Förslag till avgörande av generaladvokat Lenz föredraget den 4 mars 1997. - Syndesmos ton en Elladi Touristikon kai Taxidiotikon Grafeion mot Ypourgos Ergasias. - Begäran om förhandsavgörande: Symvoulio Epikrateias - Grekland. - Frihet att tillhandahålla tjänster. - Mål C-398/95.



Rättsfallssamling 1997 s. I-03091



Generaladvokatens förslag till avgörande

A - Faktiska omständigheter

1 I föreliggande begäran om förhandsavgörande har Symvuolio Epikrateias i Aten (den högsta förvaltningsdomstolen) ställt en fråga till domstolen avseende en bestämmelse i den grekiska lagstiftningen som reglerar rättsförhållandet mellan turistguider och turistorganisationer. I det mål vid den nationella domstolen där frågan uppkommit har Syndesmos ton en Elladi Touristikon kai Taxidiotikon Grafeion (sammanslutning av turist- och resebyråer i Grekland, nedan kallad sökanden) fört talan om ogiltigförklaring av ett av den grekiske arbetsmarknadsministern utfärdat beslut, varigenom en skiljedom som meddelats av Atens förvaltningsskiljedomstol i andra instans förklarats vara verkställbar. Sistnämnda domstol hade bekräftat en skiljedom, varigenom Atens förvaltningsskiljedomstol i första instans, med tillämpning av artikel 37 i lag nr 1545/1985, hade avgjort en arbetsmarknadskonflikt mellan å ena sidan sökanden och Enosis Efopliston Epivatikon Ploion (sammanslutning mellan redare för fartyg för persontrafik) och å andra sidan sökanden och Somateio Diplomatouchon Xenagon (förbundet för diplomerade turistguider). Arbetsmarknadskonflikten gällde arbets- och lönevillkoren för turistguider.

2 Artikel 37 i lag nr 1545/1985 föreskriver följande: "Turistguider som har tillstånd att utöva turistguideyrket och som är knutna till turist- eller resebyråer, till medlemmar av sammanslutningen mellan redare för fartyg för persontrafik eller till turistbyråer som är etablerade utomlands, vare sig de är knutna dit direkt eller via filialer till dessa resebyråer i Grekland, skall, vad gäller genomförandet av de program för turistaktiviteter som dessa organisationer anordnar, anses ha ett anställningsförhållande till de ovannämnda organisationerna och skall i förhållandet till sina arbetsgivare omfattas av de tillämpliga bestämmelserna i den grekiska arbetsrättslagstiftningen."

3 Det i artikeln nämnda tillståndet att utöva turistguideyrket har redan varit föremål för ett förfarande vid domstolen.(1) Den gången gällde frågan huruvida Republiken Grekland kunde begära att turistguider, som reser in i landet med en grupp turister från en annan medlemsstat, för att kunna tillhandahålla tjänster måste inneha ett tillstånd till yrkesutövning som förutsätter viss, genom examensbevis styrkt, utbildning, när tjänsterna består i att föra turisterna till andra platser än sådana museer eller historiska minnesmärken som endast kan beses med en specialiserad professionell turistguide. Domstolen fann att kravet var att anse som ett åsidosättande av artikel 59 i fördraget och därför inte kunde godtas.

4 Den nationella domstolen har hänvisat till att rättsförhållandet mellan turistguiderna och turistbyråerna enligt artikel 37 ovillkorligen kvalificeras som ett anställningsförhållande, om villkoren i artikeln är uppfyllda, vilket har till följd att bestämmelserna i den grekiska lagstiftningen är tillämpliga. Domstolen har i detta hänseende hänvisat till såväl motiven till bestämmelsen som det syfte lagstiftaren velat uppnå, vilket enligt den nationella domstolen var att äntligen bilägga de tvister som under lång tid pågått mellan parterna i nämnda arbetsmarknadskonflikt.

5 Somateio Diplomatouchon Xenagon (förbundet för diplomerade turistguider) och Panellinia Omospondia Xenagon (det grekiska turistguideförbundet) har intervenerat i målet vid den nationella domstolen.

6 För den nationella domstolen har fråga uppkommit, om artikel 37 i den grekiska lagen strider mot artiklarna 59 och följande artiklar i EG-fördraget, som reglerar friheten att tillhandahålla tjänster. Den har därför ställt följande tolkningsfråga till domstolen :

"Står artikel 37 i lag nr 1545/1985, enligt vilken parterna, när de i bestämmelsen uppställda villkoren är uppfyllda, är skyldiga att reglera sitt inbördes rättsförhållande i form av ett anställningsavtal - vilket normalt är den rättsliga form genom vilken turistguiderna tillhandahåller sina tjänster vid de i bestämmelsen angivna tillfällena - i strid med artikel 59 och följande artiklar i EEG-fördraget? Om denna bestämmelse besvaras jakande: Är dessa föreskrifter motiverade med hänsyn till ett allmänintresse som är knutet till bevarandet av arbetsfreden på det känsliga området för tillhandahållande av tjänster inom turistväsendet, som den grekiska staten som turistland har ett uppenbart berättigat intresse av att kunna reglera?"

B - Bedömning

7 Tolkningsfrågans lydelse ger vid handen att den nationella domstolen har begärt att få veta, om artikel 37 i lag nr 1545/1985 strider mot artikel 59 och följande artiklar i EG-fördraget. Därmed har domstolen begärt tolkning och prövning av nationell rätt. Enligt artikel 177 i EG-fördraget är EG-domstolen emellertid inte behörig vare sig att tolka nationell lagstiftning eller att pröva om denna överensstämmer med gemenskapsrätten.(2) Enligt fast rättspraxis bör frågan dock uppfattas så, att den nationella domstolen har begärt att få veta, om artikel 59 och följande artiklar i EG-fördraget skall tolkas så, att de utgör hinder för tillämpningen av en bestämmelse som - i likhet med den här omtvistade - ovillkorligen kvalificerar turistguidernas avtalsförhållanden som anställningsförhållanden när i bestämmelsen uppställda villkor har uppfyllts.(3)

8 Kommissionen har nämnt ytterligare en omständighet som skulle kunna föranleda avvisning av den hänskjutna frågan. Kommissionen har i sin skriftliga inlaga påpekat, att det av begäran om förhandsavgörande inte framgår om målet vid den nationella domstolen berör medborgare i andra medlemsstater. Det är enligt kommissionen därför inte helt klart att gemenskapsrätten över huvud taget är tillämplig och att en tolkning av den är nödvändig för den nationella domstolens avgörande. Enligt fast rättspraxis ankommer det principiellt på den nationella domstolen att avgöra, om en fråga om gemenskapsrättens innehåll är av betydelse för avgörandet i det där anhängiga målet. Frågan huruvida bestämmelsen i artikel 37 är förenlig med gemenskapsrätten innefattar dessutom frågan huruvida artikel 37 är giltig och sålunda tillämplig i målet vid den nationella domstolen.(4) Domstolen har avvisat en begäran om förhandsavgörande endast i fall där det varit uppenbart att den nationella domstolen har missbrukat förfarandet enligt artikel 177 i fördraget.(5) Ett sådant uppenbart missbruk föreligger dock inte i detta fall. Det är tvärtom högst troligt att sökanden i målet vid den nationella domstolen - sammanslutningen av rese- och turistbyråer i Grekland - också företräder de utländska turist- och resebyråer som etablerat sig i Grekland. Tolkningsfrågan kan därför inte avvisas. För övrigt har kommissionen i sin skriftliga inlaga också yttrat sig över den.

9 Ännu en omständighet, som intervenienterna har framhållit och som ingående diskuterades vid den muntliga förhandlingen, är frågan, om bestämmelsen i artikel 37 över huvud taget är tillämplig på medborgare i andra medlemsstater och sålunda om det finns något samband med gemenskapsrätten. Intervenienterna tar i sin skriftliga inlaga inte uttryckligen ställning till detta. De har anfört, att bestämmelsen endast rör sådana turistguider med examensbevis som är etablerade i Grekland och att turistguider från andra medlemsstater inte berörs. Intervenienterna stöder sin uppfattning på att den omtvistade bestämmelsen endast gäller för turistguider som har examensbevis och på att - som domstolen fastslog i sitt tidigare avgörande - turistguider från andra medlemsstater som åtföljer en grupp turister till Grekland inte behöver ha ett sådant examensbevis. Examensbeviset är obligatoriskt endast för visningar av museer och särskilt betydelsefulla platser. Av den omständigheten att utländska turistguider inte ovillkorligen behöver inneha ett examensbevis drar intervenienterna med andra ord alltså slutsatsen, att bestämmelsen i artikel 37, som endast avser turistguider med examensbevis, inte är tillämplig på utländska turistguider.

10 Detta resonemang kan inte godtas. Av den omständigheten att turistguider från andra medlemsstater inte ovillkorligen behöver ha ett examensbevis kan man inte dra slutsatsen, att det inte finns några utländska turistguider som innehar ett sådant bevis. Man kan i varje fall inte neka medborgare från andra stater i unionen att förvärva ett sådant examensbevis. En utländsk turistguide kan också mycket väl vara intresserad av att erhålla ett sådant bevis. Endast om han har detta särskilda tillstånd kan han arrangera visningar i hela Grekland och därmed allsidigt tillgodose turisternas önskemål. Man kan därför mycket väl tänka sig, att en turistguide med examensbevis har företräde framför en annan turistguide vid anställning, eftersom det också för researrangören kan vara en fördel att anlita en turistguide som kan göra visningar i hela Grekland. Av detta skäl kan även turistguider från andra medlemsstater därför mycket väl tänkas inneha ett sådant examensbevis, vilket får till följd att bestämmelsen i artikel 37 blir tillämplig på dem.

11 Visserligen är det - som intervenienterna har anfört - inte domstolens uppgift att tolka nationell rätt, men den grekiska regeringen har under den muntliga förhandlingen på fråga medgett att bestämmelsen i artikel 37 i undantagsfall kan tänkas bli tillämplig på utlänningar. I detta sammanhang skall det påpekas, att det för prövningen av frågan om de i fördraget garanterade grundläggande friheterna eventuellt har åsidosatts saknar betydelse vilken omfattning det eventuella åsidosättandet har. Även ringa åsidosättanden strider mot gemenskapsrätten.(6)

12 Slutligen kan man också se ett samband med gemenskapsrätten däri, att även utländska turistbyråer och deras filialer uttryckligen nämns i artikel 37 och därmed omfattas av bestämmelsen.

13 Av det anförda framgår att gemenskapsrätten, i detta fall artikel 59 och följande artiklar i EG-fördraget, i princip är tillämplig. Frågan om huruvida friheten att tillhandahålla tjänster faktiskt har åsidosatts skall prövas i det följande.

14 Artikel 59 och följande artiklar i EG-fördraget reglerar friheten att tillhandahålla tjänster. Enligt artikel 60 första stycket är tjänster prestationer som normalt utförs mot ersättning, i den utsträckning de inte faller under bestämmelserna om fri rörlighet för varor, kapital och personer. Enligt artikel 60 andra stycket d skall som tjänster särskilt avses verksamhet inom fria yrken. Enligt artikel 60 tredje stycket får den som tillhandahåller en tjänst tillfälligt utöva sin verksamhet i det land där tjänsten tillhandahålls på samma villkor som landet uppställer för sina egna medborgare.

15 Som domstolen fastställde i domen i målet kommissionen mot Grekland kan det föreligga två olika rättsliga former för den verksamhet som utövas av en turistguide från en annan medlemsstat än Grekland, som åtföljer deltagarna i en organiserad resa från den andra medlemsstaten till och i Grekland. Resebyrån kan använda sig av en turistguide som är anställd vid byrån, men den kan också anlita självständiga turistguider. I det första fallet tillhandahåller resebyrån turisterna tjänsten genom sin egen turistguide. I det andra fallet tillhandahåller turistguiden resebyrån tjänsten.(7)

16 Om man betraktar bestämmelsen i artikel 37 ur den synvinkeln att utländska turistguider och resebyråer berörs, kan man definiera vissa kategorier av typfall, där tjänster inom varje kategori tillhandahålls på olika sätt och där alltså även olika former av inskränkningar i friheten att tillhandahålla dem kan tänkas förekomma.

17 Som första typfall skulle jag vilja nämna det som också låg till grund för den tidigare domen. En turistguide från en annan medlemsstat kommer inom ramen för sin verksamhet för en resebyrå, som också är etablerad i en annan medlemsstat än Grekland, med en grupp turister till Grekland för att där genomföra en organiserad resa. För att den här omtvistade artikel 37 skall bli tillämplig på ett sådant fall måste man utgå från att turistguiden innehar ett sådant examensbevis som krävs enligt artikeln. Som domstolen redan har fastslagit kan även en självständig turistguide utöva sådan verksamhet. I ett sådant fall tillhandahåller turistguiden resebyrån i en annan medlemsstat en tjänst genom att ta hand om turistgruppen i Grekland. Platsen för tillhandahållandet av tjänsten är då Grekland. Det spelar därvid ingen roll om den som tillhandahåller tjänsten och den som mottar denna är etablerade i samma medlemsstat. Avgränsningen för det materiella tillämpningsområdet för artikel 59 och följande artiklar i EG-fördraget måste ske mot bakgrund av bilden av en gemensam marknad inom vilken all ekonomisk verksamhet är helt fri från inskränkningar på grund av nationalitet eller hemvist. I den struktur av verksamheter som skiljer sig från de i artikel 60 första stycket angivna tjänsterna och som omfattas av andra i fördraget garanterade friheter, innefattar friheten att tillhandahålla tjänster i varje fall det gränsöverskridande utbytet av "produkter" som inte är "varor".(8) I enlighet härmed är artikel 59 alltid tillämplig, när någon som tillhandahåller tjänster erbjuder dessa i en annan medlemsstat än den där han är etablerad, oberoende av var mottagarna av tjänsterna är etablerade.(9)

18 Det är följaktligen här fråga om ett tillhandahållande av tjänster i den mening som avses i artikel 59 och följande artiklar i fördraget, varför även en eventuell inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänsterna kan prövas.

19 I detta sammanhang bör nämnas, att det vanliga, enligt den nationella domstolen, är att en turistguide inom ramen för genomförandet av organiserade program utför sina tjänster för turistbyråer på basis av ett anställningsavtal. Den nationella domstolen har i detta sammanhang nämnt vissa kriterier, som enligt specialister på arbetsrätt och rättspraxis i Grekland utgör de huvudsakliga kännetecknen för ett anställningsförhållande, till exempel den omständigheten att tid och föremål för prestationen obligatoriskt måste anges. Den rättsliga form - anställningsförhållandet - som fastställts som obligatorisk utgör därför faktiskt den sedvanliga rättsliga formen för tillhandahållandet av turistguidernas tjänster på de ovan beskrivna villkoren. Även intervenienterna har hänvisat till det beroendeförhållande av teknisk, ekonomisk och personlig art som kännetecknar sådana avtalsförhållanden inom ramen för organiserade resor. Därvid anses enligt intervenienterna som arbetstagare även den, som samtidigt är anställd hos flera arbetsgivare. Även den grekiska regeringen har framhållit, att det i rättspraxis hittills flera gånger har fastslagits att avtalsförhållanden mellan turistguider och turistbyråer inom ramen för organiserade resor enligt grekisk rätt utgör anställningsförhållanden.

20 Till detta skall läggas att dessa yttranden hänför sig till kriterierna i den grekiska arbetsrättslagstiftningen och för det grekiska arbetstagarbegreppet. De grundar sig dessutom på den utformning av avtalsförhållanden som vanligen väljs i Grekland. Därmed är dock inte uteslutet, att sådana avtalsförhållanden är utformade på annat sätt i andra medlemsstater och följaktligen motsvarar avtal om tillhandahållande av tjänster. Även i Grekland är en annan utformning än den sedvanliga fullt tänkbar. Dessutom finns det andra tjänster som tillhandahålls på samma villkor men som inte alltid behöver utföras inom ramen för ett anställningsförhållande - sökanden nämnde under den muntliga förhandlingen som exempel tjänster av tolkar och språklärare. Man kan därför inte utgå från att det avtalsförhållande som inom ramen för organiserade resor föreligger mellan turistguide och resebyrå alltid måste anses som ett anställningsförhållande, detta så mycket mindre som domstolen i det tidigare målet uttryckligen konstaterade, att en turistguide inom ramen för organiserade resor kan vara verksam såväl självständigt - inom ramen för tillhandahållandet av en tjänst - som enligt ett anställningsavtal. Vad angår den grekiska regeringens påstående att grekiska domstolar upprepade gånger har fastställt avtalens arbetsrättsliga karaktär måste framhållas, att - som framgår av regeringens yttrande - domstolarna alltid har kommit fram till detta efter att ha prövat det enskilda fallet mot bakgrund av vissa kriterier. Det har alltså inte från början stått klart, att det avtalsförhållande som skulle prövas var ett anställningsavtal.

21 Den grekiska regeringen har i detta sammanhang påpekat, att det av praktiska skäl knappast är möjligt för en turistguide att arbeta självständigt i Grekland. Grekland är översållat av betydelsefulla arkeologiska fyndplatser, som är spridda över hela landet och inte alltid ligger i närheten av bebodda områden och städer. Det är enligt regeringen därför omöjligt för turistguiderna att etablera sig på alla dessa platser. För övrigt förfogar dessa inte över den infrastruktur som behövs för att befordra turisterna till de olika platserna. Av den anledningen är ett samarbete med rese- och turistbyråer nödvändigt enligt regeringen. Detta gäller måhända för flertalet fall. Trots detta kan emellertid en turistguide principiellt arbeta självständigt i Grekland. För övrigt är det i de situationer som här är aktuella fråga om en turistguides arbete för en resebyrå inom ramen för en organiserad resa. Även i detta sammanhang måste en turistguide kunna träffa avtal om tillhandahållande av tjänster. Han får själv bestämma om han på grund av praktiska överväganden ändå inte vill träffa ett sådant avtal. Det avgörande är om han åtminstone hade haft möjligheten att göra det.

22 Av det ovan anförda följer att de bestämmelser som avser friheten att tillhandahålla tjänster är tillämpliga på den kategori av typfall som nu behandlas.

23 Nästa fråga är om, inom ramen för denna kategori, turistguidens frihet att erbjuda resebyrån en tjänst inskränks genom bestämmelsen i artikel 37. Eftersom tjänsten enligt artikel 60 tredje stycket i fördraget får utföras på samma villkor som de som landet uppställer för sina egna medborgare, är all diskriminering på grund av nationalitet förbjuden. En sådan öppen diskriminering föreligger inte i detta fall, eftersom artikel 37 inte gör någon åtskillnad på grund av turistguidernas nationalitet.

24 Emellertid skulle även en dold diskriminering kunna förekomma. En sådan föreligger, när man visserligen använder andra kriterier än nationaliteten men tillämpningen av dessa ändå leder till en diskriminering av medborgare i andra medlemsstater.(10)

25 En sådan dold diskriminering är emellertid inte skönjbar här, i varje fall inte inom ramen för den här aktuella kategorin av typfall, eftersom bestämmelsen i artikel 37 inte anger några kriterier för åtskillnad på grund av nationalitet. Den gäller tvärtom utan åtskillnad för alla turistguider som har examensbevis. Enligt intervenienterna och den grekiska regeringen föreligger därför inte heller i detta fall någon inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster.

26 Visserligen skall påpekas, att artikel 59 i EG-fördraget inte bara kräver avskaffande av all diskriminering på grund av nationalitet av den som erbjuder sig att tillhandahålla tjänsterna utan också upphävande av varje inskränkning - till och med om den är tillämplig utan åtskillnad mellan medborgare i det egna landet som tillhandahåller tjänster och medborgare i andra medlemsstater som tillhandahåller tjänster - om den är ägnad att förbjuda eller på annat sätt hindra verksamheten för den som tillhandahåller tjänster och som är etablerad i en annan stat och där rättsenligt tillhandahåller motsvarande tjänster.(11) Som kommissionen och sökanden med rätta har anfört innebär bestämmelsen i artikel 37 att friheten för turistguider från andra medlemsstater att tillhandahålla tjänster blir helt obefintlig.(12) Genom att avtalet om tillhandahållandet av tjänster med en utländsk turistguide, som är på resa i Grekland med en grupp turister, ovillkorligen kvalificeras som ett anställningsförhållande enligt grekisk arbetsrätt, berövas turistguiden möjligheten att utöva sin verksamhet som självständig yrkesutövare, och han förlorar möjligheten att tillhandahålla tjänster. Sökanden har uttryckligen påpekat, att parterna inte kan ingå ett avtal om tillhandahållande av tjänster, även om de båda vill det. Sökanden har dessutom med rätta framhållit, att EG-domstolen i den tidigare domen uttryckligen hänvisade till den självständiga turistguidens rätt att tillhandahålla tjänster. Oberoende av hur avtalet slutligen utformas kvalificeras det nu som anställningsavtal enligt grekisk rätt, vilket medför att arbetsgivaren och arbetstagaren åläggs därtill knutna skyldigheter.

27 Såväl den grekiska regeringen som intervenienterna har i detta sammanhang påpekat, att utländska turistguider även i fortsättningen kan åtfölja en grupp till Grekland i egenskap av självständiga turistguider, vilket just fastslogs och krävdes i den tidigare domen. Detta är riktigt. Det ändrar emellertid inte det faktum att en sådan turistguide, som har ett examensbevis, endast kan utöva sin verksamhet inom ramen för ett anställningsförhållande i Grekland. Han förlorar därmed sin frihet att tillhandahålla tjänster, eftersom han inte längre har tillträde till marknaden för tjänster i Grekland.(13)

28 I denna första kategori av typfall måste man dessutom beakta ännu en situation då tillhandahållandet av tjänster eventuellt skulle kunna komma att inskränkas, nämligen då resebyrån tillhandahåller turisterna tjänster. I det tidigare målet fastslog domstolen, att resebyråns tillhandahållande av tjänster försvårades genom att den inte kunde anlita en egen turistguide från sitt land för att åtfölja gruppen i Grekland.(14) I detta fall ligger det annorlunda till, men man kan ändå anta att resebyråns tillhandahållande av tjänster hindras. I föreliggande fall förbjuds resebyrån nämligen att träffa avtal om tillhandahållande av tjänster med den diplomerade turistguide som skall åtfölja gruppen. Avtalsförhållandet kvalificeras i stället ovillkorligen som ett anställningsförhållande enligt grekisk rätt.

29 Man bör dessutom komma ihåg, att resebyråerna i egenskap av mottagare av turistguidernas tjänster skulle kunna göra gällande, att guidernas frihet att tillhandahålla tjänster är inskränkt. Domstolen har beträffande den rätt som mottagarna av tjänster har hittills fastslagit, att de har frihet att bege sig till en annan medlemsstat för att där ta tjänster i anspråk.(15) Dessutom prövade domstolen i den tidigare domen, om det fanns något som påverkade turisternas rätt. Detta kunde bara vara relevant då turisterna påverkades i sin egenskap av mottagare av en tjänst.(16)

30 I detta fall hindras visserligen inte resebyrån som mottagare av tjänsten i sin fria rörlighet såvitt avser mottagande av tjänster, men den kan likväl inte längre ta emot någon tjänst, eftersom en sådan är utesluten på grund av bestämmelsen i artikel 37. I ett sådant fall måste mottagaren av tjänsten kunna åberopa sin frihet att motta tillhandahållna tjänster.

31 I målet kommissionen mot Grekland fann domstolen att turisterna orsakades olägenhet genom att de inte kunde välja mellan sin utländska turistguide och en grekisk turistguide. En sådan olägenhet tycks inte föreligga här, eftersom turisterna fortfarande kan välja mellan den utländska turistguiden och en grekisk turistguide som inte är bunden av ett avtal med en resebyrå.(17) Det finns vid första anblicken inte heller något som tyder på att det har betydelse för turisterna, om avtalsförhållandet utformas som ett anställningsavtal eller som ett avtal om tillhandahållande av tjänster. Skulle det visa sig, att en sådan olägenhet uppkommer på grund av den grekiska arbetsrätten och den däremot svarande utformningen av anställningsavtalen, ankommer det på den nationella domstolen att pröva detta och att i förekommande fall konstatera att det är en olägenhet.

32 Som en andra kategori av typfall vill jag ta upp den situation då en turistguide från en annan medlemsstat som har ett sådant examensbevis som avses i artikel 37 i Grekland träffar avtal med en grekisk eller en utländsk resebyrå om att organisera en resa. Även i detta fall tillhandahåller turistguiden resebyrån en tjänst. Denna är utan tvekan att anse som en tjänst enligt artikel 59, eftersom turistguiden utför tjänsten i en annan medlemsstat än den där han har sitt hemvist. Det spelar därvid ingen roll var den aktuella resebyrån har sitt säte.

33 Inte heller här tyder något på en öppen diskriminering. Sökanden har emellertid anfört, att bestämmelsen i artikel 37 leder till dold diskriminering av utländska turistguider på grund av deras nationalitet. Även kommissionen har för övrigt pekat på denna möjlighet. Både sökanden och kommissionen har utgått från att turistguiden, på grund av att avtalsförhållandet är utformat som ett anställningsförhållande, i egenskap av arbetstagare ovillkorligen alltid måste vara närvarande på den plats där resebyrån har sitt säte eller den plats där tjänsten utförs. För att fullgöra ett sådant anställningsavtal i Grekland skulle turistguiden med andra ord vara tvungen att bosätta sig i Grekland. Eftersom dock endast tillfällig verksamhet i Grekland beaktas inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster, skulle det vara omöjligt att fullgöra ett anställningsavtal i Grekland på dessa villkor. Det skulle enligt sökanden och kommissionen av praktiska skäl vara omöjligt att ta hemvist i Grekland för en tillfällig tjänsteutövning och att samtidigt - för sin huvudsakliga verksamhet - ha kvar sitt hemvist i hemlandet. Situationen försvåras enligt sökanden ytterligare av att - som sökanden anfört under den muntliga förhandlingen och som inte bestritts - turistguider i Grekland för närvarande inte har någon garanterad månadslön. Tillämpning av bestämmelsen i artikel 37 medför enligt sökanden med andra ord en diskriminering av turistguider som inte är bosatta i Grekland. Eftersom det därvid mestadels är fråga om medborgare i andra medlemsstater, medför bestämmelsen i artikel 37 enligt sökanden följaktligen också diskriminering på grund av nationalitet.

34 Detta resonemang kan enligt min mening inte godtas. En diskriminering inom området för friheten att tillhandahålla tjänster är i detta fall omöjlig redan av det skälet att det är förbjudet för alla diplomerade turistguider att tillhandahålla en tjänst inom ramen för en organiserad resa. Möjligheten att tillhandahålla en tjänst är inte mer begränsad för turistguider från andra medlemsstater än för grekiska turistguider. Sökandens och kommissionens yttranden avser tvärtom turistguidernas verksamhet inom ramen för ett avtalsförhållande som redan ovillkorligen har kvalificerats som ett anställningsförhållande. I detta hänseende är det här alltså fråga om utländska turistguiders möjlighet att vara verksamma i Grekland eller, med andra ord, om den fria rörligheten enligt artikel 48 i fördraget.

35 Enligt sökandens och kommissionens uppfattning leder bestämmelsen i artikel 37, genom att ovillkorligen kvalificera avtalsförhållandet som ett anställningsförhållande, till att utländska turistguiders verksamhet hindras, även inom området för den fria rörligheten för personer. Den tankegången kan man inte helt instämma i. Även inom ramen för ett avtal om tillhandahållande av tjänster skulle turistguiden vara skyldig att vid tidpunkten för utförandet av tjänsten vara närvarande på platsen för utförandet. Så till vida medför utformningen av avtalet som ett anställningsavtal ingen extra belastning för den utländske turistguiden. Man kan därför inte i detta sammanhang anse, att det föreligger någon diskriminering av turistguider som inte kommer från Grekland.

36 Här skall dock påpekas, att det ankommer på den nationella domstolen att tolka de nationella bestämmelserna avseende anställningsavtal. Som framgår av domen i målet Bosman är bestämmelser, som direkt villkorar tillträdet till arbetsmarknaden i andra medlemsstater, av sådant slag att de hindrar den fria rörligheten för arbetstagare.(18)

37 Artikel 48 nämns visserligen inte i tolkningsfrågan, men enligt fast rättspraxis bestäms omfattningen av domstolens prövning av syftet att ge den nationella domstolen ett ändamålsenligt svar rörande tillämpningen av gemenskapsrätten i det mål den domstolen har att avgöra.(19) Eftersom det i detta fall är viktigt för den nationella domstolen att få veta, om artikel 37 strider mot en bestämmelse i gemenskapsrätten, måste man också överväga, om det eventuellt föreligger en överträdelse av bestämmelserna i artikel 48.

38 Därtill inskränks turistguidens frihet att tillhandahålla tjänster även i denna kategori av typfall därigenom att han inte har möjlighet att i samband med en organiserad resa träffa avtal med den berörda resebyrån om tillhandahållande av tjänster. Det blir därmed helt omöjligt för honom att tillhandahålla tjänster.

39 Sökanden har dessutom anfört, att även en analog tillämpning av formuleringen i domen i målet Bosman, enligt vilken den fria rörligheten för arbetstagare hindras när tillträde till arbetsmarknaden i en annan medlemsstat villkoras, ger vid handen att det föreligger en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster.(20) Av vad sökanden anfört kan man inte helt klart urskilja hur denna analogi skulle se ut. Det är här fråga om att pröva, om tillträdet till marknaden för tjänster i en annan medlemsstat hindras. Ett sådant hinder föreligger i detta fall, eftersom det inte längre är möjligt att tillhandahålla en tjänst. Den av sökanden föreslagna analogin behövs likväl inte. Domstolen har fastslagit, att åtgärder som direkt hindrar tillträde till marknaden för tjänster i andra medlemsstater faller inom tillämpningsområdet för artikel 59, även såvitt avser friheten att tillhandahålla tjänster.(21) En analog tillämpning av rättspraxis avseende artikel 48 är därför inte nödvändig.

40 Om en turistguide från en annan medlemsstat träffar avtal med en resebyrå som är etablerad i en annan medlemsstat än Grekland, skulle också resebyråns tillhandahållande av tjänster till turister i Grekland kunna utgöra tillhandahållande av tjänster enligt artikel 59 i EG-fördraget. Så är fallet här, eftersom den resebyrå som inte är etablerad i Grekland tillhandahåller gränsöverskridande tjänster. Inte heller inom ramen för detta tillhandahållande av tjänster kan någon diskriminering urskiljas, eftersom samma bestämmelser tillämpas på grekiska och utländska resebyråer och det inte görs någon som helst åtskillnad mellan dessa. Visserligen skall här också påpekas, att resebyråns frihet att tillhandahålla tjänster begränsas genom att den inte kan träffa avtal om tillhandahållande av tjänster med ifrågavarande turistguide. Av detta skäl kan resebyrån i egenskap av mottagare av turistguidens tillhandahållande av tjänster också - som redan utvecklats i fråga om den första kategorin av typfall - göra gällande, att friheten att tillhandahålla tjänster har inskränkts. Såvitt avser frågan om under vilka förutsättningar en i Grekland etablerad resebyrå gentemot den grekiska staten kan åberopa friheten att tillhandahålla tjänster vill jag hänvisa till min redogörelse för den tredje kategorin av typfall.(22)

41 Vad angår en eventuell olägenhet för turisterna skulle jag vilja hänvisa till min redogörelse för den första kategorin av typfall.(23)

42 Till sist skulle jag vilja behandla det fall, då en grekisk turistguide genomför en organiserad resa i Grekland för en utländsk resebyrås räkning. Även hans avtal skulle enligt artikel 37 ovillkorligen kvalificeras som ett anställningsavtal, givetvis under förutsättning att han innehar vederbörligt examensbevis. Även i detta fall tillhandahåller turistguiden en tjänst enligt artikel 59. Han tillhandahåller den utländska resebyrån tjänsten, och resebyrån beger sig genom turisterna över gränsen till Grekland för att ta emot tjänsten.

43 Såvitt avser frågan om öppen och dold diskriminering hänvisar jag till min redogörelse för föregående kategori av typfall.(24)

44 Även allmänt sett föreligger här en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster, eftersom turistguiden helt hindras från att tillhandahålla en tjänst enligt artikel 59. Resebyrån från en annan medlemsstat kan i ett sådant fall i egenskap av mottagare av tjänsten åberopa friheten att tillhandahålla tjänster.(25) Det är här tveksamt om även den grekiske turistguiden kan åberopa sin frihet att tillhandahålla tjänster gentemot den grekiska staten. Enligt fast rättspraxis är detta möjligt, när tjänsterna tillhandahålls mottagare som är etablerade i en annan medlemsstat.(26)

45 Så är fallet här, eftersom tjänsten tillhandahålls den resebyrå som är etablerad i en annan medlemsstat. Det är med andra ord viktigt att det föreligger en gränsöverskridande faktor. Det spelar därför inte heller någon roll att tjänsten utförs i Grekland, eftersom det, om man betraktar det faktiska tillhandahållandet, är turisterna som för resebyråns räkning passerar gränsen för att ta emot tjänsten.

46 Av detta skäl kan turistguiden i denna kategori av typfall gentemot den grekiska staten åberopa sin frihet att tillhandahålla tjänster.

47 För det andra skall här också beaktas att resebyråns möjligheter att tillhandahålla turisterna tjänster inskränks genom att resebyrån inte längre fritt kan välja om den vill engagera turistguiderna genom ett anställningsavtal eller genom ett avtal om tillhandahållande av tjänster.

48 Inte heller i detta fall kan jag emellertid se någon olägenhet för turisterna. Om det, av skäl som inte är kända för domstolen och som har sitt ursprung i förhållanden i Grekland, uppkommer någon olägenhet, ankommer det på den nationella domstolen att pröva denna.

49 Det kan alltså konstateras, att bestämmelsen i artikel 37 i flera olika situationer medför en inskränkning av turistguidernas och resebyråernas frihet att tillhandahålla tjänster.

50 Sökanden har åberopat ytterligare en överträdelse av bestämmelserna i artikel 48. Enligt sökandens mening leder den omständigheten, att en tillfällig verksamhet ovillkorligen måste utföras inom ramen för ett anställningsavtal, även till att avgifter till systemet för social trygghet måste erläggas. Om verksamheten i Grekland endast är av tillfällig natur har turistguiden emellertid sitt hemvist och sin huvudsakliga verksamhet i en annan medlemsstat. Han är med andra ord ansluten till systemet för social trygghet också i den andra medlemsstaten. Avgifterna i Grekland skulle därför inte ge honom något ytterligare socialt skydd, varför dessa avgifter enligt sökanden är oförenliga med artikel 48. Sökanden har därvid hänfört sig till domen i målet Kemmler(27) och tillagt, att detta argument ytterligare stärks av att även arbetsgivaren är skyldig att betala avgifter. Utan dessa avgifter skulle han kunna betala turistguiden en högre lön, vilket enligt sökanden är nödvändigt för att en utländsk turistguide som måste byta hemvist för att kunna arbeta i Grekland skall kunna göra ett sådant byte.

51 Problemet är här inte, att turistguiden eventuellt måste erlägga avgifter två gånger, utan att det rättsliga förhållandet ovillkorligen kvalificeras som ett anställningsförhållande. Det finns säkert också turistguider som frivilligt arbetar som arbetstagare i Grekland. De måste under vissa omständigheter eventuellt också erlägga dubbla sociala avgifter. Detta problem uppkommer emellertid inte på grund av bestämmelsen i artikel 37, eftersom det inte bara drabbar turistguiders arbete, som regleras i artikel 37 och som är av begränsad art, utan varje arbetstagare som är skyldig att betala avgifter till systemet för social trygghet i en medlemsstat och som tillfälligt arbetar i en annan medlemsstat. Problemet med betalning av dubbla avgifter uppkommer i stället till följd av andra bestämmelser, som reglerar denna betalning (och det är tveksamt om någon sådan bestämmelse existerar i detta fall). Sökanden har här antagit, att artikel 37 automatiskt leder till en sådan dubbelbetalning, vilket emellertid, som sagt, inte är fallet.

52 Sökanden har dessutom åberopat att handelsfriheten och - som framgår av de domar som åberopats(28) - rätten till fri yrkesutövning åsidosatts. Det är därvid fråga om grundläggande gemenskapsrättigheter som är bindande för såväl gemenskapens organ som medlemsstaterna när de genomför gemenskapsrätten, särskilt vid genomförandet av bestämmelserna i direktiv eller vid administrativ tillämpning av förordningar.(29) I detta fall handlar det emellertid om en nationell lagstiftning som har antagits av en medlemsstat och som inte syftar till ett genomförande av gemenskapsrätten. Det kan därför inte här göras gällande, att grundläggande gemenskapsrättigheter har åsidosatts.

53 Sedan man kommit fram till att artikel 59 och följande artiklar i EG-fördraget skall tolkas så, att de utgör hinder mot sådana bestämmelser som finns i artikel 37, blir nästa fråga om ett åsidosättande av detta slag eventuellt kan vara berättigat. Detta problem hänför sig till den andra delen av tolkningsfrågan.

54 Enligt domstolens fasta rättspraxis är det en grundläggande princip i fördraget, att friheten att tillhandahålla tjänster endast får inskränkas genom bestämmelser som av tvingande skäl är motiverade med hänsyn till ett oavvisligt allmänintresse och som gäller för alla personer eller företag som verkar inom den mottagande statens territorium. Inskränkningarna måste framför allt vara ägnade att säkerställa förverkligandet av detta allmänintresse och får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att detta mål skall uppnås.(30)

55 Alla som har deltagit i föreliggande förfarande har hänvisat till denna domstolens rättspraxis men har vid tillämpningen av de angivna kriterierna kommit till olika resultat. Den nationella domstolen har påpekat, att bestämmelsen i artikel 37 är nödvändig och motiverad med hänsyn till allmänintresset att bevara arbetsfreden på det känsliga området för tillhandahållande av tjänster inom turistväsendet genom organiserade visningar, som direkt sammanhänger med att turism är av vital betydelse för den grekiska ekonomin. Denna uppfattning delas av intervenienterna och den grekiska regeringen, som har påpekat att artikel 37 införts för att bevara arbetsfreden och tryggheten på det känsliga området för tillhandahållande av tjänster inom turistväsendet, ett område som är av största betydelse för den grekiska ekonomin. Enligt intervenienterna avses med trygghet den sociala tryggheten för de personer som arbetar inom turistsektorn. Den grekiska regeringen anförde under den muntliga förhandlingen också, att turistguiderna genom bestämmelsen i artikel 37 omfattas av grekisk arbetsrätt.

56 Kommissionen och sökanden har däremot kommit fram till slutsatsen, att det i detta fall inte föreligger något oavvisligt allmänintresse.

57 Domstolen har hittills som tvingande skäl av allmänintresse erkänt(31) till exempel skydd för arbetstagare,(32) skydd för konsumenter,(33) bevarande av det nationella historiska och konstnärliga arvet,(34) värdering av arkeologiska, historiska och konstnärliga rikedomar samt bästa möjliga spridning av kunskaper om ett lands konstnärliga och kulturella arv.(35)

58 Sistnämnda skäl åberopade den grekiska regeringen i den av domstolen tidigare avgjorda tvisten. I förevarande mål har den under den muntliga förhandlingen visserligen också åberopat detta skäl och framhållit landets stora kulturarv, dock endast för att förklara att turismen är av stort intresse för den nationella ekonomin i sådana länder. Även i sitt skriftliga yttrande har regeringen påpekat de följder som den sedan åratal pyrande konflikten på arbetsmarknaden medfört för denna betydande näringsgren.

59 I motiven till den här omtvistade lagen betonas endast de ogynnsamma följder som arbetsmarknadskonflikten haft för turismen i Grekland och för allmänintresset.

60 Det ankommer inte på domstolen att tolka nationell rätt. Av vad som anförts framgår dock, att bestämmelsen i artikel 37 antogs för att bilägga en mångårig arbetsmarknadskonflikt och därmed hindra fortsatta negativa följder för turismen - och därmed också för landets ekonomi. Den grekiska regeringen har under den muntliga förhandlingen framhållit, att åtgärden har vidtagits för att säkerställa att den nationella ekonomin fungerar väl. Som sökanden emellertid med rätta har anfört kan enligt domstolens rättspraxis nationella ekonomiska mål inte vara att hänföra till sådana tvingande skäl som hänsyn till allmän ordning och allmänintresset som motiverar att en grundläggande frihet som garanteras i fördraget inskränks.(36) Det bestrids inte, att den grekiska regeringen har ett alltigenom berättigat intresse av att landets ekonomi fungerar väl. Detta mål får dock inte uppnås på bekostnad av konkurrenter från andra medlemsstater, vilket skulle vara ett åsidosättande av fördraget.

61 Vad angår den grekiska regeringens och intervenienternas påstående om att bestämmelsen i artikel 37 erfordras för att bevara arbetsfreden har kommissionen anfört, att bevarande av arbetsfreden inte kan vara ett allmänintresse när det är fråga om att bilägga en arbetsmarknadskonflikt. Detta har inte närmare utvecklats.

62 Enligt min mening kan bevarandet av arbetsfreden mycket väl anses vara ett allmänintresse. Enligt vad som har anförts förefaller det dock stå klart, att arbetsfreden i detta fall har eftersträvats som medel för att nå ett mål och att det egentliga målet för åtgärden var att turismen, som en del av den ekonomiska sektorn, skulle fungera väl. Om detta är tillräckligt för att det skall kunna anses att det med hänsyn till allmänintresset föreligger tvingande skäl för att inskränka friheten att tillhandahålla tjänster, förefaller mig ytterst tveksamt i betraktande av den omständigheten, att nationella ekonomiska intressen ensamma inte räcker för att utgöra sådana skäl. Det återstår att pröva om den grekiska regeringen har använt ett rättsenligt medel för att nå sitt mål.

63 Vad den grekiska regeringen anfört om att den avsett att turistguiderna skulle omfattas av den grekiska arbetsrätten kan inte godtas som skäl för att det skall anses vara fråga om skydd för arbetstagare inom ramen för tvingande skäl av allmänintresse. För det första har inte förklarats i vad mån den grekiska arbetsrätten erbjuder turistguiderna särskilt skydd. För det andra är det inte fråga om att skydda arbetstagare utan om att avskaffa friheten för personer att tillhandahålla tjänster genom att i varje enskilt fall rättsligt kvalificera dem som arbetstagare.

64 Enligt motiven till den grekiska lagen avsågs - utan att det utvecklas vidare - att undanröja föreliggande osäkerheter om löntagares status. Inte heller detta skäl motiverar en inskränkning av den genom fördraget garanterade friheten att tillhandahålla tjänster.

65 Den grekiska regeringen har slutligen under den muntliga förhandlingen nämnt, att den har vidtagit åtgärden för att säkerställa en hög kvalitet på tjänster till konsumenterna. Som första mål nämner regeringen emellertid en väl fungerande ekonomi. Visserligen kan en dåligt fungerande ekonomi inom turistsektorn också påverka kvaliteten på turistguidernas tjänster, men å andra sidan är det också till nackdel för landets ekonomi att turistguiderna erbjuder dåliga tjänster. På grund av denna växelverkan och att tanken om konsumentskydd inte har utvecklats tycks mig ekonomin stå i förgrunden även här. Jag drar därför slutsatsen att det i detta fall inte finns några tvingande skäl av allmänintresse som kan motivera en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster.

66 Även om en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster sålunda inte är motiverad av allmänintresset, vill jag i det följande ändå pröva, om den grekiska regeringen hade rätt att vidta den omtvistade åtgärden för att nå sitt mål. Ett kriterium i detta sammanhang är, att åtgärden är ägnad att förverkliga det eftersträvade målet. Av flera skäl anser jag inte att detta kriterium föreligger här. För det första har inte någon av parterna anfört, att det för att bilägga arbetsmarknadskonflikten är nödvändigt att inskränka den verksamhet som turistguider från andra medlemsstater, självständigt eller för resebyråer från andra medlemsstater, utövar avseende organiserade resor. Det har inte ens påståtts, att verksamheten har någon som helst inverkan på arbetsmarknadskonflikten. Redan av detta skäl kan en inskränkning av den verksamhet som turistguider eller resebyråer från andra medlemsstater utövar inte vara av sådant slag att den förverkligar det eftersträvade målet.

67 För det andra framgår det av vad den grekiska regeringen anförde under den muntliga förhandlingen, att arbetsmarknadskonflikten ännu i dag inte har bilagts. Det eftersträvade målet har alltså inte uppnåtts genom bestämmelsen i artikel 37, och den kan därför inte anses utgöra en föreskrift som är lämplig för att motivera en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster. Av vad sökanden anförde under den muntliga förhandlingen framgår dessutom, att artikel 37 inte heller har varit ägnad att skydda de personer som arbetar inom turismen, eftersom det, vilket också framgår av vad som anfördes och inte bestreds under förhandlingen, hittills inte ens har varit möjligt att inom ramen för de obligatoriskt föreskrivna anställningsavtalen garantera en regelbunden månadslön. Slutligen har ingenting sagts om i vilken mån bestämmelsen i artikel 37 skulle kunna skydda konsumentintresset genom att garantera kvaliteten på turistguidernas tjänster. Kvaliteten tillgodoses i första hand genom den utbildning som krävs av turistguiderna, inte genom formen av det rättsförhållande genom vilket de erbjuder sina tjänster. Jag drar därför slutsatsen att artikel 37 inte var ägnad att uppnå det eftersträvade målet - vilket för övrigt som sagt inte utgör något berättigat allmänintresse.

68 Av det sagda följer automatiskt, att antagandet av bestämmelsen i artikel 37 inte heller kan anses utgöra en åtgärd som är nödvändig för att det eftersträvade målet skall uppnås.

69 Vidare utgör en olämplig åtgärd samtidigt en oproportionerlig åtgärd i snäv mening. Den grekiska regeringen har nämligen ett mindre ingripande medel till sitt förfogande: den skulle uttryckligen kunna utesluta turistguider och resebyråer från andra medlemsstater från tillämpningen av bestämmelsen i artikel 37 - i synnerhet som enligt dess egna uppgifter endast ett fåtal utländska turistguider berörs.

70 Av vad ovan sagts följer också, att bestämmelsen i artikel 37 strider mot proportionalitetsprincipen och att det även av detta skäl finns anledning att ogilla att friheten att tillhandahålla tjänster inskränks genom artikel 37.

71 Jag drar därför slutsatsen, att artikel 59 och följande artiklar i fördraget skall tolkas så, att de utesluter sådana bestämmelser som artikel 37 innehåller. Regleringen i artikel 37 är inte heller motiverad av allmänintresset och är dessutom inte proportionell.

C - Förslag till avgörande

72 På grund av det anförda föreslår jag att tolkningsfrågan skall besvaras på följande sätt:

Artikel 59 och följande artiklar skall tolkas så, att en bestämmelse som den i artikel 37 i lag nr 1545/1985, enligt vilken parterna är skyldiga att, när de i artikeln uppställda villkoren är uppfyllda, utforma sitt avtalsförhållande som ett anställningsförhållande, strider mot dessa artiklar. Det är inte ett tillåtet medel för att bevara arbetsfreden på det för ett turistland känsliga området för tillhandahållande av turisttjänster att avskaffa friheten att tillhandahålla tjänster på det sätt som följer av denna bestämmelse.

(1) - Dom av den 26 februari 1991 i mål C-198/89, kommissionen mot Grekland (Rec. 1991, s. I-727).

(2) - Dom av den 13 mars 1984 i mål 16/83, Prantl (Rec. 1984, s. 1299), punkt 10, av den 17 juni 1975 i mål 7/75, Époux F. (Rec. 1975, s. 679), punkt 10, och av den 20 februari 1973 i mål 54/72, FOR (Rec. 1973, s. 193), punkt 8.

(3) - Dom av den 22 september 1988 i mål 212/87, Unilec (Rec. 1988, s. 5075), punkt 6 och följande punkter, av den 11 juni 1987 i mål 14/86, Pretore di Salò (Rec. 1987, s. 2545), punkterna 15 och 16, och av den 13 mars 1986 i mål 54/85, Mirepoix (Rec. 1986, s. 1067), punkt 6.

(4) - Dom av den 9 februari 1995 i mål C-412/93, Leclerc-Siplec (REG 1995, s. I-179), punkterna 11 och 12.

(5) - Se mitt förslag till avgörande av den 20 september 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921, I-4930), punkt 68 och följande punkter med ytterligare hänvisningar.

(6) - Dom av den 13 december 1989 i mål C-49/89, Corsica Ferries France (Rec. 1989, s. 4441), punkt 8.

(7) - A.st. (ovan fotnot 1), punkt 5.

(8) - Se mitt förslag till avgörande av den 5 december 1990 i mål C-154/89, kommissionen mot Frankrike (Rec. 1990, s. I-659, särskilt s. I-666), punkt 17.

(9) - A.st. (ovan fotnot 1), punkt 10.

(10) - A.st. (ovan fotnot 8), punkt 27.

(11) - Dom av den 25 juli 1991 i mål C-76/90, Säger (Rec. 1991, s. I 4221), punkt 12.

(12) - Dom av den 4 december 1986 i mål 205/84, kommissionen mot Tyskland (Rec. 1986, s. 3755), punkt 52, och av den 6 juni 1996 i mål C-101/94, kommissionen mot Italien (REG 1996, s. I-2691), punkt 31. Friheten att tillhandahålla tjänster anses i dessa fall obefintlig om det krävs etablering för att en tjänst skall få tillhandahållas.

(13) - Dom av den 10 maj 1995 i mål C-384/93, Alpine Investments (REG 1995, s. I-1141), punkt 35 och följande punkter.

(14) - A.st. (ovan fotnot 1), punkt 17.

(15) - Dom av den 2 februari 1989 i mål 186/87, Cowan (Rec. 1989, s. 195), punkt 15; dom av den 31 januari 1984 i de förenade målen 286/82 och 26/83, Luisi och Carbone (Rec. 1984, s. 377), punkt 16.

(16) - A.st. (ovan fotnot 1), punkt 17. Jfr också dom av den 17 maj 1994 i mål C-18/93, Corsica Ferries Italia (Rec. 1994, s. I-1783), punkt 21.

(17) - En deltagare i en organiserad resa skulle sålunda till exempel mycket väl kunna bestämma sig för att inte bese Akropolis med gruppens (diplomerade) turistguide utan med en av honom själv engagerad självständig grekisk turistguide med examensbevis.

(18) - Dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93 (REG 1995, s. I-4921), punkt 103.

(19) - Dom av den 28 juni 1978 i mål 70/77, Simmenthal (Rec. 1978, s. 1453), punkterna 57 och 58.

(20) - A.st. (ovan fotnot 18), punkt 103.

(21) - A.st. (ovan fotnot 13), punkt 33 och följande punkter.

(22) - Se nedan punkt 44.

(23) - Se punkt 17 och följande punkter, särskilt punkt 31.

(24) - Se punkt 23 och följande punkter samt punkt 33 och följande punkter.

(25) - A.st. (ovan fotnot 15), punkt 16.

(26) - A.st. (ovan fotnot 13), punkt 30, med ytterligare hänvisningar.

(27) - Dom av den 15 februari 1996 i mål C-53/95, Kemmler (REG 1996, s. I-703).

(28) - Dom av den 13 december 1979 i mål 44/79, Hauer (Rec. 1979, s. 3277), punkt 31 och följande punkter, och av den 7 februari 1985 i mål 240/83, ADBHU (Rec. 1985, s. 531), punkt 9 och följande punkter.

(29) - Dom av den 25 november 1986 i de förenade målen 201/85 och 202/85, Klensch m.fl. (Rec. 1986, s. 3477), punkterna 8 och 9, och av den 13 juli 1989 i mål 5/88, Wachauf (Rec. 1989, s. 2609), punkt 19.

(30) - A.st. (ovan fotnot 11), punkt 15, av den 25 juli 1991 i mål C-288/89, Gouda (Rec. 1991, s. 4007), punkt 13 och följande punkter, av den 30 november 1995 i mål C-55/94, Gebhard (REG 1995, s. I-4165), punkt 37, och av den 31 mars 1993 i mål C-19/92, Kraus (Rec. 1993, s. I-1663), punkt 32.

(31) - A.st. (ovan fotnot 30), punkt 14.

(32) - Dom av den 17 december 1981 i mål 279/80, Webb (Rec. 1981, s. 3305), punkt 19, av den 3 februari 1982 i de förenade målen 62/81 och 63/81, Seco (Rec. 1982, s. 223), punkt 14, och av den 27 mars 1990 i mål C-113/89, Rush Portuguesa (Rec. 1990, s. I-1417), punkt 18.

(33) - Dom av den 4 december 1986 i mål 220/83, kommissionen mot Frankrike (Rec. 1986, s. 3663), punkt 20, i mål 252/83, kommissionen mot Danmark (Rec. 1986, s. 3713), punkt 20, och i mål 205/84, kommissionen mot Tyskland (Rec. 1986, s. 3755), punkt 30.

(34) - Dom av den 26 februari 1991 i mål C-180/89, kommissionen mot Italien (Rec. 1991, s. I-709), punkt 20.

(35) - Dom av den 26 februari 1991 i mål C-154/89, kommissionen mot Frankrike (Rec. 1991, s. I-659), punkt 17, och a.st. (ovan fotnot 1), punkt 21.

(36) - Dom i mål C 288-89, Gouda (a.st., ovan fotnot 30), punkterna 11 och 27-29, och dom av den 25 juli 1991 i mål C-353/89, kommissionen mot Nederländerna (Rec. 1991, s. I-4069), punkt 45-48), såvitt avser tvingande skäl med hänsyn till allmänintresset för att motivera en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster; dom av den 26 april 1988 i mål 352/85, Bond van Adverteerders (Rec. 1988, s. 2085), punkterna 32 och 33), samt av den 4 maj 1993 i mål C-17/92, Distribuidores Cinematográficos (Rec. 1993, s. I-2239), punkterna 15 och 20-22), såvitt avser skäl med hänsyn till allmän ordning i den mening som avses i artikel 56 i EG-fördraget för att motivera en diskriminering inom området för friheten att tillhandahålla tjänster.