av bestämmelsens syfte inom ramen för det frihandelssystem som inrättats genom avtalet.

Den tredje delfrågan

32 Bundesfinanzhof vill slutligen veta om förbudet mot skattediskriminering i artikel 21 i avtalet även gäller för import av portvin.

33 Enligt artikel 2 i avtalet skall detta tillämpas på sådana varor med ursprung i gemenskapen och Portugal

"i) som omfattas av kapitel 25-99 i Brysselnomenklaturen, med undantag av de varor som förtecknas i bilaga I,

ii) som anges i protokoll 2 och 8, med beaktande av de särskilda bestämmelser som föreskrivs i dessa protokoll."

34 Portvin anges i artikel 4 i protokoll 8 om det system som skall tillämpas beträffande vissa jordbruksprodukter. Enligt den artikeln skall för de däri angivna varorna med ursprung i Portugal tullarna vid import till gemenskapen sänkas i den omfattning och inom gränserna för de tullkontingenter som anges för var och en av dem.

35 Det framgår av dessa bestämmelser att avtalet är tillämpligt på portvin, dock med vissa begränsningar vad gäller avskaffandet av tullar. Däremot har de särskilda bestämmelserna i protokollet ingen inverkan på förbudet mot skattediskriminering i artikel 21 första stycket i avtalet.

36 Svaret på den sista delfrågan blir därför att artikel 21 första stycket i avtalet mellan gemenskapen och Portugal även gäller för import av portvin.

Den andra frågan

37 Bundesfinanzhof har ställt denna fråga för att få de tolkningskriterier som den behöver för att kunna avgöra om de nationella myndigheternas skattemässiga behandling av det importerade portvinet strider mot artikel 21 första stycket i avtalet mellan gemenskapen och Portugal. För att frågan skall kunna besvaras måste den bestämmelsen, så som den tolkats ovan, jämföras med de uppgifter som framgår av beslutet om hänskjutande.

38 Fråga 2 a går i huvudsak ut på om artikel 21 första stycket i avtalet medger att Tyskland tillämpar spritskatten med full skattesats beträffande den alkohol som tillsätts portvin, eller om den bestämmelsen tvingar medlemsstaten att tillämpa den nedsatta skattesats som enligt dåvarande artikel 79.2 i lagen om spritmonopol gällde för den sprit som framställdes i kooperativa fruktbrännerier inom gränserna för dessas destillationsrätt.

39 Det framgår inte av uppgifterna i beslutet om hänskjutande om den alkohol som tillsattes de importerade portvinerna framställdes under förhållanden som motsvarade dem som var avgörande för den nedsättning av den extra spritskatten som gällde för de kooperativa fruktbrännerierna. Däremot framgår det av dessa uppgifter att de kooperativa fruktbrännerier som avses i den nationella lagen inte framställer någon alkohol som är ägnad att tillsättas likörvin.

40 Det framgår alltså att det på den tyska marknaden inte fanns någon alkohol som kunde tillsättas vin i syfte att framställa ett portvinsliknande likörvin och som skulle kunna omfattas av den för kooperativa fruktbrännerier föreskrivna skattenedsättningen.

41 Under dessa omständigheter kan inte det förhållandet att den ovannämnda nedsättningen inte tillämpas på portvin inkräkta på den liberalisering av handeln mellan gemenskapen och Portugal som åsyftas i avtalet. Den rent teoretiska möjligheten att det för samma vara - om denna framställts i Tyskland under särskilda villkor - kunde ha förelegat en rätt till skattenedsättning, är med hänsyn till avtalets syfte inte tillräcklig för att ge upphov till en förpliktelse att tillämpa en sådan nedsättning på den importerade varan.

42 Svaret på fråga 2 a blir därför följande. Det utgör ingen diskriminering i den mening som avses i artikel 21 första stycket i avtalet mellan gemenskapen och Portugal om en medlemsstat beträffande varor med ursprung i Portugal underlåter att tillämpa en skattenedsättning som föreskrivs för vissa producentgrupper eller vissa varuslag, om det på den berörda medlemsstatens marknad inte finns någon liknande vara som faktiskt kommit i åtnjutande av denna nedsättning.

43 Fråga 2 b går ut på om artikel 21 första stycket i avtalet mellan gemenskapen och Portugal skall tolkas så att begreppet liknande vara skall anses omfattas inte bara "direkt" liknande varor utan även andra varor som "också" kan anses vara likartade.

44 Det framgår av beslutet om hänskjutande att Bundesfinanzhof ställt denna fråga under antagandet att det kan finnas en likhet inte bara mellan portvin och andra likörviner, utan även mellan portvin och viner av särskilt slag med hög alkoholhalt till följd av naturlig jäsning, vilka viner inte beskattas i Tyskland.

45 Det skall här anmärkas att begreppet liknande i artikel 21 första stycket i avtalet mellan gemenskapen och Portugal, vad gäller dess tillämpning inom gemenskapen, är ett gemenskapsrättsligt begrepp vars enhetliga tolkning domstolen skall säkerställa.

46 Med hänsyn till denna bestämmelses syfte, såsom detta beskrivits ovan, kan inte varor som skiljer sig från varandra i fråga om såväl framställningssätt som väsentliga egenskaper anses vara liknande i den mening som avses i bestämmelsen. Följaktligen kan inte likörvin som tillsatts alkohol och vin som framställts genom naturlig jäsning anses vara liknande varor i den mening som avses i den omtvistade bestämmelsen.

47 Svaret på fråga 2 b blir följaktligen att varor som skiljer sig från varandra i fråga om såväl framställningssätt som väsentliga egenskaper inte kan anses vara liknande i den mening som avses i artikel 21 första stycket i avtalet.

Beslut om rättegångskostnader

48 De kostnader som har förorsakats regeringarna i Danmark, Tyskland, Frankrike och Förenade kungariket samt Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

-angående de frågor som genom beslut av den 24 mars 1981 förts vidare av Bundesfinanzhof - följande dom:

1) Artikel 21 första stycket i avtalet mellan gemenskapen och Portugal är direkt tillämpligt och kan ge upphov till rättigheter för de olika ekonomiska aktörerna som det åligger domstolarna att skydda.

2) Bestämmelsen skall tolkas enligt sin lydelse och med beaktande av bestämmelsens syfte inom ramen för det frihandelssystem som inrättas genom avtalet.

3) Bestämmelsen gäller även för import av portvin.

4) Bestämmelsen skall tolkas på följande sätt:

a)Det utgör ingen diskriminering i den mening som avses i artikel 21 första stycket i avtalet mellan gemenskapen och Portugal om en medlemsstat beträffande varor med ursprung i Portugal underlåter att tillämpa en skattenedsättning som föreskrivs för vissa producentgrupper eller vissa varuslag, om det på den berörda medlemsstatens marknad inte finns någon liknande vara som faktiskt kommit i åtnjutande av denna nedsättning.

b)Varor som skiljer sig från varandra i fråga om såväl framställningssätt som väsentliga egenskaper kan inte anses vara liknande.