Forslag till avgörande Fennelly föredraget den 27 januari 2000. - Wirtschaftsvereinigung Stahl, Thyssen Stahl AG, Preussag Stahl AG och Hoogovens Staal BV, tidigare Hoogovens Groep BV mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - EKSG - Kommissionens beslut nr 3855/91/EKSG ("det femte regelverket") - Statligt stöd till stålföretag inom den offentliga sektorn i Italien - Maktmissbruk - Icke-diskrimineringsprincipen - Nödvändighetsprincipen. - Mål C-441/97 P. - British Steel plc mot Europeiska kommissionen m.fl.. - Överklagande - EKSG - Kommissionens beslut nr 3855/91/EKSG ("det femte regelverket") - Enskilda beslut av kommissionen om tillstånd till statligt stöd till stålföretag - Kommissionens behörighet - Skydd för berättigade förväntningar. - Mål C-1/98 P.



Rättsfallssamling 2000 s. I-10293



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1 Detta förslag till avgörande rör två skilda överklaganden av förstainstansrättens domar i mål T-243/94, British Steel mot kommissionen,(1) och i mål T-244/94, Wirtschaftsvereinigung Stahl m.fl. mot kommissionen.(2) Den aktuella tvisten rör huvudsakligen frågan huruvida kommissionen, som på grundval av artikel 95 i EKSG-fördraget har infört allmänna regler, eller ett regelverk om att tillåta vissa grupper av statligt stöd till stålsektorn, saknade befogenhet att med stöd av nämnda artikel fatta enskilda beslut om att tillåta statligt stöd som inte föll inom ramen för regelverket.

II - Det faktiska och rättsliga sammanhanget

2 Först skall en sammanfattning av de olika åtgärder som kommissionen och rådet har vidtagit redovisas och därefter skall de rättsliga frågorna behandlas.

3 Den första åtgärden återfinns i kommissionens beslut nr 3855/91/EKSG av den 27 november 1991 om gemenskapsregler för stöd till stålindustrin(3) (nedan kallat det femte regelverket eller regelverket), som fattades med stöd av artikel 95 i EKSG-fördraget. Första övervägandet i ingressen till regelverket lyder enligt följande:

"Statligt stöd oavsett form, vare sig det är selektivt eller generellt, till stålindustrin i medlemsstaterna är förbjudet enligt artikel 4 c i fördraget."(4)

Det erinras om att i artikel 4 c i EKSG-fördraget föreskrivs följande:

"Följande åtgärder är oförenliga med den gemensamma marknaden för kol och stål och skall därför upphävas och förbjudas inom gemenskapen på det sätt som anges i detta fördrag:

...

c) Subventioner eller statliga stödåtgärder eller särskilda pålagor som ålagts av staterna oavsett i vilken form det sker.

..."

Femte övervägandet i ingressen till det femte regelverket lyder enligt följande:

"Det stränga regelverk som därmed har införts och som nu gäller i de tolv medlemsstaternas hela territorium har säkerställt sund konkurrens i denna bransch på senare år. Införandet av detta regelverk stämmer med det mål som legat till grund för inrättandet av den inre marknaden. Detta regelverk överensstämmer också med de regler om statligt stöd som fastställs i den överenskommelse om stålindustrin som i november 1989 träffades mellan gemenskapen och Förenta staterna och som gäller till den 31 mars 1992.(5) Det bör därför ha fortsatt giltighet, låt vara med några tekniska modifikationer."

4 I artikel 1.1 i regelverket föreskrivs följande:

"Stöd till stålindustrin, vare sig det är selektivt eller generellt, som finansierats av medlemsstaterna eller regionala eller lokala myndigheter eller genom statliga medel får oavsett form betraktas som gemenskapsstöd och därmed förenligt med en väl fungerande gemensam marknad endast om det uppfyller kraven i artikel 2-5."

5 Artiklarna 2-5 i regelverket föreskriver att stöd till forskning och utveckling, stöd till miljöskyddsåtgärder, stöd till nedläggning och stöd som beviljas inom ramen för generella regionala stödprogram i Grekland, Portugal eller i förutvarande Tyska demokratiska republiken, under vissa omständigheter kan anses vara förenligt med den gemensamma marknaden. Regelverket trädde i kraft den 1 januari 1992 och gällde till den 31 december 1996.

6 Av domstolens rättspraxis framgår emellertid tydligt att varken det femte regelverket eller det av allt att döma allmänna förbudet mot stöd kan tolkas självständigt i förhållande till regelverkets rättsliga grund, artikel 95 i EKSG-fördraget (nedan kallat fördraget), som i första stycket föreskriver följande:

"I alla i detta fördrag inte förutsedda fall, som synes kräva ett beslut eller en rekommendation av kommissionen för att inom ramen för den gemensamma marknaden för kol och stål och i enlighet med artikel 5 förverkliga någon av de i artikel 2-4 närmare angivna målsättningarna för gemenskapen, kan detta beslut fattas eller denna rekommendation lämnas med rådets enhälliga samtycke och efter att den rådgivande kommittén hörts."

7 Efter införandet av det femte regelverket lade kommissionen år 1992, till följd av den försämrade ekonomiska och finansiella situationen inom stålindustrin, fram en omstruktureringsplan(6) som tillsammans med en rapport av en oberoende expert(7) lade grunden till ett kommissionsprogram med syfte att genom frivillig medverkan, i förening med sociala åtgärder, genomföra en minskning av produktionskapaciteten. Rådet godtog i sin slutsats av den 25 februari 1993 i stora drag det program som kommissionen hade lagt fram.

8 Vid rådets möte den 17 december 1993 nåddes en övergripande överenskommelse inom rådet för att detta skulle ge sitt samtycke till statligt stöd till sex offentliga stålföretag i syfte att underlätta en omstrukturering eller privatisering av de berörda offentliga företagen. Rådet och kommissionen avgav en gemensam förklaring, vilken skrevs in i rådets protokoll, och som inbegrep följande uttalande: "Genom att ge sitt enhälliga samtycke till de förslag som [hade] lagts fram med stöd av artikel 95, [bekräftade rådet] sin målmedvetenhet att strikt tillämpa regelverket ... och, i avsaknad av tillstånd enligt regelverket, artikel 4 c i EKSG-fördraget. Utan inverkan på varje medlemsstats rätt att begära ett beslut med stöd av artikel 95 i fördraget och i enlighet med slutsatserna av den 25 februari 1993 [förklarade] rådet att det [var] fast beslutet att undvika alla nya undantag från artikel 95 vad [gällde] stöd till ett enskilt företag."

9 Rådet gav den 22 december 1993 sitt samtycke med stöd av artikel 95 första stycket i fördraget till besluten att bevilja de ovan nämnda stöden. Den 12 april 1994 fattade kommissionen sex enskilda beslut på grundval av artikel 95 i fördraget. Dessa beslut avviker från artikel 4 c i fördraget genom att de tillåter statligt stöd som inte uppfyller kriterierna för när undantag får göras enligt det femte regelverket. Bland dessa beslut återfinns kommissionens beslut 94/258/EKSG av den 12 april 1994 om det stöd som Spanien avsåg att bevilja det integrerade offentliga stålföretaget Corporación de la Siderurgia Integral (CSI),(8) och kommissionens beslut 94/259/EKSG av den 12 april 1994 om det statliga stöd som Italien hade beviljat stålföretag inom det offentliga sektorn (stålkoncernen Ilva)(9) (nedan gemensamt kallade de omtvistade besluten). I enlighet med rådets samtycke var dessa tillstånd förenade med skyldigheter att minska kapaciteten med utgångspunkt i kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet av den 13 april 1994.(10)

10 När det gäller överklagandet av domen i målet Wirtschaftsvereinigung är det till hjälp att hänvisa till innehållet i beslut 94/259/EKSG. I ingressen till detta beslut, punkt 2, hänvisas till det stöd som Ilva hade beviljats inom ramen för tidigare omstruktureringsprogram, vilket inte räckte för att återupprätta företagets ekonomiska livskraft. I punkt IV första stycket i motiveringen, vilken syftar till att klargöra behovet av beslutet, stadgas följande:

"Den kraftiga tillbakagången sedan mitten av nittiotalet på den gemensamma stålmarknaden har givit upphov till allvarliga svårigheter för stålindustrin i flera medlemsstater, bland annat i Italien. Syftet att förse den italienska stålindustrin med en solid och ekonomiskt livskraftig struktur bidrar till att förverkliga fördragets målsättningar, särskilt dem som definieras i artiklarna 2 och 3. Kommissionen anser, med hänsyn till de särskilda villkor som det gemensamma intresset uppställer, och som återfinns i beslutet, att det statliga stöd som Italien skall bevilja är en nödvändig och proportionell åtgärd för att förverkliga dessa målsättningar."

Punkt V första stycket har följande lydelse:

"[F]ör att begränsa inverkan på konkurrensen så mycket som möjligt, är det viktigt att den italienska offentliga stålindustrin på ett avgörande sätt bidrar till den strukturella anpassning som ännu är nödvändig inom denna sektor, genom kapacitetsminskningar i utbyte mot stödet."

I punkt VI första stycket i motiveringen stadgas att beviljande av driftstöd skall begränsas till vad som är absolut nödvändigt, medan det i punkt VII första stycket stadgas att beslutets genomförande kräver noggranna kontroller.

11 Enligt artikel 1.1 i beslut 94/259/EKSG tilläts på så sätt en viss högsta stödsumma i form av kapitaltillskott, skuldtäckning av staten och ersättning för omstrukturerings- och avvecklingskostnader. I artikel 1.2-1.5 föreskrevs att ytterligare stöd inte fick beviljas om livskraft inte hade uppnåtts vid utgången av år 1994, att stödet inte fick användas till illojala konkurrensåtgärder, att de aktuella företagen skulle vara helt privatiserade vid utgången av år 1994 och att staten skulle behandla ytterligare lån och skulder på marknadsmässiga villkor. I artikel 2 föreskrevs särskilda företagsnedläggningar eller kapacitetsminskningar för diverse stålprodukter. I artikel 3 stipulerades villkoren för en icke-diskriminerande privatiseringsprocess, som skulle genomföras utan ytterligare statligt stöd eller beviljande av skattekrediter för tidigare förluster och med hänsyn till koncernens skuldnivå. Artiklarna 4-6 i beslutet rörde övervakningsförfarandet och konsekvenserna för det fall de villkor som ställdes upp i beslutet inte iakttogs.

III - De överklagade domarna

12 Wirtschaftsvereinigung Stahl, Thyssen Stahl AG, Preussag Stahl AG och Hoogovens Staal BV (nedan kallade Wirtschaftsvereinigung) väckte med stöd av artikel 33 i EKSG-fördraget talan om ogiltigförklaring av beslut 94/259/EKSG vid förstainstansrätten. British Steel Plc (nedan kallat British Steel) väckte separat talan om ogiltigförklaring av båda de omtvistade besluten.(11) Förstainstansrätten tillät rådet, Republiken Italien och Ilva i båda målen, och Konungariket Spanien i målet British Steel, att intervenera till stöd för kommissionen. SSAB Svenskt Stål AB och Det Danske Stålvalseværk A/S tilläts att intervenera till stöd för sökanden i målet British Steel.

13 Wirtschaftsvereinigung åberopade sju grunder till stöd för sin talan om ogiltigförklaring, varav två utgör grund för överklagandet, nämligen påståendena om åsidosättande av de uttömmande villkoren i femte regelverket respektive åsidosättande av artikel 95 i fördraget, av det skälet att det villkor som föreskriver att stöd måste vara nödvändigt för att förverkliga de mål som definieras i artiklarna 2-4 i EKSG-fördraget inte hade uppfyllts.

14 British Steel åberopade fyra grunder till stöd för sin talan, vilka även utgör grund för överklagandet, nämligen påståendena om kommissionens bristande behörighet att fatta de omtvistade besluten respektive åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar.

15 Förstainstansrätten underkände samtliga argument som sökandena lade fram i båda målen samt ogillade deras respektive talan, av de skäl som sammanfattas nedan.

A - Wirtschaftsvereinigung: Åsidosättande av det femte regelverket, British Steel: Bristande behörighet

16 Wirtschaftsvereinigung och British Steel ansåg, i sina påståenden om åsidosättande av det femte regelverket respektive bristande behörighet, att regelverket utgör en uttömmande och tvingande rättslig ram med allmän räckvidd. I synnerhet i artikel 1 i regelverket förbjuds uttryckligen allt drift- och investeringsstöd som inte räknas upp i regelverket. Kommissionen hade ingen möjlighet att kringgå det förfarande som föreskrivs i det grundläggande beslut - regelverket - som var tillämpligt, eftersom kommissionen hade antagit detta med stöd av artikel 95 i fördraget. Regelverket utgjorde således en slutgiltig bedömning av vad som är nödvändigt för att förverkliga fördragets målsättningar, såvida reglerna inte ändrades med stöd av nämnda artikel genom ett beslut med allmän räckvidd.

17 Kommissionen ansåg att förbudet mot stöd direkt följde av artikel 4 c i fördraget och att det därför var möjligt att på grundval av artikel 95 i fördraget fatta enskilda beslut om ytterligare undantag. Kommissionen ansåg att om stålmarknaden skulle drabbas av en svår kris hade den behörighet att bedöma om andra stödformer än de som fanns uppräknade i själva regelverket var förenliga med fördraget. Rådet, Italien och Ilva menade att regelverket och de omtvistade besluten var rättsliga åtgärder av samma rang, som vidtagits på samma rättsliga grund och med materiellt sett olika tillämpningsområde. Det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen hade enligt artikel 95 i fördraget hade inte uttömts genom vidtagandet av den förstnämnda åtgärden, vilken endast urskilde de åtgärder som kommissionen då ansåg vara förenliga med fördraget. Eftersom denna befogenhet hade utformats som en möjlighet för kommissionen att bemästra exceptionella och oförutsedda situationer, saknade kommissionen befogenhet att i förväg begränsa sitt utrymme för skönsmässig bedömning under andra omständigheter.

18 Förstainstansrätten beskrev Wirtschaftsvereinigungs grund som huvudsakligen ett påstående om att "kommissionen, genom att tillåta stöden i fråga i det omtvistade enskilda beslutet, har använt sin behörighet enligt artikel 95 första och andra stycket i fördraget för att kringgå de villkor som föreskrivs i regelverket, som har en allmän räckvidd".(12) British Steels grund tolkades som i huvudsak ett påstående om att "de två omtvistade besluten står i strid med regelverket och således åsidosätter principen om att en rättsakt av generell räckvidd inte kan ändras genom ett enskilt beslut".(13) Förstainstansrätten underkände båda påståendena med samma motivering.

19 Förstainstansrätten erinrade inledningsvis om att kommissionen har behörighet att med stöd av artikel 95 i fördraget fatta samtliga allmänna eller enskilda beslut som är nödvändiga för att förverkliga fördragets målsättningar,(14) inklusive beslut som tillåter stöd genom undantag från artikel 4 c i fördraget, beroende på vilken typ av beslut som kommissionen bedömer är bäst lämpad för att uppnå dessa mål.(15) Problemet bestod följaktligen i att avgöra föremålet för och räckvidden av regelverket respektive de omtvistade enskilda besluten.(16)

20 Samtidigt som dessa olika åtgärder dels hade samma rättsliga grund, nämligen artikel 95 första och andra stycket i fördraget, dels utgjorde undantag från det generella förbud mot stöd som anges i artikel 4 c i fördraget, menade förstainstansrätten att de hade olika tillämpningsområde "eftersom regelverket på ett allmänt sätt hänför sig till vissa grupper av stöd som där anses förenliga med fördraget medan de omtvistade besluten av särskilda skäl och undantagsvis tillåter stöd som i princip inte skulle kunna anses förenligt med fördraget".(17) Förstainstansrätten fortsatte:

"I detta perspektiv kan sökandenas påstående om att regelverket är tvingande, uttömmande och definitivt inte godtas. Regelverket utgör nämligen en tvingande rättslig ram endast för stöd inom de grupper av stöd som är förenliga med fördraget och som räknas upp där. Regelverket inrättar på detta område ett övergripande system som avser att säkerställa lika behandling inom ramen för ett enda förfarande av alla stöd som ingår i de grupper som definieras i det. Kommissionen är endast bunden av detta system när den bedömer om stöd som avses i regelverket är förenligt med fördraget. Den kan således inte tillåta sådant stöd genom ett enskilt beslut som står i strid med de allmänna regler som införts genom detta regelverk."(18)

21 Omvänt kunde stöd som inte tillhörde de grupper av stöd som hade undantagits från förbudet genom regelverket beviljas ett enskilt undantag från förbudet i artikel 4 c i fördraget. Förstainstansrätten fastslog följande:

"Kommissionen är med stöd av artikel 95 första och andra stycket i fördraget - som endast avser de situationer som inte förutses i fördraget (se den ovannämnda domen i målet Nederländerna mot Höga myndigheten, punkt 2) - inte behörig att förbjuda vissa grupper av stöd, eftersom ett sådant förbud redan föreskrivs i själva fördraget, i dess artikel 4 c. Stöd som inte hör till de kategorier som enligt bestämmelserna är undantagna från detta förbud omfattas således uteslutande av artikel 4 c. Av detta följer att när sådant stöd likväl blir nödvändigt för att förverkliga fördragets målsättningar, har kommissionen befogenhet att stödja sig på artikel 95 i fördraget för att möta den oförutsedda situationen, i förekommande fall genom ett enskilt beslut".(19)

22 Kommissionen hade inte kunnat avstå från sin behörighet genom att anta ett uttömmande regelverk.(20) Eftersom de drifts- och omstruktureringsstöd som hade tillåtits genom de omtvistade besluten uppenbarligen inte föll inom ramen för de kategorier av stöd som räknas upp i det femte regelverket, kunde de inte anses utgöra oberättigade undantag från regelverket,(21) eller som försök att gynna företag genom att på ett dolt sätt ändra i regelverket.(22)

23 Även om grunderna avseende åsidosättande av det femte regelverket respektive bristande behörighet, vilka väsentligen utgör samma argument, är de mest centrala i detta överklagande, måste jag också peka på andra argument som har lagts fram i förstainstansrätten till stöd för talan i båda målen, och på vilka två olika grunder i de aktuella överklagandena är baserade.

B - British Steel: Berättigade förväntningar

24 British Steel ansåg att principen om skydd för berättigade förväntningar hade åsidosatts i målet, eftersom bolaget hade förväntat sig att kommissionen skulle följa regelverket och vid behov ändra det, ja till och med ersätta det, om den ville avvika från det. Regelverket utgjorde en normativ åtgärd vars uttryckliga syfte var att förbjuda alla former av subventioner med undantag för dem som enligt regelverket var förenliga med fördraget. Följaktligen borde alla åtgärder som står i strid med dessa regler ogiltigförklaras i den utsträckning som de i avsaknad av ett tvingande allmänintresse medför en oförutsebar förändring av den situation som har inrättats genom regelverket till nackdel för den aktör som har handlat förnuftigt (och gjort investeringar) i förlitan på att den situation som följer av denna normativa rättsakt kommer att bestå.(23)

25 Enligt kommissionen kunde en sådan åtgärd med allmän räckvidd som det femte regelverket inte på ett giltigt sätt ge upphov till berättigade förväntningar. Ändrade förhållanden gjorde det befogat att vidta ytterligare åtgärder. Varje berättigad förväntan skulle under alla omständigheter ha ifrågasatts på grund av den varning som kommissionen hade utfärdat i sin skriftväxling med British Steel, om att det inte var uteslutet att artikel 95 skulle användas även under den tid som regelverket var tillämpligt.(24)

26 Förstainstansrätten ansåg att British Steels argument grundades på den oriktiga ståndpunkten att förekomsten av regelverket skulle ha givit de berörda företagen den uppfattningen att det under särskilda omständigheter inte skulle komma att fattas något specifikt beslut om tillstånd till statligt stöd utöver de grupper som avses i regelverket. Såsom förstainstansrätten redan hade konstaterat, hade regelverket emellertid inte samma föremål som de aktuella besluten, vilka hade fattats för att bemästra en exceptionell situation. Regelverket kunde följaktligen inte i något fall ge upphov till berättigade förväntningar vad gäller möjligheten att bevilja enskilda undantag från förbudet mot statligt stöd, på grundval av artikel 95 första och andra stycket i fördraget, i en oförutsedd situation liknande den som ledde till att de omtvistade besluten fattades.(25)

27 Förstainstansrätten tillade dessutom att ekonomiska aktörer inte kan ha berättigade förväntningar på att en befintlig situation bibehålls när denna situation kan ändras inom ramen för gemenskapsinstitutionernas befogenhet att företa skönsmässig bedömning.(26) På grund av den ständiga anpassningen till variationerna i den ekonomiska situationen kunde inte de ekonomiska aktörerna åberopa en förvärvad rättighet för att upprätthålla det rättsläge som föreligger vid en given tidpunkt.(27) En försiktig och omdömesgill aktör borde kunna förutse att särskilda åtgärder som är avsedda att motverka uppenbara krissituationer kommer att vidtas, vilket innebär att principen om skydd för berättigade förväntningar inte kan åberopas.(28) I synnerhet British Steel borde, med hänsyn till sin viktiga ekonomiska ställning samt till sitt deltagande i EKSG:s rådgivande kommitté, ha insett att ett trängande behov av att värna den europeiska stålindustrins ställning skulle kunna motivera att kommissionen fattade enskilda beslut, såsom det som redan hade fattats och som inte föll inom ramen för regelverket, för att bemöta de skattelättnader avseende koldioxidutsläpp som nederländska och danska stålindustrier hade beviljats.(29)

C - Wirtschaftsvereinigung: Åsidosättande av artikel 95 i fördraget

28 Wirtschaftsvereinigung ifrågasatte både om de målsättningar som beslut 95/259/EKSG eftersträvade var förenliga med fördraget och om beslutet verkligen var nödvändigt för att uppnå dessa mål. Beträffande den förra frågan menade Wirtschaftsvereinigung bland annat att syftet med att "förse den italienska stålindustrin med en solid och ekonomiskt livskraftig struktur"(30) varken var förenligt med målsättningarna för den gemensamma marknaden eller gemenskapens stålindustri i stort, eftersom den rörde en enda medlemsstat och, faktiskt, ett enda företag,(31) samtidigt som företag i andra medlemsstater måste minska sin kapacitet med egna medel. Beträffande nödvändighetskriteriet hade kommissionen redan tillåtit beviljandet av stöd till Ilva uppgående till 14 150 miljoner ecu under åren 1980-1989, utan att detta ledde till återupprättad livskraft för koncernen. Dessa erfarenheter visade att Ilva skulle kunna använda ytterligare stöd för att helt enkelt öka sin marknadsandel genom att sälja till lägre priser än sina osubventionerade konkurrenter.

29 Kommissionen och Italien genmälde att beviljandet av stöd ingick i ett övergripande program för kapacitetsminskning och återupprättande av de europeiska stålföretagens livskraft vilket således låg i hela gemenskapens stålindustris intresse. Dessutom var det nödvändigt att i en krissituation underlätta privatiseringen av Ilva, eftersom ytterligare stöd på grundval av artikel 95 i fördraget var uteslutet.

30 Förstainstansrätten fastslog att beslut 94/259/EKSG syftade till att skydda det gemensamma intresset i enlighet med fördragets målsättningar.(32) Den fortsatta eller fördjupade krisen inom stålsektorn kunde medföra risker för ytterst allvarliga störningar i de berörda medlemsstaternas ekonomier.(33) Beslutet ingick således, tillsammans med de övriga fem enskilda besluten som fattades samma dag, genom vilka tillstånd gavs till statligt stöd, i ett heltäckande program för varaktig omstrukturering av stålsektorn och för minskning av produktionskapaciteten inom gemenskapen. Åtgärden syftade således inte endast till att säkerställa mottagarföretagets överlevnad - vilket skulle stå i strid med det gemensamma intresset - utan till att återupprätta dess livskraft samtidigt som stödets inverkan på konkurrensen begränsades till ett minimum.(34)

31 Efter att ha konstaterat att beslut 94/259/EKSG eftersträvade de målsättningar som avses i artiklarna 2-4 i fördraget,(35) citerade förstainstansrätten domstolens dom i målet Tyskland mot kommissionen, enligt vilken kommissionen "inte i något fall [kan] tillåta statligt stöd som inte är nödvändigt för att uppnå de mål som avses i fördraget och som kan medföra snedvridning av konkurrensen på den gemensamma stålmarknaden".(36) Genom att hänvisa till de i artikel 33 i fördraget uppställda villkoren vad gäller prövningen av kommissionens beslut i ekonomiska frågor och till kommissionens vida utrymme för skönsmässig bedömning vad avser ekonomiska och sociala frågor inom gemenskapen,(37) fastställde förstainstansrätten emellertid att dess kontroll begränsades "till en kontroll av att de faktiska omständigheterna är materiellt riktiga och att det inte föreligger någon uppenbart oriktig bedömning".(38) Förstainstansrätten ansåg att påståendet att tidigare stödåtgärders ineffektivitet oundvikligen leder till att varje försök att genom ytterligare statligt stöd återupprätta Ilvas livskraft misslyckas inte grundar sig på någon konkret bevisning och att det därför utgör ett rent spekulativt antagande. En slutsats grundad på tidigare erfarenheter hade inte kunnat ersätta en noggrann undersökning av de konkreta villkor som ställdes upp i beslutet för att genomföra en omstrukturering av mottagarföretaget och ett återställande av dess livskraft.(39) Bakgrunden och motiveringen till beslutet vittnar om att kommissionen gjorde en djupgående analys av krissituationen inom europeisk stålindustri och av de medel som är bäst lämpade för att bemästra den, såväl som av de särskilda villkoren som skulle uppfyllas för att Ilva skulle bli livskraftigt och för att begränsa stödets inverkan på konkurrensen så mycket som möjligt.(40) Således hade inte någon konkret bevisning lagts fram som skulle kunna visa att kommissionen gjort sig skyldig till en uppenbart oriktig bedömning när den fastställde att stödet i fråga, på de villkor som har ålagts i beslut 94/259/EKSG, var nödvändigt för att förverkliga vissa av fördragets målsättningar.(41)

IV - Överklagandet

32 Wirtschaftsvereinigung och British Steel har överklagat förstainstansrättens domar i mål T-244/94 respektive T-243/94 med stöd av artikel 49 i EKSG-stadgan för domstolen, och i båda målen yrkat att domarna, liksom beslut 94/259/EKSG och de omtvistade besluten, skall ogiltigförklaras, samt att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. I målet British Steel har domstolen i enlighet med artikel 120 i rättegångsreglerna avstått ifrån det muntliga förfarandet. Vid förhandlingen i målet Wirtschaftsvereinigung har Hoogovens Staal BV företrätts separat i förhållande till övriga parter.

33 Wirtschaftsvereinigung har åberopat fyra grunder till stöd för sin talan: i) åsidosättande av det femte regelverket, ii) åsidosättande av nödvändighetsprincipen, iii) rättsstridigt bedrivande av utpräglat nationell politik, och iv) åsidosättande av artikel 4 c i fördraget. British Steel har åberopat två grunder till stöd för sin talan, nämligen bristande behörighet att fatta de omtvistade besluten och åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar. Det Danske Stålvalseværk A/S har intervenerat till stöd för British Steel. Kommissonen, som stöds av Republiken Italien och rådet, är svarande i båda målen, medan Konungariket Spanien även har intervenerat till stöd för kommissionen i målet British Steel.

34 Nedan skall i tur och ordning grunderna för överklagandena och de motargument som har förts fram av övriga parter i målet sammanfattas och analyseras. Wirtschaftsvereinigungs första och fjärde grund och British Steels första grund kan emellertid diskuteras gemensamt, eftersom de är i allt väsentligt överensstämmande.

A - Wirtschaftsvereinigung: i) och iv) Åsidosättande av det femte regelverket och av artikel 4 c i fördraget, British Steel: i) Bristande behörighet

1) Argument

35 Wirtschaftsvereinigung har hävdat att förstainstansrätten gjorde en felaktig rättstillämpning genom att slå fast att regelverket var bindande för kommissionen endast vad avser de grupper av stöd vars beviljande särskilt regleras i regelverket. Wirtschaftsvereinigung har anklagat förstainstansrätten för att inte citera förklaringen i fjärde övervägandet tredje meningen i regelverket i dess helhet, vari det föreskrivs att reglerna förbjuder "varje annat slags stöd till driftskostnader eller investeringar", och för att inte dra den rätta slutsatsen av tredje övervägandet, som föreskriver att reglerna "omfattar allt slags stöd, selektivt eller generellt, som finansieras av medlemsstaterna",(42) och inte heller av den snarlika lydelsen i artikel 1.1 i regelverket. Wirtschaftsvereinigung har även åberopat förklaringen i tredje övervägandet i ingressen till det andra regelverket, som föreskriver att allt stöd skall behandlas enhetligt inom ramen för ett enda förfarande och att ett vergripande gemenskapssystem för stöd utgör en nödvändig del av den gemensamma politiken för återhämtning av stålindustrin,(43) samt skrivningen i sjätte övervägandet i ingressen till det tredje regelverket:

"Den övergripande karaktären av det gemenskapssystem som har antagits [med stöd av artikel 95 i fördraget] medför att alla subventioner oavsett form, selektiva eller generella, som medlemsstaterna kan komma att bevilja sina stålindustrier och som inte uttryckligen anges och i vederbörlig ordning tillåts genom detta beslut, inte i något fall kan rättfärdigas med stöd av artikel 67 i fördraget och skulle ha ansetts förbjudna enligt artikel 4 c i EKSG-fördraget."(44)

Wirtschaftsvereinigung har även åberopat kommissionens egen praxis att, i de fall den har vägrat att tillåta stöd, förklara att de enda möjliga undantagen från förbudet i artikel 4 c i fördraget är de som uttryckligen och uttömmande anges i regelverket.(45)

36 Wirtschaftsvereinigung anser att de generella reglerna i det femte regelverket står högre i rang i normhierarkin än ett enskilt beslut vilket som helst. Bolaget har vid förhandlingen påstått att regelverket utgör en definitiv och uttömmande rättslig ram. Således kan inte ett beslut, som exempelvis beslut 94/259/EKSG, avvika från regelverket, även om det har fattats av samma organ.(46) Denna slutsats följer av principen om likhet inför lagen, som, eftersom den inte efterlevdes i de aktuella fallen, ledde till att offentliga och privata stålföretag behandlades olika. Dessutom påverkas inte denna slutsats av att en gemensam rättslig grund används, eftersom detta även var fallet i kullagerdomen. Att principen om att enskilda beslut är underordnade beslut med allmän räckvidd iakttas är desto viktigare med hänsyn till att det saknas en effektiv parlamentarisk kontroll av det förfarande som föreskrivs i artikel 95 i fördraget.

37 Enskilda undantag kan således endast anses lagenliga när en allmängiltig rättsakt uttryckligen föreskriver en sådan möjlighet,(47) vilket artikel 12 i det andra regelverket gjorde. Denna rättsliga grund för enskilda undantag togs avsiktligt bort från det femte regelverket. Wirtschaftsvereinigung har som ytterligare ett exempel åberopat domstolens rättspraxis enligt vilken allt slags stöd som inte överensstämde med de tvingande regler om beviljande av statligt stöd till varvsindustrin,(48) som rådet hade antagit på grundval av artikel 92.3 e i EG-fördraget (nu artikel 87.3 e EG i ändrad lydelse), automatiskt stred mot EG-fördraget.(49) Wirtschaftsvereinigungs ombud har vid förhandlingen anfört att påståendet om att kommissionens behörighet enligt artikel 95 i fördraget, beträffande statligt stöd, var begränsad till att bevilja specifika undantag från artikel 4 c i fördraget, är alldeles för formellt och att detta synsätt skulle frånta kullagerdomen dess ändamålsenliga verkan.

38 Wirtschaftsvereinigung har till stöd för sin fjärde grund, den om åsidosättande av artikel 4 c i fördraget, åberopat domstolens beslut i mål C-399/95 R, Tyskland mot kommissionen, avseende det förhållandet att det femte regelverket föreskriver strikta regler för när stöd får beviljas till den känsliga stålsektorn utan att skada de övergripande bestämmelser som gäller för denna industri inom ramen för fördraget.(50) Den överklagade domen ger inget svar på hur ett enskilt beslut om ytterligare stöd som skadar dessa övergripande bestämmelser kunde tillåtas.

39 Kommissionen, rådet och Italien har bestridit Wirtschaftsvereinigungs argument. Wirtschaftsvereinigungs hänvisningar till uttalanden i regelverken och i annan sekundärrätt påverkar inte förstainstansrättens slutsats om att kommissionen inte var behörig att på grundval av artikel 95 i fördraget fatta ett beslut med allmän räckvidd som förbjuder stöd som inte uttryckligen räknas upp i det femte regelverket, eftersom ett sådant förbud redan föreskrivs i artikel 4 c i fördraget. Under alla förhållanden, i synnerhet med hänsyn till det gemensamma yttrande som skrevs in i rådets protokoll av den 17 december 1993, visar de överväganden och sekundärrättsbestämmelser som Wirtschaftsvereinigung stöder sig på antingen klart att det generella förbudet mot stöd direkt följer av artikel 4 c i fördraget,(51) eller att de kan tolkas på så sätt att de bara hänvisar till de specifika stöd som räknas upp i det femte regelverket,(52) eller att de helt enkelt skall tolkas som uttryck för kommissionens oförmåga att på egen hand tillåta andra typer av stöd då ytterligare åtgärder vidtagna med stöd av artikel 95 i fördraget saknas.(53)

40 Eftersom beslut 94/259/EKSG hade ett annat tillämpningsområde än det femte regelverket, var förstainstansrättens påpekande om att undantag från villkoren i det femte regelverket endast kunde göras genom ändringsåtgärder med allmän räckvidd ett obiter dictum. Av samma anledning var det uppenbarligen inte nödvändigt att det femte regelverket uttryckligen skulle föreskriva en möjlighet att besluta om undantag. Omständigheterna i kullagerdomen var helt annorlunda, eftersom det målet rörde åläggande av påföljd med stöd av artikel 113 i EG-fördraget (nu artikel 133 EG i ändrad lydelse) när villkoren i en generell sekundärrättsbestämmelse, som föreskrev att påföljd inte skulle åläggas, var uppfyllda. Det existerar nämligen inte någon hierarki mellan allmänna och enskilda beslut som kommissionen har fattat med stöd av artikel 95 i fördraget, eftersom vart och ett har fattats med rådets enhälliga samtycke. Förevarande mål rör inte frågan om skillnaden mellan grundläggande normativa akter, såsom regelverket, som enligt Wirtschaftsvereinigung utgör en abstrakt rättsakt med allmän räckvidd, och delegerade rättsakter för verkställighet, vilka kommissionen ensam har antagit i syfte att genomföra eller göra undantag från sådana rättsakter. Likhetsprincipen hindrar inte att enskilda beslut fattas med stöd av artikel 95 i fördraget, eftersom det är meningen att detta förfarande bara skall användas i exceptionella situationer. Italiens ombud har till och med gått så långt som att ifrågasätta det lämpliga i att använda sig av artikel 95 när åtgärder skall vidtas som är så pass allmänna som regelverken. Han har framhållit kriskaraktären av de åtgärder som artikeln avser. Av samma anledning kan inte kommissionen avstå rätten att i framtiden använda sig av denna artikel i fördraget i situationer som inte har förutsetts genom en åtgärd med allmän räckvidd. Om kommissionen skulle göra detta skulle den mista möjligheten att agera i oväntade situationer vilket det var meningen att artikel 95 skulle säkerställa. Det sätt på vilket statligt stöd till varvsindustrin har behandlats inom ramen för EG-fördraget är irrelevant, eftersom de regler som ger befogenhet att tillåta stöd i de två fördragen har olika avfattning. I vilket fall som helst hade rådet kunnat tillåta ytterligare stöd på grundval av artikel 93 i EG-fördraget (nu artikel 88 EG) under exceptionella omständigheter, på samma sätt som artikel 95 i fördraget föreskriver.

41 Kommissionen, rådet och Italien anser att dessa påståenden inte påverkas av beslutet i mål C-399/95 R, Tyskland mot kommissionen,(54) eftersom det målet inte rörde antagandet med stöd av artikel 95 i fördraget av ett ytterligare kommissionsbeslut avseende stöd som inte omfattas av det femte regelverket. Förstainstansrätten förklarade i punkt 34 i domen i målet Wirtschaftsvereinigung att artikel 4 c i fördraget inte utgör något hinder för kommissionen att i undantagsfall tillåta stöd på grundval av artikel 95 för att bemöta oväntade situationer. Eftersom denna grund inte är identisk med den första grunden för överklagandet, utgör den ett nytt argument som inte kan tas upp till prövning.

42 Beträffande sin första grund för överklagande har British Steel hävdat att förstainstansrätten accepterade dess huvudsakliga argument, nämligen att kommissionen saknar behörighet att fatta enskilda beslut inom de områden som uttömmande regleras av ett beslut med allmän räckvidd. Kommissionen vidhåller att detta påstående är obestritt och okontroversiellt, men irrelevant, eftersom det femte regelverket bara reglerar uttömmande beviljande av de grupper av stöd som avses i artiklarna 2-5 i regelverket.

43 British Steel har hävdat att kommissionen har gjort en felaktig rättstillämpning i punkterna 50 och 51 i domen i målet British Steel, genom att fastställa att det femte regelverkets tillämpningsområde var begränsat till de grupper av stöd som uttryckligen tillåts däri. Bolaget har hävdat att detta bekräftas av a) ingressen till regelverket, b) dess text, c) den historiska bakgrunden till regelverken för stöd till stålindustrin, d) kommissionens egen praxis och e) viss juridisk litteratur.

a) British Steel anser att hänvisningen i första övervägandet i ingressen till regelverket till förbudet mot "[s]tatligt stöd oavsett form", och den snarlika skrivningen i tredje övervägandet, bör tolkas som att den omfattar grupper av stöd som inte räknas upp i regelverket, såsom drifts- och investeringsstöd. Detta har bekräftats genom hänvisningen i femte övervägandet till att regelverket överensstämmer med den överenskommelse om stålindustrin som träffats med Förenta staterna, genom vilken dessa typer av stöd förbjöds.(55) Kommissionen har genmält att andra övervägandet klart uttrycker att regelverken sedan år 1986 har "infört regler som tillåter att stöd utgår till stålindustrin i vissa särskilt angivna fall", utan att på förhand avgöra hur andra stödformer skall bedömas. Hänvisningen till överenskommelsen med Förenta staterna var bara en bekräftelse på att regelverket för stöd inte bröt mot denna, vilket inte hindrade att andra grupper av stöd tilläts under år 1994, efter det att överenskommelsen hade upphört att gälla i mars 1992. Vid förhandlingen i målet Wirtschaftsvereinigung har kommissionens ombud betecknat rättens fråga, om denna överenskommelse skulle ha hindrat att ett beslut, såsom exempelvis beslut 94/259/EKSG, fattades innan överenskommelsen hade upphört att gälla i slutet av mars 1992, som hypotetisk.

b) British Steel har hävdat att artikel 1.1 i det femte regelverket måste tolkas som en indikation på att kommissionen hade uttömt sin behörighet enligt artikel 95 första stycket i fördraget, genom att den föreskrev att de grupper av stöd som definieras i artiklarna 2-5 i regelverket var förenliga med fördraget. Kommissionen har påpekat att artikel 1.1 i regelverket varken utgör ett förbud eller kan tolkas som ett förbud mot alla andra former av stöd, medan antagandet av regelverket fick den effekten, sedd för sig, att alla grupper av stöd som inte räknades upp däri fortfarande var förbjudna, vilket snarare berodde på den fortsatta tillämpningen av artikel 4 c i fördraget än på artikel 1.1 i regelverket, och förbudet därför alltjämt kunde bli föremål för undantag enligt artikel 95 första stycket i fördraget. Det förhållandet att regelverkens tillämpningsområde har inskränkts (det första och det andra regelverket omfattade även drift- och omstruktureringsstöd) bör enbart tolkas på så sätt att kommissionens befogenhet att fatta enskilda beslut utan att behöva söka rådets enhälliga samtycke har begränsats. Rådet har inte haft för avsikt att därigenom begränsa sin egen befogenhet att tillåta den typen av stöd i de fall där kommissionen bedömer att de är förenliga med den gemensamma marknaden.

c) British Steel har intagit den motsatta ståndpunkten vad avser den successiva begränsningen av regelverkens tillämpningsområde, eftersom bolaget anser att denna tyder på att den uttömmande regleringen av de grupper av stöd som eventuellt kan tillåtas har blivit färre. Kommissionen har genmält att de avsnitt i de olika regelverk där det föreskrivs att andra former av stöd är förbjudna helt enkelt är upprepningar av förbudet i artikel 4 c i fördraget, från vilket undantag alltjämt kan göras på grundval av artikel 95 första stycket i fördraget, snarare än att de själva utgör uttömmande förbud som kommissionen, i vilket fall som helst, inte skulle ha befogenhet att besluta om på grundval av artikel 95 första stycket.

d) British Steel har som exempel på kommissionens egen praxis åberopat ett antal beslut varigenom den vägrat att tillåta beviljandet av stöd eller krävt att redan utbetalat stöd skall återbetalas på den grunden att stödet i fråga inte var förenligt med det femte regelverket.(56) Kommissionen har genmält att den helt enkelt inte kunde tillåta den typen av stöd på grundval av sin befogenhet enligt regelverket utan att söka rådets samtycke i enskilda fall. British Steel har också uppmärksammat det förhållandet att ett beslut om undantag för stöd till nederländska och danska stålindustrier, genom skattelättnader för koldioxidutsläpp, vilket inte omfattades av artiklarna 2-5 i det femte regelverket, godkändes genom en ändring i detta regelverk. Kommissionen har hävdat att denna ståndpunkt bygger på en missuppfattning och att beslutet i fråga, kommissionens beslut 92/411/EKSG av den 31 juli 1992,(57) faktiskt var ett enskilt beslut vars tillämplighet var begränsad till de aktuella fallen, vilket bekräftar att kommissionen fortfarande har denna möjlighet enligt artikel 95 första stycket i fördraget. Kommissionens XXII:a rapport om konkurrenspolitiken var felaktig så till vida att den hävdade motsatsen.(58)

2) Bedömning

44 Varken Wirtschaftsvereinigung eller British Steel har, i sina skriftliga yttranden, uttryckligen opponerat sig mot huvudinnehållet i förstainstansrättens motivering i de överklagade domarna, det vill säga att kommissionen inte är behörig att fatta beslut på grundval av artikel 95 första stycket i fördraget, som enbart upprepar ett befintligt förbud mot statligt stöd i artikel 4 c i själva fördraget. Såsom redan har påpekats har Wirtschaftsvereinigungs ombud vid förhandlingen i målet Wirtschaftsvereinigung, kritiserat denna hållning för att vara formalistisk och oförenlig med de skyddsintressen som omfattas av kullagerdomen. Sökandenas talan i de båda målen kan också tolkas på så sätt att de implicit ifrågasätter denna aspekt av de överklagade domarna, genom att hävda att det femte regelverket faktiskt föreskrev ett allmänt förbud mot stöd som inte omfattas av artiklarna 2-5 däri. Detta argument är emellertid enligt min åsikt felaktigt, av samma skäl som förstainstansrätten uppgav i de överklagade domarna.

45 I domen i målet Nederländerna mot Höga myndigheten,(59) påpekade domstolen att "det enda syftet med artikel 95 första stycket är att införa särskilda regler för att avvika från fördraget i syfte att ge Höga myndigheten behörighet att bemöta en oförutsedd händelse".(60) Ingen sådan avvikelse från fördraget är aktuell i situationer där kommissionen kan agera genom att använda sin behörighet enligt fördraget och, således, tillämpa fördraget i de situationer som omfattas av fördragsbestämmelserna. Det målet rörde en av kommissionen utfärdad rekommendation till medlemsstaterna, vilken inte ålade dem nya skyldigheter utan bara räknade upp de skyldigheter som de hade enligt själva fördraget. Domstolen fann att kommissionen var behörig att agera på det viset med stöd av andra regler i fördraget och att, i konsekvens därmed, artikel 95 i fördraget inte kunde användas som rättslig grund för sådana åtgärder. Slutsatsen i det målet, nämligen att artikel 95 i fördraget bara hade karaktären av en kvarleva och inte en korrekt rättslig grund för kommissionens aktuella agerande, är i hög grad relevant för omständigheterna i det nu aktuella målet som också väcker frågan huruvida kommissionen är behörig att tillämpa artikel 95 första stycket i fördraget när den bara skall påminna om de skyldigheter som medlemsstaterna har enligt artikel 4 c, som också är en "konkret och bindande regel".(61) Genomförandet av artikel 4 c i fördraget kan av samma anledning inte tolkas som en situation som fördraget inte har förutsett.

46 Detta synsätt förutsätter att det femte regelverket skall tolkas på så sätt att den "uttryckligen" räknar upp alla grupper av stöd som, om de uppfyller de krav som regelverket uppställer, kommissionen kan anse är förenliga med den gemensamma marknaden, utan att närmare höra med rådet. Detta kan inte förhindra att ytterligare beslut, enskilda eller allmänna, som direkt grundar sig på artikel 95 i fördraget, fattas för att tillåta (eller reglera tillstånd som kommissionen ensam kan besluta om) kategorier av stöd som inte finns uppräknade i det femte regelverket. Situationen i det aktuella målet skiljer sig således helt från den som rådde under de tidigare regelverken, vilka innehöll generella regler om tillstånd för omstruktureringsstöd. Under den period som dessa var i kraft skulle en talan som väckts mot ett enskilt beslut på grundval av artikel 95 i fördraget, som tillåter omstruktureringsstöd på grund av skäl som inte angavs i regelverken, tvingat gemenskapsdomstolarna att pröva kullagerdomens eventuella tillämplighet inom ramen för EKSG-fördraget.

47 Det är inte, enligt min mening, överdrivet formalistiskt att tolka en sekundärrättslig åtgärd mot bakgrund av den begränsade behörighet som den institution som har fattat beslutet har, eller att hindra en institution från att förbjuda sig själv att agera i framtiden på ett sätt som lagstiftaren inte har förutsett. När detta väl har fastslagits torde sökandenas argument rörande den rätta tolkningen av det femte regelverket inte kunna godtas. Det femte regelverket ger kommissionen begränsad behörighet, när den agerar självständigt, att i vissa angivna fall tillåta ett begränsat antal typer av stöd. Det femte regelverket kan inte lagligen innehålla, och borde därför inte heller, i tveksamma fall, tolkas som om det innehöll, ett generellt förbud mot de kategorier av statligt stöd som inte uttryckligen tillåts däri. Följaktligen fanns alltid möjligheten för kommissionen att på grundval av artikel 95 i fördraget, vilket har upprepats i rådets och kommissionens gemensamma yttrande av den 17 december 1993, fatta ytterligare beslut, antingen allmänna eller enskilda, för att tillåta stöd som regelverket inte reglerar i detalj.

48 Eftersom det föreliggande målet rör sådana ytterligare åtgärder, är det inte nödvändigt att beröra förstainstansrättens uttalande om att kommissionen inte kunde tillåta stöd som tillhörde någon av de grupper som räknas upp i det femte regelverket genom ett enskilt beslut som står i strid med de allmänna regler som införts genom detta regelverk.(62) Enligt den bedömning som redovisas i punkterna närmast ovan är det uppenbarligen onödigt att i det förevarande målet diskutera en eventuell normhierarki vid tillämpningen av artikel 95 första stycket i fördraget vad gäller statligt stöd eller den eventuella tillämpligheten av kullagerdomen inom området för EKSG. Kommissionen måste naturligtvis iaktta villkoren i det femte regelverket när den på egen hand överväger att tillåta stöd som faller inom ramen för regelverket. Å andra sidan är den oförhindrad, vilket redan har påpekats, att i enlighet med andra regler i fördraget, inklusive villkoren i själva artikel 95 första stycket, söka rådets samtycke till vilken annan föreslagen åtgärd som helst, generell eller enskild, som tillåter beviljandet av stöd under andra omständigheter, vilket var precis vad som hände i fallet med de omtvistade besluten. Det är inte nödvändigt att sådana "undantag" regleras i regelverket, eftersom de är undantag från artikel 4 c i fördraget snarare än från regelverket och deras rättsliga grund är, i likhet med regelverkets, artikel 95 första stycket.(63) Detta vederlägger även den fjärde grunden för Wirtschaftsvereinigungs överklagande - sådana enskilda undantag från den allmänna regeln i artikel 4 c i fördraget är tillåtna under förutsättning att de syftar till att förverkliga de målsättningar som uppställs i artiklarna 2-4 i fördraget, en fråga som blev föremål för en vittgående individuell prövning i förstainstansrätten.

49 Mot bakgrund av dessa grundläggande och principiella slutsatser angående kommissionens befogenhet skall nu, för fullständighetens skull, de olika argument rörande tolkning som har lagts fram i de bägge överklagandena behandlas. Det skulle kunna tilläggas att, läst för sig, bekräftar ordalydelsen i det femte regelverket den ovan nämnda principiella slutsatsen om dess begränsade räckvidd. Artikel 1.1 i det femte regelverket skall följaktligen, när den föreskriver att stöd "vare sig det är selektivt eller generellt ... oavsett form" får betraktas som gemenskapsstöd "endast om det uppfyller kraven i artikel 2-5", tolkas på så sätt att den bara generellt slår fast räckvidden av undantaget från artikel 4 c i fördraget och att kommissionen inte har någon ytterligare befogenhet att med stöd av det femte regelverket godkänna andra grupper av stöd. Såsom kommissionen har påpekat är artikel 1.1 i regelverket inte formulerad som ett förbud och syftar därför inte till att omöjliggöra andra undantag från förbudet i artikel 4 c i fördraget.

50 Såsom Italiens ombud har påpekat vid förhandlingen i målet Wirtschaftsvereinigung kan ingressen till ett beslut inte ensam ändra ett besluts räckvidd. Den omständigheten att fjärde övervägandet i ingressen till regelverket föreskriver att reglerna i de tidigare regelverken förbjöd alla andra former av stöd kan därför vara vilseledande, men uttalandet motsvaras inte av någon konkret regel i regelverket. I första övervägandet i ingressen till det femte regelverket anges i alla fall klart och tydligt att "stöd oavsett form ... är förbjudet enligt artikel 4 c i fördraget",(64) vilket är mer korrekt, medan andra övervägandet anger att de tidigare regelverken har "infört regler som tillåter att stöd utgår till stålindustrin i vissa särskilt angivna fall",(65) vilket bekräftar att regelverket bara räknar upp stöd som är förenliga med den gemensamma marknaden. Den direkt efterföljande hänvisningen i tredje övervägandet till att reglerna omfattar allt slags stöd, selektivt eller generellt, som finansieras av medlemsstaterna, oavsett form, borde enligt min mening helt enkelt tolkas som en indikering på att de stöd som uttryckligen räknas upp i artiklarna 2-5 i regelverket kan anta vilka former som helst. Uttalandet i femte övervägandet om att regelverket överensstämmer med överenskommelsen med Förenta staterna strider inte mot bedömningen ovan - oförenlighet skulle bara ha kunnat uppkomma om ytterligare åtgärder hade vidtagits på grundval av artikel 95 första stycket i fördraget för att tillåta stöd som inte omfattas av överenskommelsens tillämpningsområde.(66)

51 Jag ansluter mig även till kommissionens slutsats om att den successiva minskningen av regelverkens räckvidd inte kan tolkas på så sätt att ett mer vittgående lagstadgat förbud mot stöd därigenom har införts. Minskningen borde faktiskt i stället tolkas som en begränsning av kommissionens behörighet att tillåta stöd som uppfyller villkoren i regelverken, utan att närmare rådfråga rådet. Med hänsyn till kravet på rådets enhälliga samtycke har detta förmodligen lett till en minskning av antalet stöd som kan tillåtas.

52 Hänvisningarna till ett enda förfarande och till ett övergripande gemenskapsprogram för stöd som återfinns i ingressen till det andra regelverket kan kanske tolkas som hänvisningar till det vidare tillämpningsområde som de regelverk som föregick det femte regelverket hade, men de kan inte tolkas på så sätt att kommissionen hade förbundit sig (eller kunde förbinda sig) att hålla sig till den under normala omständigheter korrekta politiken när den ställs inför oförutsedda situationer som kräver särskilda åtgärder. Det kan också påpekas att det avsnitt i ingressen till det tredje regelverket som sökandena har åberopat föreskriver att stöd som inte uttryckligen räknas upp i dessa övergripande gemenskapsregler måste anses förbjudna i enlighet med artikel 4 c i fördraget - vilket således öppnar vägen för att i vissa fall besluta om undantag från denna fördragsregel på grundval av artikel 95 första stycket i fördraget.

53 Kommission har slutligen uppenbarligen rätt när den hävdar att beslut 92/411/EKSG om danskt och nederländskt stöd avseende miljöskatter snarare utgör ett enskilt beslut än en ändring av det femte regelverket. I den mån institutionernas praxis är relevant för tolkningen av andra åtgärder som dessa har vidtagit,(67) kan inte denna åtgärd användas till stöd för sökandens talan.

54 Den analys av villkoren i det femte regelverket som redogjorts för ovan överensstämmer helt med min ståndpunkt, vilken stöder den av förstainstansrätten i punkt 43 i domen i målet Wirtschaftsvereinigung och i punkt 51 i domen i målet British Steel gjorda analysen, avseende den rätta tolkningen av själva fördraget och regelverkets möjliga tillämpningsområde. Jag kommer således till den slutsatsen att överklagandena varken kan bifallas på Wirtschaftsvereinigungs första eller fjärde grund för överklagande, eller på British Steels första grund för överklagande.

B - Wirtschaftsvereinigung: ii) Åsidosättande av nödvändighetsprincipen

55 Sökandena har kritiserat förstainstansrätten för att ha ändrat under vilka omständigheter artikel 95 kan tillämpas för att tillåta statligt stöd från klart exceptionella situationer ("under inga omständigheter ... stöd som inte är nödvändigt")(68) till en mer allmänt hållen regel ("varje gång ... nödvändigt").(69) Sökandena har hävdat att förstainstansrätten borde ha fastställt att omstruktureringsstöd i princip inte kan anses nödvändigt mer än en gång. Denna principfråga har bekräftats genom gemenskapens riktlinjer om statligt stöd för att rädda och omstrukturera nödställda företag, som föreskriver att omstruktureringsstöd normalt bara skall behöva beviljas en gång,(70) vilket har upprepats i många andra beslut.(71)

56 Kommissionen har hävdat att denna grund inte kan tas upp till prövning, eftersom den ifrågasätter förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheter som låg till grund för det stöd som Ilva tidigare hade beviljats och det behov av ytterligare omstruktureringsstöd som förelåg när beslut 94/259/EKSG fattades.(72) Det finns inte något som tyder på att förstainstansrätten gjorde fel när den prövade kommissionens bedömning av situationen, med undantag av de hänvisningar till politiska uttalanden i EG-fördraget, vilka inte är bindande. En bindande princip, "en gång för alla", skulle vara otillåten mot bakgrund av den komplicerade bedömning som, med hänsyn till de målsättningar som räknas upp i artiklarna 2-4 i fördraget, måste göras enligt artikel 95 i fördraget. Innebörden av domstolens och förstainstansrättens obiter dicta är, vilka har jämförts av sökandena, identiska.

57 Det verkar inte finnas någon substans i Wirtschaftsvereinigungs argument beträffande den terminologi som förstainstansrätten har använt sig av. Det allmänna kravet i förstainstansrättens dom och enligt domstolens tidigare rättspraxis är att stöd bara bör tillåtas när det visar sig vara nödvändigt, varför det bör påpekas att förstainstansrätten faktiskt hänvisar till det avsnitt i domstolens dom i mål 214/83, Tyskland mot kommissionen,(73) som Wirtschaftsvereinigung har åberopat. Det mer allmänna principiella argumentet om att stöd bara kan anses nödvändigt en gång för att säkerställa ett företags livskraft tar inte, enligt min mening, hänsyn till de ständigt förändrade marknadsvillkoren, vilket kommissionen har möjlighet att göra med stöd av artikel 95 första stycket i fördraget. Det kan knappast, för att ta ett extremt exempel, bli tal om att det stöd som gemenskapens stålindustrier beviljades på femtiotalet, efter bildandet av kol- och stålunionen, i princip skulle ha varit tillräckligt för att företagen skulle kunna hålla stånd mot all konkurrens under nittiotalet och att detta således skulle ha hindrat kommissionen från att, under den senare perioden, tillåta ytterligare stöd som bedöms nödvändigt för att förverkliga målsättningarna i artiklarna 2-4 i fördraget. En politisk slogan, som "en gång för alla", kan vara användbar som ett uttryck för det nödvändiga i att vara grundlig när upprepade förfrågningar om stöd till ett och samma företag skall prövas, men den kan inte upphöjas till en bindande princip som skulle hindra kommissionen från att undersöka kraven som följer av allmänintresset med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall. När väl detta principiella argument har underkänts måste även denna grund för överklagande underkännas - Wirtschaftsvereinigung har inte, vilket kommissionen har påpekat, ifrågasatt förstinstansrättens prövning, redovisad i punkt 31 ovan, av kommissionens bedömning av nödvändigheten att bevilja Ilva stöd med hänsyn till de kapacitetsminskningar och andra skyldigheter som Ilva samtidigt hade ålagts.

C - Wirtschaftsvereinigung: iii) Rättsstridigt bedrivande av utpräglat nationell politik

58 Sökandena har påstått att den överklagade domen inte beaktar den uppenbart oriktiga bedömning som kommissionen har gjort sig skyldig till i punkt IV första stycket andra meningen i motiveringen till beslut 94/259/EKSG, enligt vilken målsättningen för beslutet är att förstärka den italienska stålindustrin. Detta strider mot domen i målet Fabrique de fer de Charleroi och Dillinger Hüttenwerke mot kommissionen där domstolen uttalade att de särskilda behov som kan finnas i en medlemsstat inte lagligen kan beaktas när den gemensamma marknaden i dess helhet skall regleras.(74)

59 Kommissionen har genmält att denna grund inte kan tas upp till prövning, eftersom den endast består av ett vagt påstående som inte ifrågasätter de relevanta delarna av förstainstansrättens bedömning.(75) Italien har hävdat att denna grund inte kan tas upp till prövning, eftersom den utgör en ny omständighet och den italienska stålindustrin, i vilket fall som helst, uppenbarligen utgör en viktig del av gemenskapens stålindustri i dess helhet.

60 Det verkar enligt min mening som om denna grund för överklagande direkt följer av det argument som lades fram i förstainstansrätten, redovisad i punkt 28 ovan, varför den, enligt min åsikt, inte kan betraktas som en ny omständighet som inte kan tas upp till prövning. Det framgår emellertid tydligt att förstainstansrätten behandlade argumentet om att stöd som har tillåtits i syfte att förse den italienska stålindustrin med en solid och ekonomisk livskraft inte hör till de målsättningar som avses i fördraget. Förstinstansrättens svar, som stödde sig på den utbredda krisen i stålindustrin och på den omständigheten att beslut 94/259/EKSG ingick i ett övergripande program för åtgärder avseende en mängd olika stålföretag, har redovisats i punkt 30 ovan. Eftersom Wirtschaftsvereinigung inte i något konkret avseende har ifrågasatt förstainstansrättens bedömning i den delen, kan överklagandet inte bifallas på denna grund.

D - British Steel: ii) Berättigade förväntningar

61 British Steel har hävdat att kommissionens beslutspraxis gav upphov till en berättigad förväntning om att stöd inte skulle tillåtas under den period som regelverket var i kraft. Bolaget har åberopat ett antal kommissionsbeslut som exempel på att tillstånd till stöd har vägrats på den grunden att det inte faller inom regelverkets tillämpningsområde.(76) Bolaget kan dessutom inte anses ha blivit förvarnat om kommissionens planer genom sitt deltagande i EKSG:s rådgivande kommitté, eftersom kommitténs medlemmar deltog i egen person. Slutligen var beslut 92/411/EKSG om vissa skattelättnader för danska och nederländska stålföretag med avseende på miljöskatter inte jämförbart med de omtvistade besluten, eftersom det beslutet inte rörde omstruktureringsstöd utan bara tillät stålsektorn ta del av ett mer allmänt stöd som annars reglerades i EG-fördraget. Beslutet kunde därför inte ha någon inverkan på British Steels berättigade förväntningar.

62 Kommissionen har hävdat att British Steels argument till stor del hänför sig till kommissionens beslutspraxis efter att de omtvistade besluten fattades. Domstolen kan varken ersätta förstainstansrättens bedömning med sin egen i detta avseende, eller pröva den nya bevisning som British Steel har lagt fram. Rådet, Italien och Spanien har hävdat att det inte kan anses ha förelegat någon berättigad förväntning om att en viss bestämmelse skulle bibehållas, eftersom en väl fungerande gemensam marknad ställer krav på en kontinuerlig anpassning till de ekonomiska förhållandena, och det femte regelverket var i vilket fall som helst inte uttömmande. Det förhållandet att en av direktörerna för British Steel satt i den rådgivande kommittén i egen person innebar inte, enligt kommissionen, att bolaget inte hade informerats om kommitténs diskussioner, och det var upp till British Steel att bevisa motsatsen. Italien har tillagt att denna fråga endast var av underordnad betydelse i förstainstansrättens motivering.

63 Jag ser ingen anledning att frångå förstainstansrättens grundläggande slutsats, redovisad i punkt 26 ovan, om att regelverket inte gav upphov till några berättigade förväntningar om att andra kategorier av stöd inte kunde tillåtas av kommissionen, eftersom dess villkor inte uteslöt (och inte kunde utesluta), under den tid som regelverket var i kraft, möjligheten att under exceptionella förhållanden tillåta ytterligare stöd. I det här sammanhanget var det korrekt av förstainstansrätten att fastställa att välinformerade aktörer inte kunde utgå ifrån att ett givet rättsligt förhållande skulle upprätthållas trots en förändrad ekonomisk situation. Även om man bortser från det förhållandet att många av de beslut som kommissionen har fattat, och som British Steel har hänvisat till, är av senare datum än de omtvistade besluten, skulle kommissionens vägran att tillåta stöd i dessa fall kunna tolkas på så sätt att kommissionen saknade behörighet att tillåta stöd som inte föll inom ramen för artiklarna 2-5 i regelverket, enligt det förenklade förfarande som föreskrivs däri. Dessa avslag kunde således inte ge upphov till någon berättigad förväntning om att kommissionen inte skulle stödja sig på artikel 95 första stycket i fördraget för att tillåta den typen av stöd. Även om, vilket British Steel har framhållit, skillnaderna i sak mellan beslut 92/411/EKSG och de omtvistade besluten är relativt stora, tror jag inte att dessa skillnader har någon betydelse. Beslut 92/411/EKSG är ett klart fall, innan de omtvistade besluten fattades, av tillstånd till stöd som inte omfattades av regelverkets tillämpningsområde. Om artikel 1.1 i regelverket skall tolkas som ett förbud mot alla andra kategorier av stöd - vilket jag inte anser kan vara en riktig tolkning - skulle den på samma sätt utesluta möjligheten att genom enskilda beslut godkänna de grupper av stöd som omfattas av beslut 92/411/EKSG och de omtvistade besluten. Av samma anledning har den fortsatta möjligheten att tillåta beviljandet av stöd genom skattelättnader visat att artikel 95 första stycket i fördraget med lätthet kan användas för att tillåta även andra kategorier av stöd. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att den information som British Steel satt inne med, eller borde suttit inne med, genom att en av dess direktörer satt med i EKSG:s rådgivande kommitté, inte hade någon betydelse för målets utgång. Jag rekommenderar därför domstolen att inte bifalla överklagandet på British Steels andra grund för överklagande.

V - Förslag till avgörande

64 Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen i de två aktuella målen skall besluta följande:

I mål C-441/97 P, Wirtschaftsvereinigung Stahl m.fl. mot Europeiska gemenskapernas kommission skall

- överklagandet ogillas, och

- sökandena förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

I mål C-1/98 P, British Steel plc mot Europeiska gemenskapernas kommission skall

- överklagandet ogillas, och - sökanden förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - Dom av den 24 oktober 1997 i mål T-243/94, British Steel mot kommissionen (REG 1997, s. II-1887; nedan kallad domen i målet British Steel).

(2) - Dom av den 24 oktober 1997 i mål T-244/94, Wirtschaftsvereinigung Stahl m.fl. mot kommissionen (REG 1997, s. II-1963; nedan kallad domen i målet Wirtschaftsvereinigung). Båda domarna kallas nedan gemensamt de överklagade domarna. Förfarandet i förstainstansrätten och efter överklagande kommer vad avser mål T-243/94 och mål C-1/98 P att nedan kallas domen i målet British Steel och vad avser mål T-244/94 och mål C-441/97 P domen i målet Wirtschaftsvereinigung.

(3) - EGT L 362, s. 57; svensk specialutgåva, område 13, volym 21, s. 189.

(4) - Detta regelverk har ersatt två tidigare regelverk, som infördes genom kommissionens beslut nr 3484/85/EKSG av den 27 november 1985 om gemenskapsregler för stöd till stålindustrin (EGT L 340, s. 1) och kommissionens beslut nr 322/89/EKSG av den 1 februari 1989 om gemenskapsregler för stöd till stålindustrin (EGT L 38, s. 8), vilka tillät att stöd utgick "i vissa särskilt angivna fall" (se andra övervägandet i ingressen till det femte regelverket).

(5) - EGT L 368, 1989, s. 185.

(6) - Kommissionens meddelande SEC (92) 2160 slutligt till rådet och Europaparlamentet av den 23 november 1992, med rubriken "Mot en förbättrad konkurrenskraft inom stålindustrin. Behovet av en ny omstrukturering".

(7) - Brauns rapport av den 29 januari 1993 med rubriken "Pågående eller planerade omstruktureringar inom stålindustrin".

(8) - Kommissionens beslut 94/258/EKSG (EGT L 112, s. 58).

(9) - Kommissionens beslut 94/259/EKSG (EGT L 112, s. 64). Detta beslut rör Ilva Laminati Piani SpA (nedan kallat Ilva).

(10) - KOM(94) 125 slutligt.

(11) - Samtidigt väckte Association des aciéries européennes indépendantes (EISA) talan mot de sex ovannämnda besluten - 94/256/EKSG-94/261/EKSG (dom av den 24 oktober 1997 i mål T-239/94, REG 1997, s. II-1839).

(12) - Domen i det ovannämnda målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 31.

(13) - Domen i det ovannämnda målet British Steel, punkt 39.

(14) - Här hänvisades till dom av den 12 juli 1962 i mål 9/61, Nederländerna mot Höga myndigheten (REG 1962, s. 412).

(15) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkterna 34-36, och i målet British Steel, punkterna 42-44.

(16) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 38, och i målet British Steel, punkt 46.

(17) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 41, och i målet British Steel, punkt 49.

(18) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 42 och i målet British Steel, punkt 50. Förstainstansrätten åberopade till stöd för denna ståndpunkt domar av den 29 mars 1979 i mål 113/77, NTN Toyo Bearing m.fl. mot rådet (REG 1979, s. 1185; svensk specialutgåva, volym 4, s. 415, nedan kallad kullagerdomen), i mål 118/77, ISO mot rådet (REG 1979, s. 1277), i mål 119/77, Nippon Seiko m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 1979, s. 1303), i mål 120/77, Koyo Seiko m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 1979, s. 1337), i mål 121/77, Nachi Fujikoshi m.fl. mot rådet, (REG 1979, s. 1363), dom av den 21 februari 1984 i de förenade målen 140/82, 146/82, 221/82 och 226/82, Walzstahl-Vereinigung och Thyssen mot kommissionen (REG 1984, s. 951), av den 14 juli 1988 i de förenade målen 33/86, 44/86, 110/86, 226/86 och 285/86, Stahlwerke Peine-Salzgitter och Hoogovens Group mot kommissionen (REG 1988, s. 4309), och av den 24 mars 1993 i mål C-313/90, CIRFS m.fl. mot kommissionen (REG 1993, s I-1125; svensk specialutgåva, volym 14, s. 83).

(19) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 43, och i målet British Steel, punkt 51.

(20) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 46, och i målet British Steel, punkt 54.

(21) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkterna 44 och 45, och i målet British Steel, punkterna 52 och 53.

(22) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 46.

(23) - Domen i målet British Steel, punkterna 56, 57 och 59.

(24) - Domen i målet British Steel, punkt 62.

(25) - Domen i målet British Steel, punkt 75.

(26) - Domen i målet British Steel, punkt 76. Förstainstansrätten citerade domen av den 14 februari 1990 i mål C-350/88, Delacre m.fl. mot kommissionen (REG 1990, s. I-395), punkt 33.

(27) - Dom av den 27 september 1979 i mål C-230/78 Eridiania (REG 1979, s. 2749; svensk specialutgåva, volym 4, s. 513), punkt 22, och av den 21 februari 1995 i mål T-472/93, Campo Ebro m.fl. mot rådet (REG 1995, s. II-421), punkt 52.

(28) - Domen i målet British Steel, punkt 77, i vilken domen av den 1 februari 1978 i mål 78/77, Lührs (REG 1978, s. 169) citeras.

(29) - Domen i målet British Steel, punkt 78, som citerar kommissionens beslut 92/411/EKSG av den 31 juli 1992 om den danska och den nederländska regeringens stöd till stålföretag (EGT L 223, s. 28).

(30) - Punkt IV i motiveringen till beslut 94/259/EKSG.

(31) - Här citerades dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Philip Morris Holland mot kommissionen (REG 1980, s. 2671; svensk specialutgåva, volym 5, s. 303), och av den 29 september 1987 i de förenade målen 351/85 och 360/85, Fabrique de fer de Charleroi och Dillinger Hüttenwerke mot kommissionen (REG 1987, s. 3639).

(32) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 83.

(33) - Ibidem, punkt 81.

(34) - Ibidem, punkt 82.

(35) - Ibidem, punkterna 72-83.

(36) - Dom av den 3 oktober 1985 i mål 214/83, Tyskland mot kommissionen (REG 1985, s. 3053), punkt 30, citerad i domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 84.

(37) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkterna 85 och 86. Förstainstansrätten citerade den ovannämnda domen i målet Philip Morris Holland mot kommissionen, punkt 24, och förstainstansrättens dom av den 13 september 1995 i de förenade målen T-244/93 och T-486/93, TWD mot kommissionen (REG 1995, s. II-2265).

(38) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 87. Här åberopades dom av den 22 oktober 1996 i mål T-266/94, Skibsværftsforeningen m.fl. mot kommissionen (REG 1996, s. II-1399), punkt 170, av den 15 juli 1994 i mål T-17/93, Matra Hachette mot kommissionen (REG 1994, s. II-595, punkt 104, och av den 8 juni 1995 i mål T-9/93, Schöller mot kommissionen (REG 1995, s. II-1611), punkt 140.

(39) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkterna 89 och 90.

(40) - Ibidem, punkterna 91-93.

(41) - Ibidem, punkt 94.

(42) - Min kursivering i båda citaten.

(43) - Kommissionens beslut 2320/81/EKSG av den 7 augusti 1981 om gemenskapsregler för stöd till stålindustrin (EGT L 228, s. 14).

(44) - Kommissionens beslut 3484/85/EKSG (ovan fotnot 4).

(45) - Se till exempel tredje övervägandet, första meningen i ingressen till kommissionens beslut 96/678/EKSG av den 30 juli 1996 om stöd som Italien avser att bevilja inom ramen för programmet för omstrukturering av den privata stålsektorn i Italien (EGT L 316, s. 24).

(46) - Den ovannämnda kullagerdomen, punkt 21, och dom av den 18 juni 1996 i mål C-303/94, parlamentet mot rådet (REG 1996, s. I-2943), punkt 23.

(47) - Domar av den 8 juni 1995 i mål T-7/93, Lagnese-Iglo mot kommissionen (REG 1995, s. II-1533), punkt 208, och i mål T-9/93, Schöller mot kommissionen (REG 1995, s. II-1611), punkt 162.

(48) - Rådets direktiv 87/167/EEG av den 26 januari 1987 om stöd till varvsindustrin (EGT L 69, s. 55), rådets direktiv 90/684/EEG av den 21 december 1990 om stöd till varvsindustrin (EGT L 380, s. 27; svensk specialutgåva, område 8, volym 3, s. 3), rådets förordning (EG) nr 3094/95 av den 22 december 1995 om stöd till varvsindustrin (EGT L 332, s. 1).

(49) - Dom av den 18 maj 1993 i de förenade målen C-356/90 och C-180/91, Belgien mot kommissionen (REG 1993, s. I-2323), punkterna 30-32, och av den 5 oktober 1994 i mål C-400/92, Tyskland mot kommissionen (REG 1994, s. I-4701).

(50) - REG 1996, s. I-2441, punkt 53.

(51) - Första övervägandet i ingressen till det femte regelverket, sjätte övervägandet i ingressen till det tredje regelverket (kommissionens ovannämnda beslut nr 3484/85/EKSG).

(52) - Tredje övervägandet i ingressen till det femte regelverket.

(53) - Artikel 1.1 i det femte regelverket, de ovan nämnda besluten 96/678/EKSG och 97/258/EKSG, samt kommissionens beslut 97/332/EKSG av den 26 februari 1997 om vissa nedläggningsstöd som Italien avser bevilja till förmån för Mini Acciaieria Odolese inom ramen för omstruktureringen inom den privata stålsektorn i Italien (EGT L 139, s. 27).

(54) - Se ovan fotnot 50.

(55) - Hoogovens Staals ombud lade även vid förhandlingen i målet Wirtschaftsvereinigung fram detta argument, men huruvida det kunde tas upp till prövning i det fallet ifrågasattes av kommissionens ombud.

(56) - Kommissionens ovannämnda beslut 96/678/EKSG, kommissionens beslut 96/617/EKSG av den 17 juli 1996 (EGT L 274, s. 30), kommissionens beslut 96/484/EKSG (EGT L 198, s. 40), kommissionens beslut 96/236/EKSG (EGT L 78, s. 31), och kommissionens beslut 97/21/EG, EKSG (EGT L 8, 1997, s. 14).

(57) - Se ovan, fotnot 29.

(58) - 1992 års rapport, punkt 384.

(59) - Domen i det ovannämnda målet Nederländerna mot Höga myndigheten (fotnot 14), s. 449.

(60) - Den är också lämpligt att erinra om den tolkning av artikel 235 i EG-fördraget (nu artikel 308 EG) som domstolen gjorde i dom av den 26 mars 1987 i mål 45/86, kommissionen mot rådet (REG 1987, s. 1493; svensk specialutgåva, volym 9, s. 55), punkt 13, vilken fyller en liknade funktion inom detta fördrags systematik: "Det framgår av själva ordalydelsen i artikel 235 att användandet av denna artikel som rättslig grund för en rättsakt endast är motiverat om ingen annan bestämmelse i fördraget ger gemenskapens institutioner den behörighet som är nödvändig för att anta rättsakten."

(61) - Denna formulering har använts i domen i det ovannämnda målet Nederländerna mot Höga myndigheten, punkt 231, för att beskriva artikel 70 i EKSG-fördraget, där skyldigheterna inom transportsektorn fastställs, vilket det handlade om i det fallet.

(62) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 42 och domen i målet British Steel, punkt 50.

(63) - Se punkt 41 i den överklagade domen.

(64) - Min kursivering.

(65) - Min kursivering.

(66) - Därav följer att det inte är nödvändigt att pröva huruvida detta argument kunde tas upp till prövning i målet Wirtschaftsvereinigung.

(67) - En institutions rättsstridiga tillämpning kan inte, i något fall, ge upphov till prejudikat som är bindande för institutionerna. Se dom av den 23 februari 1988 i mål 68/86, Förenade kungariket mot rådet (REG 1988, s. 855; svensk specialutgåva, volym 9, s. 367).

(68) - Domen i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 30.

(69) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkt 72.

(70) - EGT C 368, 1994, s. 12, punkt 3.2.2 a.

(71) - Se till exempel sjätte övervägandet, sjätte stycket, punkt a i ingressen till kommissionens beslut 97/17/EG av den 30 juli 1996 om stöd till Santana Motor SA (EGT L 6, 1997, s. 34).

(72) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkterna 50, 65, 89, 90, 97, 99, 114, 115 och allmänt vad gäller nödvändigheten av stöd, punkterna 62-119. Se också dom av den 16 september 1997 i mål C-362/95 P, Blackspur DIY m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 1997, s. I-4775).

(73) - Se ovan fotnot 36.

(74) - Se ovan fotnot 31, punkt 19.

(75) - Domen i målet Wirtschaftsvereinigung, punkterna 72-95 och 106-119.

(76) - Se de ovan i fotnoterna 45 och 56 nämnda besluten.