Förslag till avgörande av generaladvokat Lenz föredraget den 16 september 1997. - H. Meints mot Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. - Begäran om förhandsavgörande: Raad van State - Nederländerna. - Förordning (EEG) nr 1408/71 - Förmån vid arbetslöshet - Förordning (EEG) nr 1612/68 - Social förmån - Diskriminering på grund av nationalitet - Villkoret avseende hemvist. - Mål C-57/96.



Rättsfallssamling 1997 s. I-06689



Generaladvokatens förslag till avgörande

A - Inledning

1 I detta mål, som föranletts av en begäran om förhandsavgörande, gäller det att bedöma om ett bidrag i form av ett engångsbelopp till arbetstagare, som blivit arbetslösa i samband med åtgärder som enligt nederländsk rätt vidtagits för att lägga odlingsbar mark i träda, faller inom det materiella tillämpningsområdet för förordning (EEG) nr 1408/71(1) eller förordning (EEG) nr 1612/68(2).

2 Nederlandse Raad van State begär förhandsavgörande av domstolen i ett mål där de faktiska omständigheterna är följande. Sökanden i målet vid den nationella domstolen är tysk medborgare och arbetade vid ett jordbruksföretag i Nederländerna. Han följde med sin arbetsgivare dit men behöll sitt hemvist i Tyskland. I samband med att hans arbetsgivare genomförde åtgärder för att lägga jordbruksmark i träda blev han arbetslös och erhöll arbetslöshetsersättning i Tyskland. Han begärde ett fast bidrag i form av ett engångsbelopp enligt "System för ersättning till arbetstagare som upphör med jordbruksverksamhet" (nedan kallat ersättningssystemet).(3) När hans begäran avslogs vidtog han rättsliga åtgärder. Den nationella domstolen har ställt följande tolkningsfrågor till EG-domstolen:

"1) Är förordning nr 1408/71 tillämplig på en förmån av det slag som fastställs i Vergoedingsregeling voor uittreding van werknemers in de landbouw (system för ersättning till arbetstagare som upphör med jordbruksverksamhet), som inte beror på hur länge arbetslösheten har varat och som är en del av ett åtgärdsprogram för strukturförbättringar inom jordbrukssektorn, varvid särskild vikt fästs vid att uppmuntra jordbrukare(4) att helt eller delvis lägga ned driften och upphöra med jordbruk?

Vilka andra omständigheter kan vara av betydelse?

2) Om fråga 1 besvaras nekande: Är en förmån som beviljats enligt Vergoedingsregeling att anse som en social förmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68? Om så är fallet, innebär då kravet att den berörde arbetstagaren skall ha sitt hemvist i Nederländerna att han behandlas annorlunda på grund av sin nationalitet, vilket strider mot artikel 7 i samma förordning?"

3 Den nationella domstolen anför i sin begäran om förhandsavgörande att en förutsättning för att förmåner enligt ersättningssystemet skall beviljas är att åtskilliga villkor, till exempel avseende sökandens ålder, socialförsäkringsrättsliga minimikrav, längden av tidigare anställningar, registrering hos arbetsförmedlingen och rätt till förmåner vid arbetslöshet enligt (den nya) Werkloosheidswet (arbetslöshetslagen), är uppfyllda.(5) Ansökan måste göras inom en viss tidsfrist, som räknas från den tidpunkt då anställningsavtalet upphörde att gälla.(6)

4 Villkoret för att sökanden skall ha rätt till förmåner vid arbetslöshet enligt nederländsk rätt utgör ett hinder för att bevilja förmånen enligt ersättningssystemet, eftersom enligt artikel 19.1 f i Werkloosheidswet en arbetstagare som har hemvist utanför Nederländerna inte har någon rätt till förmåner enligt Werkloosheidswet. Sökanden i målet vid den nationella domstolen är enligt Werkloosheidswet följaktligen utesluten från rätten att erhålla arbetslöshetsunderstöd, vilket enligt de uttryckliga bestämmelserna i ersättningssystemet hindrar honom från att uppbära de förmåner som kan utgå enligt systemet.

5 Den nationella domstolen har anslutit sig till de betänkligheter avseende frågan huruvida detta förhållande är förenligt med gemenskapsrätten som sökanden har gett uttryck för under rättegången vid domstolen. En förbehållslös tillämpning av ersättningssystemet skulle enligt den nationella domstolen kunna strida mot förordningarna nr 1408/71 och 1612/68.

6 Med stöd av domen i målet Scrivner(7) behandlar den nationella domstolen först bestämmelserna i förordning nr 1408/71. Domstolen ifrågasätter om den förmån det här är fråga om faller inom det materiella tillämpningsområdet för förordningen. Om den gör det är sökanden i målet vid den nationella domstolen i egenskap av helt arbetslös gränsarbetare enligt artikel 71.1 a ii i förordning nr 1408/71 utesluten från rätt till förmåner vid arbetslöshet enligt nederländsk rätt, eftersom han enligt nämnda bestämmelse i förordningen omfattas av den tyska lagstiftningen om arbetslöshet, som gäller i den stat där han har sitt hemvist.

Sökanden i målet vid den nationella domstolen har påstått att han är en så kallad atypisk gränsarbetare enligt artikel 71.1 b; den nationella domstolen anser sig inte kunna godta påståendet.

Om emellertid den förmån det här är fråga om inte faller inom tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71, måste man enligt den nationella domstolen pröva, om förordning nr 1612/68 förbjuder upprätthållandet av det villkor avseende hemvist som på grund av hänvisningen till Werkloosheidswet måste vara uppfyllt för att förmåner enligt ersättningssystemet skall beviljas. Den nationella domstolen anser det inte orimligt, att begreppet "sociala förmåner" i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 omfattar även en förmån enligt ersättningssystemet. Om detta är riktigt skulle villkoret avseende hemvist kunna vara en enligt artikel 7.1 i förordning nr 1612/68 förbjuden indirekt diskriminering på grund av nationalitet.

7 Under det skriftliga förfarandet har den nederländska regeringen och kommissionen yttrat sig. Domstolen har ställt frågor om instruktionen för den förmånsbeviljande institutionen och om dennas behörighet att utfärda rättsliga bestämmelser, vilka frågor den nederländska regeringen skriftligen har besvarat. Under den muntliga förhandlingen yttrade sig också den franska regeringen. Jag återkommer i samband med bedömningen till vad parterna och övriga som yttrat sig har anfört.

B - Bedömning

I - Inledande anmärkningar

8 Den förmån som den nationella domstolen vill att EG-domstolen skall klassificera är en förmån som kan tänkas falla inom tillämpningsområdet för antingen förordning nr 1408/71 eller förordning nr 1612/68.

9 I dom av den 12 juli 1984 i målet Castelli(8), som avsåg klassificering av en garanterad ålderspension och alltså gällde ett liknande problem, hänförde EG-domstolen förmånen fullt ut till artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Eftersom domstolen ansåg att de konstateranden den gjort var tillräckliga för att göra det möjligt för den nationella domstolen att avgöra det där anhängiga målet, prövade domstolen inte de för avgörandet väsentliga frågorna enligt förordning nr 1408/71.(9)

10 Endast åtta månader senare, i dom av den 27 mars 1985 i målet Scrivner,(10) som också gällde en förmån av blandad karaktär, nämligen "bidrag till uppehälle" enligt belgisk rätt, fastställde domstolen att det först måste prövas, om en sådan förmån som den det då var fråga om föll inom det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71. "Prövningen av frågan huruvida förmånen kan hänföras till 'sociala förmåner' i den mening som avses i artikel 7 i förordning nr 1612/68 blir nämligen inte aktuell förrän det står klart att det inte är fråga om en gren av social trygghet enligt förordning nr 1408/71."(11)

11 Detta uttalande är av särskild betydelse i föreliggande fall, eftersom just en klassificering av ifrågavarande förmån som en gren av social trygghet kan innebära, att sökanden i det nationella målet inte kan erhålla förmånen på grund av de särskilda bestämmelser som gäller för gränsarbetare.(12)

12 I dom av den 10 mars 1993, meddelad i ett mål om fördragsbrott mot Storhertigdömet Luxemburg,(13) fastställde domstolen emellertid att artikel 7.2 i förordning nr 1612/68, eftersom förordningen har allmän betydelse för arbetskraftens fria rörlighet, kan tillämpas på sociala förmåner som samtidigt faller inom det särskilda tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71,(14) varför en klassificering av nu ifrågavarande förmån som en gren av social trygghet inte automatiskt behöver innebära att sökanden i det nationella målet är helt utesluten från möjligheten att erhålla förmånen. Enligt den sakliga rangordning som angetts i domen i målet Scrivner(15) skall därför den nationella domstolens fråga om förmånen faller inom tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71 prövas först.

II - Den första frågan

13 För att den första tolkningsfrågan skall kunna besvaras måste prövas om en sådan förmån som det fasta bidrag som enligt ersättningssystemet i form av ett engångsbelopp utgår till arbetstagare som upphör med jordbruksverksamheten faller inom det materiella tillämpningsområdet för artikel 4 i förordning nr 1408/71.

14 Artikel 4 i förordningen lyder på följande sätt i de delar den är av betydelse för detta mål:

"1. Denna förordning gäller all lagstiftning om följande grenar av social trygghet:

a)-f) ... g) förmåner vid arbetslöshet, h) ...

2) Denna förordning gäller alla allmänna och särskilda system för social trygghet, oavsett om de bygger på avgiftsplikt eller inte, och system där en arbetsgivare ... har ansvar för förmåner som nämns i punkt 1.

2a) Denna förordning gäller också särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner, som utges enligt en annan lagstiftning eller andra system än de som avses i punkt 1 eller som inte omfattas på grund av punkt 4, när sådana förmåner har till syfte

a) ... antingen att täcka de risker som omfattas av de försäkringsgrenar som anges i punkt 1 a-h, i stället för eller som tillägg till andra förmåner, eller

b) ...

2b)-3) ...

4) Denna förordning gäller inte social eller medicinsk hjälp, förmåner till offer för krig eller dess följder eller särskilda system för statligt anställda och personer som behandlas som sådana."(16)

15 Alla som har yttrat sig i målet vid domstolen är ense om att den omtvistade förmånen inte är en gren av social trygghet enligt förordning nr 1408/71.

Den nederländska regeringen har i huvudsak motiverat sin ståndpunkt på följande sätt. Till en början kommenteras arten av och syftet med förmånen. Ersättningssystemet, som ligger till grund för förmånen, har antagits av en privaträttslig juridisk person, jordbrukssektorns utvecklings- och saneringsfond (nedan kallad fonden), som finansieras från den budget som antagits för ministeriet för jordbruk, naturvård och fiske.(17) Enligt budgeten uppgår de medel som har anslagits till fonden för förmåner av det slag som här är i fråga till högst 1 000 000 HFL om året. Inom det område där jordbrukarna genom stödåtgärder uppmuntras att inskränka driften erbjuder ersättningssystemet en ersättning till de arbetstagare som på grund av inskränkningen förlorar sin anställning. Det är enligt den nederländska regeringen alltså fråga om ett avgångsvederlag när anställningen på grund av vissa omständigheter upphör.

Med hänvisning till EG-domstolens praxis(18) har den nederländska regeringen anfört att avgörandet av frågan om vilka förmåner som faller inom tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71 huvudsakligen beror på de konstitutiva elementen i respektive förmån, i synnerhet på syftet med förmånen och villkoren för att denna skall beviljas. Den nederländska regeringen tvivlar på att ersättningssystemet, som ligger till grund för här ifrågavarande förmån, är "lagstiftning" i den mening som avses i artikel 4 i förordning nr 1408/71. Den nationella domstolen har enligt den nederländska regeringen med rätta påpekat att ersättningssystemet enligt gängse terminologi i Nederländerna inte är en lagbestämmelse utan en riktlinje.

Dessutom är det enligt den nederländska regeringen med hänsyn till de begränsade medel som står till förfogande tveksamt om det är fråga om en gren av social trygghet. Om medlen är uttömda kan ordföranden för fonden föreskriva att inga ytterligare ansökningar får ges in. I slutändan är det fråga om bestämmelser om socialhjälp, inte om en social trygghetsförmån.

Frågan om förmånen är direkt knuten till risken för arbetslöshet behöver enligt den nederländska regeringen endast utredas om denna bedömning är felaktig. I den mån rätten till den aktuella förmånen är villkorad av att sökanden uppbär arbetslöshetsersättning kan ett direkt samband inte förnekas. Om ett konstitutivt element för en förmån vid arbetslöshet emellertid är att sökanden fortfarande är arbetslös,(19) måste man konstatera att ersättningssystemet inte innehåller något villkor om detta. Viktigt är enligt den nederländska regeringen också att ett kännetecken för en förmån vid arbetslöshet enligt domstolens praxis är, att förmånen skall ersätta bortfallen inkomst och bidra till arbetstagarens uppehälle.(20) Dessa element har dock inte något avgörande inflytande på frågan om rätt till förmåner enligt ersättningssystemet. Tidigare uppburen lön, anställningens längd eller arbetslöshetens varaktighet saknar betydelse. Utslagsgivande är enbart arbetstagarens ålder. Syftet med ersättningssystemet är jordbrukspolitiskt. Det fasta bidrag som utgår enligt systemet kan enligt den nederländska regeringen därför inte betecknas som en förmån vid arbetslöshet. Om man inte heller på denna punkt vill följa den nederländska regeringen, kommer sökanden i målet vid den nationella domstolen i egenskap av helt arbetslös gränsarbetare i varje fall att omfattas av den tyska lagstiftningen enligt artikel 71.1 a ii i förordning nr 1408/71.

16 Kommissionen anser att nu ifrågavarande fasta bidrag inte är en förmån vid arbetslöshet i den mening som avses i förordning nr 1408/71. Visserligen måste sökanden enligt kommissionen vid tidpunkten för sin ansökan vara anmäld som arbetslös och ha rätt till förmåner vid arbetslöshet enligt nederländsk rätt. Förmånen har emellertid inte till syfte att ersätta inkomstbortfall. Den vanliga arbetslöshetsersättningen upphör inte heller när det fasta bidraget uppbärs. Bidragets storlek står inte i förhållande till tidigare lön utan bidraget är endast avpassat efter sökandens ålder, och det utbetalas som ett engångsbelopp. Det skall slutligen framhållas att den berättigade inte behöver betala tillbaka bidraget eller någon del av detta, om han får en ny anställning och därigenom upphör att vara arbetslös. Skyldighet att återbetala bidraget föreligger enligt kommissionen endast om vederbörande inom tolv månader efter det att hans tidigare anställningsavtal upphört återinträder i den tidigare arbetsgivarens tjänst, vilket visar bidragets verkliga syfte, nämligen att underlätta för en arbetsgivare inom jordbruket att avskeda arbetstagare med anledning av att han helt eller delvis upphör med sin verksamhet. Denna direkta bindning till målet för jordbrukspolitiken framgår enligt kommissionen tydligt av utformningen av villkoren för rätten till bidrag.

17 Den franska regeringen har under den muntliga förhandlingen vid domstolen i detta hänseende anslutit sig till vad kommissionen och den nederländska regeringen har anfört.

18 Som redan antytts vid sammanfattningen av vad alla som yttrat sig har anfört kan man av domstolens praxis sluta sig till att det måste föreligga vissa konstitutiva element för att en förmån skall kunna klassificeras som en förmån vid arbetslöshet. Enligt domstolens fasta praxis(21) beror skillnaden mellan förmåner som omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71 och sådana som är undantagna från detta i huvudsak på de kännetecken som är utmärkande för respektive förmån, särskilt på syftet med förmånen och villkoren för att denna skall beviljas. I slutänden saknar det alltså betydelse för denna skillnad om en förmån enligt den nationella lagstiftningen klassificeras som en gren av social trygghet eller inte.(22)

19 Som domstolen i flera fall har fastställt "kan en förmån anses som en social trygghetsförmån när den - utan att i det enskilda fallet vara beroende av en skönsmässig bedömning av vederbörandes personliga behov - tillerkänns mottagaren enligt bestämmelser som har utfärdats på grund av lag och uttryckligen hänför sig till en av de i artikel 4.1 i förordning nr 1408/71 uppräknade förmånerna".(23)

20 Det skall därför prövas för det första om nu ifrågavarande bidrag är grundat på "bestämmelser som utfärdats på grund av lag"(24) och för det andra om det är knutet till risken för arbetslöshet.

21 Ett skäl att ifrågasätta om det är fråga om bestämmelser som har utfärdats på grund av lag skulle till en början kunna vara att fonden är en privaträttslig juridisk person. Denna fråga kan emellertid lämnas därhän. Fonden fullgör offentliga uppgifter, dess utgifter bestrids enbart av statliga medel, flertalet av beslutsfattarna i fonden är statstjänstemän inom det behöriga ministeriet, och ministeriet för jordbruk, naturvård och fiske har den juridiska tillsynen över fonden. Fonden tjänar alltså offentliga och inte privata syften. Dess behörighet att anta det aktuella ersättningssystemet vilar på offentlig rätt.

22 Det finns också anledning att ifrågasätta om den rättsakt som reglerar det fasta bidraget på grund av sin natur kan hänföras till "bestämmelser som utfärdats på grund av lag". Frågan om så är fallet överensstämmer innehållsmässigt till stor del med en prövning av kriteriet "lagstiftning"(25) i den mening som avses i artikel 4.1 i förordning nr 1408/71.

Den rättsliga grunden för bidraget har av den nationella domstolen beskrivits som en "riktlinje".(26) Det är ostridigt att ersättningssystemet formellt inte är en lag. På domstolens fråga om systemets rättsliga karaktär har den nederländska regeringen förklarat att det är fråga om en rättsakt av lägre rang. Vid rättsliga normer av denna karaktär är det regelmässigt fråga om tillämpningsföreskrifter. Såvitt avser ersättningssystemets bindande verkan kan konstateras att rätt till det fasta bidraget (inom ramen för de medel som står till förfogande) föreligger när sökanden uppfyller de villkor som systemet föreskriver. Den nederländska regeringen har på fråga bekräftat detta under den muntliga förhandlingen. Enligt vad den nationella domstolen och den nederländska regeringen har uppgivit kan undantag från sådana bestämmelser av det slag som ersättningssystemet innehåller ske på grund av särskilda omständigheter i det enskilda fallet, i synnerhet till förmån för den som berörs, när en strikt tillämpning av bestämmelserna skulle leda till ett helt orimligt resultat.

23 Förutsatt att tillämpningsföreskrifter har utfärdats på grund av lag och att de fastställer en rättighet för sina adressater uppfyller de kraven på "bestämmelser utfärdade på grund av lag".(27) I detta fall har ersättningssystemet enligt den nederländska regeringen antagits för att genomföra gemenskapsförordningar inom jordbrukssektorn, nämligen rådets förordning (EEG) nr 1094/88 av den 25 april 1988 om ändring av förordningarna (EEG) nr 797/85 och 1760/87 i fråga om att lägga odlingsbar jordbruksmark i träda samt utökning och omställning av driften(28) ävensom kommissionens härtill hörande förordning (EEG) nr 1272/88 av den 29 april 1988 om tillämpningsföreskrifter för stödsystemet för att påskynda att odlingsbar mark läggs i träda.(29) Bestämmelser som vilar på en gemenskapsrättslig rättsgrund i form av förordningar är enligt min mening likvärdiga med bestämmelser som har utfärdats på grund av nationell lag.

24 En anledning att ifrågasätta om det föreligger "bestämmelser utfärdade på grund av lag" kan på sin höjd vara den omständigheten att ordföranden för fonden, om medlen sinar, kan fatta beslut om att inga ansökningar kommer att tas emot under det löpande budgetåret, vilket beslut skall offentliggöras i Staatscourant. Detta är emellertid en hypotetisk omständighet, eftersom denna situation - enligt vad den nederländska regeringen har uppgett på fråga i anslutning till den muntliga förhandlingen - i praktiken hittills ännu inte har uppkommit.

25 Enligt min mening kan man därför utgå från att det här är fråga om en lagligen grundad rättighet.

26 Att medlen begränsas till en bestämd summa förekommer emellertid inte när det gäller en gren av social trygghet, varför det förefaller tveksamt om ersättningssystemet som sådant utgör lagstiftning "om grenar av social trygghet" i den mening som avses i artikel 4.1 i förordning nr 1408/71. Detta kriterium skulle kunna hindra att ersättningssystemet klassificeras som "lagstiftning om grenar av social trygghet".

27 Enligt artikel 4.2a gäller förordningen också särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner som utges enligt en annan lagstiftning eller andra system än de som avses i punkt 1, när sådana förmåner beviljas i stället för eller som tillägg till andra förmåner.(30)

28 Det kommer därför nu som tidigare an på om det aktuella bidraget uttryckligen är knutet till någon av de risker som omfattas av uppräkningen i artikel 4.1 i förordning nr 1408/71. Vid första anblicken förefaller det vara fråga om en förmån vid arbetslöshet, eftersom ett villkor för rätt till bidraget är att det föreligger rätt till förmåner enligt Werkloosheidswet.

29 Enligt domstolens praxis kännetecknas en förmån vid arbetslöshet av att dess funktion är att ersätta ett inkomstbortfall. Detta villkor uppfyller inte det aktuella bidraget, eftersom det är fråga om en engångsutbetalning som är oberoende av storleken av tidigare lön, anställningens längd och arbetslöshetens varaktighet. Just det sista kriteriet talar avgjort emot att det är fråga om en förmån vid arbetslöshet så till vida som domstolen har framhållit den omständigheten att sökanden fortfarande är arbetslös(31) som en grund för förmånen och därmed som ett konstitutivt kriterium för en förmån vid arbetslöshet.

30 Om sökanden i ett senare skede får anställning hos en annan arbetsgivare, får han behålla bidraget oinskränkt, medan han däremot är skyldig att återbetala detsamma om han inom ett år återinträder i den tidigare arbetsgivarens tjänst. Detta visar att grunden för förmånen är just det tidigare anställningsförhållandet respektive upphörandet av detta. Vad som ersätts är att just anställningen hos en viss arbetsgivare i jordbruket upphör.

31 Syftet med den förmån det här är fråga om är otvivelaktigt att underlätta för den jordbrukare som är arbetsgivare att inskränka eller lägga ner jordbruksdriften genom att delvis befria honom från hans sociala ansvar gentemot de anställda som blir arbetslösa på grund av att driften upphör.

32 Ett liknande intimt samband mellan det anställningsförhållande som har upphört och de förmåner som kan tas i anspråk vid arbetslöshet förelåg i målet Mouthaan.(32) Domstolen fastställde i dom av den 15 december 1976 att de yrkade förmånerna inte var att anse som förmåner vid arbetslöshet enligt förordning nr 1408/71. Visserligen var det där fråga om ersättning som delvis skulle betalas av en fackförening som kompensation för förlusten av rättigheter som under anställningstiden uppkommit gentemot arbetsgivaren, vilken senare gått i konkurs. Trots detta är det fallet och det fall som nu skall bedömas i så måtto jämförbara, att förmånen är knuten konkret till anställningsförhållandet och inte abstrakt till arbetslösheten som sådan.

33 Detta synsätt bekräftas enligt min mening av att ett bidrag av det slag som nu är i fråga kan utgå en andra gång till en arbetstagare.(33) Det är alltså det nya avskedandet, som en annan arbetsgivare gör på grund av att hans verksamhet upphör, som ersätts, inte varaktigheten av arbetslösheten.

34 Ur denna synvinkel har den finansiering av omskolningsåtgärder som också kan ske enligt ersättningssystemet(34) samma syfte, eftersom det som eftersträvas är en avlastning inom jordbrukssektorn. I förhållande till den jordbrukspolitiska målsättningen är ifrågavarande bidrag en uppmuntran till att lägga odlingsbar mark i träda. Att arbetstagare som är anställda inom jordbruket därvid blir arbetslösa är endast en återverkan som i viss mån skall kompenseras ekonomiskt.

35 Frågan om sökanden har rätt till förmåner vid arbetslöshet har i detta sammanhang endast begränsad betydelse. Enligt vad den nederländska regeringen har anfört säkerställs det genom ersättningssystemet att det blir arbetsgivaren som säger upp anställningsavtalet. Om arbetstagaren skulle säga upp anställningsavtalet, skulle han inte ha någon rätt till förmåner enligt Werkloosheidswet. I den mån villkoret att det skall föreligga rätt till förmåner vid arbetslöshet endast är avsett att säkerställa det sätt på vilket anställningsförhållandet skall upphöra, skulle det vara att gå för långt att av detta dra slutsatsen att det yrkade bidraget är en förmån vid arbetslöshet enligt förordning nr 1408/71.

36 Om man sålunda kan utgå från att det inte är fråga om en förmån vid arbetslöshet, behöver man inte i detalj behandla villkoren för tillämpningen av artikel 71 i förordning nr 1408/71. Bestämmelserna i denna artikel är i varje fall i så måtto entydiga, att en helt arbetslös gränsarbetare enligt artikel 71.1 a ii i fråga om förmåner vid arbetslöshet omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där han har hemvist, i detta fall alltså Tyskland. Det finns inget sakligt stöd för att anta att sökanden i målet vid den nationella domstolen skulle vara en "atypisk gränsarbetare" enligt artikel 71.1 b ii, som skulle ha valrätt,(35) det vill säga kunna anmäla sig som arbetssökande till arbetsförmedlingen antingen i den stat där han har hemvist eller i den stat där han är anställd. Det ankommer uteslutande på den nationella domstolen att bedöma om så är fallet,(36) och i detta fall har den nationella domstolen uteslutit denna möjlighet.

37 Den första frågan skall alltså besvaras på följande sätt: Förordning nr 1408/71 är inte tillämplig på en förmån av det slag som fastställs i ersättningssystemet som inte beror på hur länge arbetslösheten har varat och som är en del av ett åtgärdsprogram för strukturförbättringar inom jordbrukssektorn, varvid särskild vikt fästs vid att uppmuntra jordbrukare att helt eller delvis lägga ned driften och upphöra med jordbruk.

III - Den andra frågan

38 Den nationella domstolen vill veta, om en förmån som beviljats enligt ersättningssystemet kan betecknas som en social förmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Om så är fallet skall avgöras huruvida det i ersättningssystemet indirekt uppställda villkoret avseende hemvist innebär en enligt artikel 7.1 i samma förordning förbjuden diskriminering.

39 Sedan det i det föregående har konstaterats att en sådan förmån som det här är fråga om inte faller inom det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71, skall nu metodiskt prövas om förmånen faller inom tillämpningsområdet för förordning nr 1612/68.(37) Även om förmånen skulle ha befunnits vara en gren av social trygghet, skulle detta ändå inte utgöra skäl för att utesluta tillämpning av förordning nr 1612/68, vilket kan utläsas ur domen av den 10 mars 1993 i målet kommissionen mot Luxemburg.(38)

40 Artikel 7.1 och 7.2 i förordning nr 1612/68 har följande lydelse:

"1. En arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat får inom en annan medlemsstats territorium inte på grund av sin nationalitet behandlas annorlunda än landets egna arbetstagare i fråga om anställnings- och arbetsvillkor, speciellt vad avser lön, avskedande och, om han eller hon skulle bli arbetslös, återinsättande i arbete eller återanställning.

2. Arbetstagaren skall åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare."

41 De som yttrat sig under förfarandet har intagit skilda ståndpunkter i fråga om svaret på den andra frågan. Medan den nationella domstolen anser att det "inte är orimligt" att begreppet "sociala förmåner" även omfattar en förmån enligt ersättningssystemet, varvid det indirekt uppställda villkoret avseende hemvist skulle kunna utgöra en förbjuden indirekt diskriminering på grund av nationalitet, anser den nederländska och den franska regeringen att villkoret avseende hemvist är berättigat. Kommissionen anser däremot att sökanden i målet vid den nationella domstolen med framgång skulle kunna åberopa artikel 7.2 i förordning nr 1612/68.

42 Den nederländska regeringen anser visserligen att det aktuella bidraget skall betraktas som en social förmån i enlighet med förordningen, eftersom det uppfyller de villkor för en sådan förmån som uppställts i rättspraxis. Av domstolens praxis kan emellertid enligt regeringen utläsas att en arbetstagare endast kan ta i anspråk en social förmån i förordningens mening, när han har hemvist i den medlemsstat i vilken han begär att få förmånen. Däremot kan man inte begära att den migrerande arbetstagaren skall ha haft sådant hemvist där en viss minsta tid. Möjligheten att få de sociala förmånerna är enligt den nederländska regeringen endast avsedd att underlätta för arbetstagaren att bli integrerad i den stat där han är anställd. En gränsarbetare som har valt att bo i en annan medlemsstat behöver inte denna särskilda hjälp till integration.

43 Det skulle enligt den nederländska regeringen för övrigt få ytterst allvarliga konsekvenser, om villkoret avseende hemvist inte skulle kunna upprätthållas mot en helt arbetslös gränsarbetare. Den nederländska regeringen har förtydligat detta påstående genom att som exempel åberopa den i artikel 4.4 i förordning nr 1408/71 undantagna socialhjälpen. Denna kan enligt artikel 10 i förordning nr 1408/71 inte utbetalas till en arbetstagare som har hemvist i en annan medlemsstat. Socialhjälpsförmåner är emellertid otvivelaktigt sociala förmåner i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Enligt den nederländska regeringen finns det risk för att skillnaderna mellan förordningarna nr 1612/68 och 1408/71 utplånas.

44 Slutligen har den nederländska regeringen påpekat att den hänvisning som i ersättningssystemet görs till rätten till förmåner enligt Werkloosheidswet strängt taget inte får uppfattas så, att det därigenom uppställs ett villkor avseende hemvist för att det aktuella bidraget skall beviljas. Syftet med hänvisningen är i stället att visa att det inte är arbetstagarens fel att anställningsförhållandet har upphört. Werkloosheidswet innehåller bestämmelser som gör det möjligt för en arbetstagare att värja sig mot en uppsägning. Hänvisningen till rätten till förmåner enligt denna lag har till syfte att säkerställa att alla sådana möjligheter har uttömts. Erhållandet av en förmån vid arbetslöshet i en annan medlemsstat kan följaktligen inte ersätta rätten till förmåner enligt Werkloosheidswet, eftersom förmåner vid arbetslöshet i andra medlemsstater är förknippade med andra villkor.

45 Den franska regeringen ser i föreliggande fall ett principiellt problem med tanke på möjligheten att exportera sociala förmåner enligt förordning nr 1612/68. Till en början är det enligt den franska regeringen inte fråga om en hemvistklausul i traditionell mening. Den praxis som villkor avseende hemvist har gett upphov till kan därför inte tillämpas på detta fall.(39) Viktigare är emellertid, enligt den franska regeringen, frågan i vilken utsträckning en gränsarbetare kan åberopa förordning nr 1612/68. I denna förordning föreskrivs nämligen inte någon möjlighet till en sådan export. Det finns goda skäl för att gränsarbetare i fråga om förmåner vid arbetslöshet skall hänvisas till den stat där de har hemvist.

46 Eftersom det omtvistade nederländska ersättningssystemet grundar sig på en objektiv skillnad, innebär det inte någon indirekt diskriminering. Situationen för en arbetslös gränsarbetare är objektivt sett en annan än situationen för en arbetslös migrerande arbetstagare som har hemvist i den stat där han är anställd.

47 Omnämnandet av gränsarbetare i fjärde övervägandet i förordning nr 1612/68, utan att någon motsvarande bestämmelse har införts i själva förordningen, gör det slutligen befogat att dra slutsatsen att avsikten inte har varit att i förordning nr 1612/68 införa några bestämmelser som speciellt gäller gränsarbetare. Dessutom kan specialbestämmelserna i förordning nr 1408/71 inte ifrågasättas genom förordning nr 1612/68.

48 Enligt den franska regeringen kan export av sådana sociala förmåner som avses i förordning nr 1612/68 - om en sådan över huvud taget kan förekomma - endast bli aktuell i mycket sällsynta undantagsfall. Om en förmån beviljas, skall den begränsas till de fall då det föreligger ett direkt samband med en anställning eller en tidigare anställning i en annan medlemsstat. I föreliggande fall skulle sambandet kunna bestå i att det föreligger en situation som är jämförbar med den som skulle föreligga enligt den lagstiftning i medlemsstaterna som underförstått är tillämplig. Sökanden i målet vid den nationella domstolen omfattas som bekant inte av den nederländska arbetslöshetslagstiftningen utan av den tyska. Detta skulle enligt den franska regeringen i förekommande fall kunna anses vara en likvärdig omständighet.

49 Kommissionen företräder, med utgångspunkt i domstolens relevanta praxis,(40) den ståndpunkten att det aktuella bidraget är en social förmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Den anser vidare att det omtvistade nederländska ersättningssystemet innehåller en dold diskriminering, som strider mot artikel 7 i förordning nr 1612/68. Enligt kommissionens uppfattning kan man inte urskilja några omständigheter som är ägnade att motivera denna olika behandling.

50 Enligt domstolens fasta praxis skall med sociala förmåner förstås alla de förmåner "som, med eller utan anknytning till ett anställningsavtal, i allmänhet tillerkänns de inhemska arbetstagarna, huvudsakligen på grund av deras objektiva status som arbetstagare ... och vars utsträckning till att även gälla arbetstagare som är medborgare i andra medlemsstater således kan antas underlätta deras rörlighet inom gemenskapen".(41)

51 Som det stod klart redan vid prövningen av frågan om det aktuella bidraget är en förmån vid arbetslöshet, är bidraget en direkt följd av det tidigare anställningsförhållande som har upphört. Enligt min mening ligger det därför inte något problem i att utgå från att det är fråga om en förmån som beviljas arbetstagaren på grund av hans objektiva egenskap av arbetstagare. Om sökanden inte hade varit arbetstagare med vissa löneförmåner, skulle det över huvud taget inte ha funnits någon grund för att bevilja denna förmån. Situationen för den arbetstagare som har hemvist i den stat där han är anställd är i detta hänseende objektivt densamma som situationen för en gränsarbetare.(42) I den mån bidraget åtminstone delvis bidrar till att de ekonomiska konsekvenserna för den arbetstagare som ofrivilligt blivit arbetslös blir mindre svåra är detta också ägnat att underlätta rörligheten inom gemenskapen. Den ekonomiska risken av hotande arbetslöshet kan mycket väl hindra en person från att ta anställning i en annan medlemsstat. Varje åtgärd som är ägnad att lindra följderna av arbetslöshet underlättar därför enligt min mening rörligheten. Vetskapen om att inte ens arbetslöshet medför ekonomisk ruin kan mycket väl bidra till större benägenhet att ta en avlönad anställning i en annan medlemsstat.

52 Den omständigheten, att fondens medel eventuellt kan bli uttömda och förmånen därigenom bortfalla, medför enligt min mening inte heller nödvändigtvis att man behöver anlägga ett annat synsätt. För det första har möjligheten att anslagna medel skulle bli uttömda hittills varit rent hypotetisk. För det andra har domstolen till och med klassificerat en förmån som hade beviljats efter en skönsmässig bedömning(43) som en social förmån enligt förordning nr 1612/68. Den välgrundade förhoppningen att förmånen skall beviljas om försäkringsfallet uppkommer förefaller redan vara tillräcklig uppmuntran för att underlätta rörligheten. I detta fall föreligger - som redan har klargjorts - till och med en lagligen grundad rättighet. Man måste därför utgå från att en förmån som är knuten till vederbörandes objektiva egenskap av arbetstagare är ägnad att underlätta arbetskraftens rörlighet.

53 När den nederländska regeringen gör gällande att möjligheten att erhålla de sociala förmånerna endast har ett syfte, nämligen att befrämja integrationen i den stat där vederbörande är anställd,(44) och därför inte kan tillerkännas en gränsarbetare som ofrivilligt har hemvist i en annan medlemsstat, är detta enligt mitt förmenande ett ensidigt och förenklat synsätt.

54 Man kan utgå från att den "genomsnittlige migrerande arbetstagaren", som man också skulle kunna kalla prototypen för en migrerande arbetstagare, bosätter sig i den stat där han är anställd. Underlättandet av hans integration på den nya bostadsorten är därför också ett bidrag till att främja hans rörlighet.

55 Strukturen i förordningarna nr 1408/71 och 1612/68 bär dessutom vittnesmål om att gemenskapens lagstiftare utgår från denna "genomsnittstyp" av migrerande arbetstagare. Gränsarbetaren utgör i detta hänseende ett undantag som förordning nr 1408/71 uttryckligen tar hänsyn till.(45) Förordning nr 1612/68 innehåller inte sådana särbestämmelser för gränsarbetare. Trots detta måste man utgå från att gemenskapens lagstiftare vid antagandet av förordning nr 1612/68 hade gränsarbetare i blickpunkten. I övervägandena i förordningens ingress nämns gränsarbetare(46) uttryckligen bland dem som omfattas av förmåner enligt förordningen.

56 Därav kan man enligt min mening inte dra någon annan slutsats än att gränsarbetare har en obegränsad rätt att få åtnjuta de rättigheter som förordning nr 1612/68 ger migrerande arbetstagare. Detta synes mig också vara sakligt berättigat, eftersom en gränsarbetare otvivelaktigt också är en migrerande arbetstagare, som flyttar för att ta anställning i en annan medlemsstat. Förutsatt att det inte finns någon objektiv grund för att han skall särbehandlas, vilket till exempel är fallet i förordning nr 1408/71, måste han ha rätt att utan begränsning få åtnjuta de rättigheter som uppkommit på grund av gemenskapsrätten.

57 Den nederländska och den franska regeringens farhågor för att denna bedömning av en gränsarbetares rättigheter skulle göra det möjligt att exportera socialhjälpsförmåner, ett resultat som förordning nr 1408/71 uttryckligen(47) och förordning nr 1612/68 indirekt försöker förhindra, är enligt min mening obefogade.

58 Utgångspunkten för att en social förmån skall beviljas måste vara det konkreta anställningsförhållandet. Genom att domstolen i definitionen av de sociala förmånerna tar sikte på berörda personers objektiva egenskap som arbetstagare och på anställningsförhållandet har i varje fall hänsyn redan tagits till detta krav. Det är inte tal om att varje socialhjälpsförmån i framtiden via artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 skall betalas över gränserna. Just anknytningen till egenskapen som arbetstagare och till anställningsförhållandet utesluter de klassiska socialhjälpsförmånerna.

59 Mot denna bakgrund skall prövas om utformningen av det här aktuella bidraget utgör en dold diskriminering på grund av nationalitet.

60 Ersättningssystemet innehåller inte något uttryckligt villkor avseende hemvist, utan villkoret följer i praktiken endast av sambandet mellan ersättningssystemet och Werkloosheidswet. Därigenom blir emellertid villkoret avseende hemvist ovillkorligt. Hemvist är ett ofrånkomligt villkor för att vederbörande skall ha rätt till förmåner enligt Werkloosheidswet, utan vilken rätt han inte kan få förmånen enligt ersättningssystemet. På grund av detta ovillkorliga samband måste man utgå från att villkoret avseende hemvist är ett villkor för att ett bidrag enligt ersättningssystemet skall kunna beviljas.

61 Villkoret avseende hemvist innebär i sig inte att det görs någon uttrycklig åtskillnad på grund av sökandens nationalitet. Enligt domstolens fasta praxis är dock dold diskriminering, som leder till samma resultat, förbjuden.(48) Villkoret att sökanden skall ha hemvist i landet kan få just denna effekt, eftersom medborgarna i Nederländerna regelmässigt lättare(49) uppfyller villkoret, medan migrerande arbetstagare först måste byta hemvist(50) eller - som en gränsarbetare - behålla sitt hemvist i utlandet.

62 En åtskillnad som beror på om den person som eventuellt skall erhålla förmånen är bosatt i landet eller i utlandet skall dock inte uppfattas som förbjuden diskriminering, när den är påkallad av sakliga skäl. Villkoret kan mycket väl ha sitt berättigande vid tillämpningen av Werkloosheidswet och först om det tillämpas på grund av hänvisningen i ersättningssystemet medföra resultat som strider mot gemenskapsrätten.

63 Att det som den nederländska regeringen anfört genom hänvisningen till Werkloosheidswet i slutänden inte är fråga om arbetstagarens hemvist utan om säkerställande av vissa materiella villkor i fråga om sättet för anställningsavtalets upphörande kan enligt min mening vara skäl för att anse villkoret berättigat.

64 När villkoret emellertid är utformat så att det utesluter sökanden från förmånen utan att de relevanta omständigheterna ens prövas, är åtskillnaden i alla fall oproportionerlig. För en gränsarbetare räcker det nämligen att vederbörande avkrävs ett bevis om att anställningsförhållandet har upphört på grund av arbetsgivarens, inte hans eget, agerande.

65 Villkoret att den som begär en förmån enligt ersättningssystemet skall ha rätt till förmåner enligt Werkloosheidswet, vilket får konsekvensen att förmånen av det fasta bidraget bortfaller när det saknas bevis om hemvist i landet, skall därför lämnas utan avseende när det gäller en gränsarbetare.

66 Den andra frågan skall därför besvaras på följande sätt: En förmån enligt ersättningssystemet skall betecknas som en social förmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Därvid skall villkoret att den berörde arbetstagaren skall ha hemvist i Nederländerna anses vara en enligt artikel 7 i denna förordning förbjuden diskriminering på grund av nationalitet.

C - Förslag till avgörande

67 På grund av vad som anförts i det föregående föreslår jag följande svar på tolkningsfrågorna:

1) Förordning (EEG) nr 1408/71 är inte tillämplig på en förmån av det slag som fastställs i Vergoedingsregeling voor uittreding van werknemers in de landbouw (system om ersättning till arbetstagare som upphör med jordbruksverksamhet), som inte beror på hur länge arbetslösheten har varat och som är en del av ett åtgärdsprogram för strukturförbättringar inom jordbrukssektorn, varvid särskild vikt fästs vid att uppmuntra jordbrukare att helt eller delvis lägga ned driften och upphöra med jordbruk.

2) En förmån som beviljats enligt Vergoedingsregeling (ersättningssystemet) är att anse som en social förmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Därvid skall villkoret att den berörde arbetstagaren skall ha hemvist i Nederländerna anses vara en enligt artikel 7 i denna förordning förbjuden diskriminering på grund av nationalitet.

(1) - Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen (EGT L 149, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 3, s. 13), senast ändrad genom rådets förordning (EG) nr 1290/97 av den 27 juni 1997 (EGT L 176, s. 1).

(2) - Rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 257, s 2; svensk specialutgåva område 5, volym 1, s. 33, rättad i EGT L 295 av den 7 december 1968, s 12), senast ändrad genom förordning (EEG) nr 2434/92 av den 27 juli 1992 (EGT L 245, s. 1; svensk specialutgåva område 5, volym 5 s. 160).

(3) - "Vergoedingsregeling voor uittreding van werknemers in de landbouw"; Bestuursbesluit - förvaltningsbeslut nr 403 av styrelsen för Stichting Ontwikkelings- en Saneringsfonds voor de Landbouw (jordbrukssektorns utvecklings- och saneringsfond), Staatscourant 1988, nr 114, med senare ändringar.

(4) - Med "jordbrukare" förstås uppenbarligen den som driver eget jordbruk (min anmärkning)

(5) - Artikel 4 a-4 e i ersättningssystemet.

(6) - Artikel 4 f jämförd med artikel 3 i ersättningssystemet.

(7) - Dom av den 27 mars 1985 i mål 122/84 (Rec. 1985, s. 1027).

(8) - Mål 261/83, Castelli (Rec. 1984, s. 3199; svensk specialutgåva, häfte 7).

(9) - A.st. (ovan fotnot 8), punkt 13.

(10) - A.st. (ovan fotnot 7).

(11) - A.st. (ovan fotnot 7), punkt 16.

(12) - Jämför artikel 71.1 a i förordning nr 1408/71.

(13) - Mål C-111/91, kommissionen mot Luxemburg (Rec. 1983, s. I-817).

(14) - A.st. (ovan fotnot 13), punkt 21.

(15) - A.st. (ovan fotnot 7).

(16) - Min kursivering.

(17) - Fondens uppgift är i huvudsak att genomföra gemenskapsrättsliga åtgärdsprogram för strukturförbättringar, varvid nu ifrågavarande fasta bidrag dock skall betraktas som en åtgärd enligt nationell rätt.

(18) - Dom av den 16 juli 1992 i mål 78/91, Hughes (Rec. 1992, s. I-4839) och mål C 111/91 (ovan fotnot 13).

(19) - Enligt dom av den 2 augusti 1993 i mål C-66/92, Acciardi (Rec. 1993, s. I-4567), punkt 17.

(20) - Dom av den 8 juli 1992 i mål C-102/91, Knoch (Rec. 1992, s. I-4341), punkt 44.

(21) - Domen i målet kommissionen mot Luxemburg (ovan fotnot 13), punkt 28, och i målet Hughes (ovan fotnot 18), punkt 14.

(22) - Detta är innebörden i domarna i målen kommissionen mot Luxemburg (ovan fotnot 13) och Hughes (ovan fotnot 18).

(23) - A.st. (ovan fotnot 13), punkt 29 med ytterligare hänvisningar.

(24) - A.st. (fotnot 13), punkt 30, och a.st. (ovan fotnot 18), punkt 15 och följande punkter.

(25) - Jämför artikel 1 j i förordning nr 1408/71. Detta kriterium skall i princip tolkas vidsträckt (jämför dom av den 9 juli 1987 i de förenade målen 82/86 och 103/86, Laborero och Sabato (Rec. 1987, s. 3401), punkt 23 och följande punkter.

(26) - Beleidsregeling.

(27) - Denna uppfattning motsvarar definitionen av "lagstiftning" i artikel 1 j i förordning nr 1408/71, enligt vilken detta begrepp i alla medlemsstater omfattar "nuvarande eller kommande lagar och andra författningar om de grenar av och system för social trygghet som täcks av artikel 4.1 och 4.2 samt alla andra beslut om åtgärder för att genomföra sådana grenar och system" (min kursivering).

(28) - EGT L 106, s. 28.

(29) - EGT L 121 s. 36.

(30) - Artikel 10a i förordningen innehåller emellertid för icke avgiftsfinansierade kontantförmåner en hänvisning till hemviststatens behörighet enligt den statens lagstiftning.

(31) - Jämför mål C-66/92 (ovan fotnot 19).

(32) - Dom av den 15 december 1976 i mål 39/76, Mouthaan (Rec. 1976, s. 1901).

(33) - Artikel 5 a i ersättningssystemet.

(34) - Artikel 7.2 i ersättningssystemet.

(35) - Dom av den 12 juni 1986 i mål 1/85, Miethe (Rec. 1986, s. 1837), punkt 9.

(36) - A.st., punkt 19.

(37) - A.st. (ovan fotnot 7).

(38) - A.st. (ovan fotnot 13), punkt 21.

(39) - Jämför dom av den 12 februari 1974 i mål 152/73, Sotgiu (Rec. 1974, s. 153, svensk specialutgåva, häfte 2), av den 17 november 1992 i mål C-279/89, kommissionen mot Förenade kungariket (Rec. 1992, s. I-5785), och domen i mål C-111/91, kommissionen mot Luxemburg (ovan fotnot 13).

(40) - Dom av den 21 juni 1988 i mål 39/86, Lair (Rec. 1988, s. 3161; svensk specialutgåva, häfte 9), av den 13 december 1972 i mål 44/72, Marsman (Rec. 1972, s. 1243), och av den 14 januari 1982 i mål 65/81, Reina (Rec. 1982, s. 33; svensk specialutgåva, häfte 6).

(41) - Mål 65/81, a.st. (ovan fotnot 40), punkt 12, dom av den 27 mars 1985 i mål 249/83, Hoeckx (Rec. 1985, s. 973), punkt 20, av den 6 juni 1985 i mål 157/84, Frascogna (Rec. 1985, s. 1739), punkt 20, av den 21 juni 1988 i mål 39/86, Lair (Rec. 1988, s. 3161) (ovan fotnot 40), punkt 21, och av den 27 maj 1993 i mål C-310/91, Schmid (Rec. 1993, s. I-3011), punkt 18.

(42) - Jämför dom av den 11 augusti 1995 i mål C-80/94, Wielockx (REG 1995, s. I-2493), punkt 20.

(43) - A.st. (ovan fotnot 40).

(44) - Dom av den 26 februari 1992 i mål C-3/90, Bernini (Rec. 1992, s. I-1071).

(45) - Jämför till exempel artikel 71 i förordning nr 1408/71.

(46) - Se fjärde övervägandet.

(47) - Jämför artikel 4..4 och artikel 10a i förordning nr 1408/71.

(48) - Jämför dom av den 12 februari 1974 i mål 152/73 (ovan fotnot 39), punkt 11; se i denna mening även dom av den 8 maj 1990 i mål C-175/88; Biehl (Rec. 1990, s. I-1779), punkt 13.

(49) - A.st. (fotnot 13 ovan), punkt 10.

(50) - A.st. (ovan fotnot 39), punkt 42.