FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

YVES BOT

föredraget den 29 januari 2019 ( 1 )

Yttrande 1/17

Begäran om yttrande framställd av Konungariket Belgien

”Yttrande enligt artikel 218.11 FEUF – Övergripande avtal om ekonomi och handel mellan Kanada, å ena sidan, och Europeiska unionen och dess medlemsstater, å andra sidan (Ceta) – Lösning av tvister mellan investerare och stat – Inrättande av en tribunal och en överprövningstribunal – Förenlighet med unionens primärrätt – Krav på att autonomin hos unionens rättsordning och domstolssystem ska iakttas – Huruvida Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna är tillämplig på unionens utövande av sin befogenhet att ingå ett internationellt avtal – Artiklarna 20 och 21 i stadgan – Principen om likabehandling – Artikel 47 i stadgan – Rätt till en oavhängig och opartisk domstol”

Innehållsförteckning

I. Inledning II. Bakgrunden till begäran om yttrande III. Konungariket Belgiens begäran om yttrande A. Huruvida Ceta-avtalet är förenligt med domstolens exklusiva behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten 1. Unionens domstolssystem såsom garanti för autonomin hos unionens rättsordning 2. Villkoren för att inrätta en särskild tvistlösningsmekanism genom de internationella avtal som ingås av unionen 3. Kravet på ömsesidighet i det skydd som ges investerare från varje avtalsslutande part 4. En mekanism i överensstämmelse med avsaknaden av direkt effekt hos Ceta-avtalet 5. Domen Achmea påverkar inte investeringsdomstolssystemets förenlighet med kravet på autonomi hos unionens rättsordning 6. De garantier som de avtalsslutande parterna har föreskrivit för att bevara domstolens exklusiva behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten 7. Investeringsdomstolssystemet påverkar inte de nationella domstolarnas uppdrag att säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten 8. Överenstämmelse med målen med unionens yttre åtgärder 9. Inrättandet av en mekanism för förhandsgranskning av EU-domstolen och möjligheten till en fullständig kontroll av skiljedomar av medlemsstaternas domstolar krävs inte B. Den allmänna principen om likabehandling och unionsrättens effektivitetskrav C. Huruvida avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet är förenligt med rätten till en oavhängig och opartisk domstol 1. Allmänna överväganden 2. Små och medelstora företags tillgång till Ceta-tribunalen 3. Villkoren för ersättning till tribunalens och överprövningstribunalens medlemmar 4. Villkoren för utnämning och eventuell avsättning av tribunalens och överprövningstribunalens medlemmar 5. De etiska regler som är tillämpliga på tribunalens och överprövningstribunalens medlemmar IV. Förslag till avgörande

I. Inledning

1. Den 30 oktober 2016 undertecknade Kanada, å ena sidan, och Europeiska unionen och dess medlemsstater, å andra sidan, i Bryssel ett övergripande avtal om ekonomi och handel, känt under akronymen ”CETA” (Comprehensive Economic and Trade Agreement) (nedan kallat Ceta-avtalet). ( 2 )

2. I likhet med bland annat det avtal som yttrande 2/15 (Frihandelsavtal med Singapore), av den 16 maj 2017, ( 3 ) avser är Ceta-avtalet ett frihandelsavtal av ”den nya generationen”, genom att det, utöver traditionella bestämmelser om att begränsa tullar och icke-tariffära hinder för handel med varor och tjänster, även innehåller bestämmelser om bland annat investeringar, offentlig upphandling, konkurrens, skydd av immateriella rättigheter och hållbar utveckling.

3. Ceta-avtalet har visserligen undertecknats, men har ännu inte ingåtts i den mening som avses i artikel 218.6 FEUF. Delar av avtalet tillämpas dock provisoriskt. ( 4 )

4. Domstolen har i förevarande fall att ta ställning till en begäran om yttrande som Konungariket Belgien med stöd av artikel 218.11 FEUF ingav till domstolen den 7 september 2017.

5. Konungariket Belgiens begäran om yttrande har följande lydelse: ”Är avsnitt F (’Lösning av investeringstvister mellan investerare och stat’) i kapitel 8 (’Investeringar’) i [Ceta-avtalet] mellan Kanada, å ena sidan, och … unionen och dess medlemsstater, å andra sidan, undertecknat i Bryssel den 30 oktober 2016, förenligt med fördragen, inbegripet de grundläggande rättigheterna?”

6. Avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet, vilket innehåller artiklarna 8.18–8.45 i avtalet, har till syfte att inrätta en mekanism för tvistlösning mellan investerare och stat, även känd under akronymen ”ISDS System” (Investor State Dispute Settlement System).

7. För det syftet föreskrivs det i detta avsnitt att det ska inrättas en tribunal (nedan kallad tribunalen eller Ceta-tribunalen) och en överprövningstribunal (nedan kallad överprövningstribunalen eller Cetas överprövningstribunal) och på längre sikt en multilateral investeringstribunal och en överprövningsmekanism som kommer att medföra att de förstnämnda tribunalernas verksamhet upphör. Syftet är alltså att inrätta ett ”investeringsdomstolssystem”, som är mer känt under sitt engelska namn Investment Court System (ICS), i vilket Ceta-tribunalen endast utgör ett första steg. Denna tribunal utgör således den första konkreta tillämpningen av den reform av reglerna för tvistlösning mellan investerare och stat som Europeiska kommissionen skissade på år 2015, ( 5 ) som svar på det offentliga samrådet om investeringsskydd och tvistlösning mellan investerare och stat. ( 6 ) I avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet föreskrivs således en institutionaliserad förfaranderam i syfte att reglera eventuella tvister mellan en investerare från en avtalsslutande part och den andra avtalsslutande parten rörande tolkningen och tillämpningen av Ceta-avtalet, vilken är avsedd att avhjälpa bristerna i det klassiska systemet för tvistlösning mellan investerare och stat.

8. Genom införandet av denna reformerade mekanism i Ceta-avtalet, har unionen velat ta initiativet till en övergripande reform av modellen för tvistlösning mellan investerare och stat genom en utveckling av det nuvarande ad hoc‑systemet för tvistlösning mellan investerare och stat, vilket är grundat på skiljedomsprinciper, till ett investeringsdomstolssystem som skulle resultera i inrättandet av en permanent multilateral tribunal. ( 7 )

9. I sin begäran om yttrande har Konungariket Belgien delgett EU-domstolen sina tvivel angående förenligheten av avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet med fördragen. Denna osäkerhet avser i huvudsak vilka effekter denna del av avtalet har på domstolens exklusiva befogenhet att slutgiltigt tolka unionsrätten, den allmänna principen om likabehandling och unionsrättens effektivitetskrav samt rätten till en oavhängig och opartisk domstol.

II. Bakgrunden till begäran om yttrande

10. Den internationella investeringsrätten består av två olika delar, nämligen materiell rätt bestående av regler som syftar till att skydda utländska investeringar och en processuell del som hör till området för multinationella skiljeförfaranden.

11. Reglerna för tvistlösning mellan investerare och stat möjliggör i det avseendet tvistlösning när en investerare anser att en stat har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt ett internationellt investeringsavtal. Införandet av klausuler avseende regler om tvistlösning mellan investerare och stat i ett internationellt investeringsavtal ger således utländska investerare möjlighet att få en tvist, som de har med den stat där investeringen har gjorts, prövad inte av domstolarna i den staten, utan av en för ändamålet tillsatt skiljedomstol, enligt de bestämmelser som det hänvisas till i detta avtal.

12. Ökningen av antalet skiljeförfaranden mellan investerare och stat är ett relativt nytt fenomen som har uppkommit som en reaktion på de påstådda bristerna i vissa värdstaters domstolssystem, vilka har lett till en misstro mot dessa hos investerarna. Denna metod för tvistlösning syftar således till att ge investerarna ett neutralt och effektivt sätt att lösa en tvist, vilket är avsett att främja investeringar genom att lugna de ekonomiska aktörer som beslutar sig för att investera i utlandet.

13. Den metod för tvistlösning som skiljeförfarandet avseende investeringar utgör vägleds således, alltsedan början, av de avtalsslutande parternas önskan att anlita extern hjälp för att lösa tvister mellan utländska investerare och värdstaten. ( 8 ) Denna metod för tvistlösning är även avsedd att ersätta det diplomatiska skydd genom vilket den stat som investeraren är medborgare i tar på sig det krav som investeraren har gentemot värdstaten för investeringen. ( 9 ) Den ligger följaktligen i linje med trenden att investeringstvister ska undanhållas från det politiska och diplomatiska området. Tvistlösning mellan investerare och stat utgör även ett alternativ till den andra metoden för lösning av investeringstvister, nämligen skiljeförfarandet mellan stater, vilket har samma nackdelar som det diplomatiska skyddet, det vill säga, ur investerarens synvinkel, ett beroendeförhållande till ursprungsstaten och, ur ursprungsstatens synvinkel, risken att den åtgärd som vidtas kan påverka dess förbindelser med andra stater.

14. Som en fortsättning på uppkomsten av en extern behörighet i fråga om direktinvesteringar, var unionen tvungen att utforma en modell för tvistlösning som är knuten till iakttagandet av de skyddsnormer som finns i de frihandelsavtal som unionen har ingått med tredjeland. ( 10 ) De skiljedomsklausuler som finns i de bilaterala investeringsavtalen anses, inom den internationella investeringsrätten, vara en central del av skyddet för utländska investeringar i värdstaten.

15. Skiljeförfarandet avseende investeringar i dess klassiska form har dock kritiserats, särskilt för bristen på legitimitet och garantier för skiljemännens oberoende, skiljedomarnas bristande konsekvens och förutsägbarhet, avsaknaden av möjlighet att få skiljedomen prövad, risken för ”blockering i lagstiftningsarbetet” ( 11 ) och de höga kostnaderna för förfarandet.

16. Med hänsyn till kritiken mot skiljeförfarandet avseende investeringar, medför påskyndandet av förhandlingarna mellan unionen och tredjeland, i syfte att utveckla bilaterala frihandelsförbindelser som omfattar en del som rör investeringar, många utmaningar både i politiskt och juridiskt hänseende.

17. Bland dessa utmaningar är en av de största att fastställa en modell som gör det möjligt för unionen och dess medlemsstater att förenas i en skiljedomspraxis som utgör huvudregeln på området för lösning av tvister rörande skydd av utländska investeringar, samtidigt som det görs förbättringar av den klassiska modellen dels för att bemöta den kritik som avser skiljedomstolarnas funktionssätt och legitimiteten hos ett skiljeförfarande mellan investerare och stat, dels för att den ska överensstämma med de grundläggande principer som reglerar tvistlösningsmekanismerna i unionens rättsordning.

18. Den modell som har valts kännetecknas i flera avseenden av vissa originella särdrag som ger den en hybridkaraktär, en form av kompromiss mellan en skiljedomstol och en internationell domstol. Den väg som unionen har valt i samband med Ceta-avtalet är en institutionalisering och en process för att mekanismen för lösning av investeringstvister ska handhas av domstolar, och yttrar sig som en balansgång mellan tradition och innovation vad gäller skiljeförfaranden avseende investeringar. Den experimentella dimensionen ska här framhållas, då unionen går i spetsen för en trend i fråga om vilken framtiden får utvisa huruvida den juridiskt sett kan fortgå. ( 12 )

19. Unionen har varit tvungen att pragmatiskt föra förhandlingar rörande denna fråga med tredjeland, genom att beakta den omständigheten att skiljeförfarandet mellan investerare och stat uppfattas av dess partner, och av investerarna själva, som en nödvändig del av skyddet för investerare. ( 13 ) Den omedelbara utmaningen för unionen var då att ansluta sig till denna metod för tvistlösning och samtidigt förbättra denna, i syfte att på längre sikt få till stånd en mer betydande utveckling, såsom planen på en multilateral investeringstribunal. ( 14 )

20. Ceta-avtalet innehåller således en tvistlösningsmekanism vars utformning har utvecklats under förhandlingarna, för att bland annat ta hänsyn till resultaten av ett offentligt samråd i frågan som kommissionen inledde. ( 15 ) Den livliga diskussionen kring lämpligheten av en sådan mekanism och dess särdrag förklaras huvudsakligen av den omständigheten att skiljeförfarandet i fråga om investeringar är ett forum för konfrontation mellan privata och offentliga intressen. Det aktualiserar därför med nödvändighet frågor som kan ha en inverkan på den offentliga politiken.

21. Den reform som unionen har inlett, såsom den yttrar sig i Ceta-avtalet, grundar sig för närvarande på två huvudsakliga aspekter, nämligen, för det första, den uttryckliga hänvisningen till de avtalsslutande parternas rätt att lagstifta i allmänhetens intresse, vilken är förknippad med mer precisa bestämmelser om investeringsskydd för att sätta stopp för vissa överdrivna tolkningar av bestämmelserna ( 16 ) och, för det andra, önskan att sträva mot ett domstolssystem som bland annat kännetecknas av domstolsledamöternas oavhängighet och opartiskhet samt insyn i dess förfaranden.

22. Det aktuella förfarandet för yttrande avser den sistnämnda regleringen, i dess nuvarande utvecklingsstadium, vilken har frigjort sig från det klassiska skiljeförfarandet för att närma sig ett domstolssystem. Ceta-avtalets bestämmelser avseende denna reglering hör inte till de bestämmelser som tillämpas provisoriskt. ( 17 )

23. Trots rubriken ”Lösning av investeringstvister mellan investerare och stat”, omfattar denna reglering inte bara de fall då en investerare från en medlemsstat inger ett käromål mot Kanada och de fall då en kanadensisk investerare inger ett käromål mot en medlemsstat, utan även de fall då en kanadensisk investerare inger ett käromål mot unionen.

24. De centrala bestämmelserna om organisationen och inrättandet av investeringsdomstolssystemet finns i avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet. Vissa frågor har dock överlämnats till att avgöras genom beslut som ska fattas av Gemensamma Ceta-kommittén, vilken avses i artikel 26.1 i nämnda avtal.

25. Det huvudsakliga särdraget i denna mekanism för tvistlösning består i inrättandet av en permanent tribunal som ska handlägga de käromål som investerarna ingett mot en part. ( 18 ) Tribunalen består av 15 medlemmar som utses av Gemensamma Ceta-kommittén ( 19 ) för en period av fem år, som kan förlängas en gång. ( 20 )

26. Tribunalens medlemmar ska uppfylla nödvändiga villkor för utövandet av domarämbeten i hemlandet eller vara jurister med allmänt erkända kvalifikationer, och de ska ha dokumenterad erfarenhet inom internationell rätt. ( 21 ) Medlemmarna av tribunalen ska vara oberoende och följa de regler som syftar till att undvika intressekonflikter. ( 22 ) Tribunalen ska pröva ärenden i avdelningar som i allmänhet består av tre medlemmar av tribunalen, vilka har utsetts av tribunalens ordförande på rotationsbasis, varvid det ska säkerställas att avdelningens sammansättning är slumpmässig och oförutsägbar. ( 23 )

27. Tribunalens skiljedomar kan överklagas till en permanent överprövningstribunal. ( 24 ) Överklagandena kan grunda sig bland annat på felaktig rättstillämpning eller uppenbara fel vid bedömningen av fakta, bland annat bedömningen av relevant inhemsk lagstiftning. ( 25 ) Medlemmarna av överprövningstribunalen ska utses av Gemensamma Ceta-kommittén. ( 26 ) De ska uppfylla samma villkor som tribunalens medlemmar och omfattas av samma etiska regler. ( 27 )

28. Enligt artikel 8.41.1 i Ceta-avtalet gäller att ”[e]n skiljedom som meddelats enligt detta avsnitt ska vara bindande mellan parterna i tvisten vad gäller det specifika ärendet”.

29. Vad beträffar de materiella bestämmelserna, förenar det nya synsättet befästandet av parternas rätt att lagstifta ( 28 ) med en ansträngning att precisera definitionen av de grundläggande skyddsnormerna. ( 29 )

30. Ceta-avtalet syftar således till att främja gränsöverskridande investeringar mellan unionen och Kanada, genom att låta investerare från de avtalsslutande parterna åtnjuta en hög skyddsnivå för sina investeringar och samtidigt skydda varje parts befogenhet att lagstifta. ( 30 )

31. Jag vill också påpeka att vid undertecknandet av Ceta-avtalet kom man överens om ett gemensamt tolkningsinstrument, ( 31 ) i vilket det i punkt 6 föreskrivs en särskild tolkningsvägledning vad beträffar investeringsdomstolssystemet. Vid undertecknandet av detta avtal ingav dessutom kommissionen och rådet uttalande nr 36, i vilket dessa institutioner anger de åtgärder som ska vidtas för att inrätta investeringsdomstolssystemet.

32. Efter att ha gett denna beskrivning, ska det inledningsvis påpekas att jag, för att besvara Konungariket Belgiens begäran om yttrande, kommer att bortse från de politiska och ekonomiska delarna av den frågeställning som har hänskjutits till domstolen, trots deras betydelse, eftersom jag anser att det är nödvändigt att framhålla att det omfattas av unionsinstitutionernas hela utrymme för skönsmässig bedömning att – vid genomförandet av den gemensamma handelspolitiken – göra valet att följa en väl etablerad internationell skiljedomspraxis.

33. Det ankommer således inte på mig att ta ställning till huruvida det ur politisk synvinkel är lämpligt att föreskriva en metod för tvistlösning av detta slag i de avtal som unionen förhandlar om med tredjeland, eller till den ekonomiska inverkan som reglerna om tvistlösning mellan investerare och stat kan medföra när det gäller att locka utländska investerare och utvecklingen av deras verksamheter. Dessa frågor omfattas av unionsinstitutionernas omfattande utrymme för skönsmässig bedömning. ( 32 ) Vidare är de resultatet av den demokratiska debatt som har ägt rum inom unionen och i medlemsstaterna. Den enda fråga som jag ska pröva är huruvida det planerade avtalet, ur en strikt juridisk synvinkel, är förenligt med unionens primärrätt, när det ansluter sig till praxisen från skiljeförfaranden avseende investeringar samtidigt som sistnämnda förfarande anpassas för att det ska utvecklas till en modell av domstolskaraktär.

III. Konungariket Belgiens begäran om yttrande

34. Konungariket Belgien avser, genom sin begäran om yttrande, att bidra till att klargöra den rättsliga ram som Ceta-avtalet ska ingå i, utan att Konungariket Belgien självt tar ställning till hur det anser att de frågor som har ställts till domstolen ska besvaras.

35. Konungariket Belgien har även angett att det är medvetet om att vissa åtgärder måste vidtas för att genomföra Ceta-avtalet och uttalande nr 36, vilket skulle kunna påverka domstolens yttrande.

36. Begäran om yttrande kretsar kring följande tre frågeställningar: domstolens behörighet, principen om likabehandling och unionsrättens effektivitetskrav samt rätten till en oavhängig och opartisk domstol.

37. Vad beträffar frågan huruvida Konungariket Belgiens begäran kan tas upp till prövning, ska det inledningsvis framhållas att förfarandet för yttrande är av förebyggande karaktär. Det ska i det avseendet erinras om att ”parlamentet, rådet, kommissionen eller en medlemsstat [får] enligt artikel 218.11 FEUF … inhämta domstolens yttrande över huruvida ett planerat avtal är förenligt med bestämmelserna i fördragen. Denna bestämmelse syftar till att förekomma de komplikationer som skulle uppstå till följd av att talan väcks vid domstolen avseende frågan huruvida internationella avtal som är bindande för unionen är förenliga med fördragen”. ( 33 ) Det är nämligen så, att ”[e]tt avgörande från domstolen, i vilket det – sedan ett för unionen bindande internationellt avtal ingåtts – eventuellt konstateras att det avtalet med hänsyn till innehållet eller förfarandet för dess ingående är oförenligt med bestämmelserna i fördragen, skulle … kunna orsaka allvarliga svårigheter, inte bara inom unionen, utan även med avseende på internationella relationer, och innebära risk för skada för alla berörda parter, däribland tredjeland”. ( 34 )

38. Som jag har påpekat ovan har Ceta-avtalet visserligen undertecknats, men ännu inte ingåtts i den mening som avses i artikel 218.6 FEUF. Detta avtal är således fortfarande ett ”planerat” avtal i den mening som avses i artikel 218.11 FEUF.

A. Huruvida Ceta-avtalet är förenligt med domstolens exklusiva behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten

39. Konungariket Belgien har erinrat om att domstolen, i punkt 246 i yttrande 2/13, formulerade principen om ”domstolens exklusiva behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten”.

40. Denna medlemsstat har även erinrat om skälen till att domstolen i sitt yttrande 1/09, av den 8 mars 2011, ( 35 ) ansåg att utkastet till internationellt avtal om inrättande av en domstol för europeiska patent och gemenskapspatent var oförenligt med unionsrätten.

41. Efter att ha påpekat att artikel 8.18.1 i Ceta-avtalet ger tribunalen behörighet att pröva huruvida ett instrument i unionens sekundärrätt är förenligt med bestämmelserna i avsnitten C och D i kapitel 8 i avtalet, har Konungariket Belgien noterat att tribunalen, i samband med denna prövning, regelbundet kan ställas inför frågor rörande tolkningen av unionsrätten. Med hänvisning till artikel 8.31.2 i Ceta-avtalet har Konungariket Belgien noterat att tribunalen, i avsaknad av en gällande tolkning, skulle bli tvungen att själv tolka unionsrätten.

42. Denna medlemsstat anser att även om Ceta-avtalet skiljer sig från den planerade mekanismen i yttrande 1/09, eftersom tribunalen inte direkt ska avgöra en tvist som är anhängig vid den mot bakgrund av unionsrätten såsom gällande rätt, eller pröva giltigheten av en unionsrättsakt, gör däremot investeringsdomstolssystemet – i likhet med de planerade mekanismerna i yttrande 1/09 och yttrande 2/13 – det möjligt för tribunalen att pröva huruvida bestämmelserna i unionens sekundärrätt är förenliga med de relevanta bestämmelserna i Ceta-avtalet och för det syftet fastställa hur unionsrätten ska tolkas.

43. Eftersom de regler om tvistlösning mellan investerare och stat som föreskrivs i Ceta-avtalet varken föreskriver någon skyldighet eller ens möjlighet för tribunalen att hänskjuta en prejudiciell fråga rörande tolkningen av unionsrätten till domstolen (en mekanism för förhandsgranskning saknas), undrar Konungariket Belgien huruvida dessa regler, som kan leda till slutliga skiljedomar som är bindande, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 8.41.1 i nämnda avtal, är förenliga med principen om domstolens exklusiva behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten.

44. Kort sagt vill Konungariket Belgien få klarhet i huruvida principen om domstolens exklusiva behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten har åsidosatts genom Ceta-avtalet. Närmare bestämt vill Konungariket Belgien att domstolen ska ange huruvida artikel 8.31.2 i nämnda avtal är tillräcklig för att garantera en enhetlig tolkning av unionsrätten eller om det tvärtom, med hänsyn till den bindande karaktären hos skiljedomar enligt artikel 8.41.1 i Ceta-avtalet, ska konstateras att detta krav på enhetlig tolkning som domstolen garanterar har åsidosatts.

45. För att besvara denna del av begäran om yttrande ska jag börja min bedömning där domstolen upphörde med sin i yttrande 2/15. I nämnda yttrande begränsade nämligen domstolen sin bedömning till att avse befogenhetsfördelningen mellan unionen och dess medlemsstater i materiella och processuella aspekter av unionens utrikespolitik i fråga om investeringar.

46. Det ska i det avseendet påpekas att Lissabonfördraget har gett unionen exklusiv befogenhet i fråga om direktinvesteringar genom att låta dem omfattas av den gemensamma handelspolitiken, såsom följer av artiklarna 3.1 e FEUF och 207.1 FEUF. Unionen har dessutom en delad befogenhet vad gäller andra investeringar än direktinvesteringar. ( 36 )

47. Domstolen preciserade att unionens exklusiva befogenhet enligt artikel 207 FEUF i fråga om utländska direktinvesteringar omfattar alla de materiella bestämmelser som normalt sett finns i ett bilateralt investeringsfördrag. ( 37 ) Däremot delar unionen sin befogenhet med medlemsstaterna med avseende på bestämmelserna om tvistlösning mellan investerare och stat. ( 38 ) I det avseendet noterade domstolen i sitt yttrande 2/15 att det rör sig om en ordning ”som undandrar tvister från medlemsstaternas jurisdiktion” och att denna ordning följaktligen ska införas med deras samtycke. ( 39 )

48. I yttrande 2/15 undersökte dock inte domstolen frågan huruvida den tvistlösningsmekanism som föreskrevs i ett avtal om internationella investeringar var förenlig med unionsrätten, ur synvinkeln att bevara dess egna befogenheter.

49. Nu ska domstolen, angående ett avtal av samma typ med Kanada, ta ställning till möjligheten och villkoren för att en sådan tvistlösningsmekanism ska kunna samexistera med unionens domstolssystem.

1. Unionens domstolssystem såsom garanti för autonomin hos unionens rättsordning

50. Domstolen angav i sitt yttrande 2/13 att ”[f]ör att säkerställa att [unionens] rättssystems särdrag liksom dess autonomi bevaras har det genom fördragen inrättats ett domstolssystem som är avsett att garantera att unionsrätten tolkas på ett konsekvent och enhetligt sätt”. ( 40 )

51. Det ”åligger härvid de nationella domstolarna och domstolen att säkerställa att unionsrätten tillämpas till fullo i samtliga medlemsstater och att säkerställa domstolsskyddet för enskildas rättigheter enligt denna rättsordning”. ( 41 )

52. Domstolens uppdrag består i att ”säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av fördragen”, enligt vad som föreskrivs i artikel 19.1 FEU. Denna uppgift för domstolen medför ansvar att ”säkerställa att den på så sätt genom fördragen upprättade autonomin hos [unionens] rättsordning iakttas”. ( 42 )

53. I yttrande 1/09 framhöll domstolen att den delar detta ansvar med de nationella domstolarna. Domstolen slog nämligen fast att ”[s]åsom framgår av artikel 19.1 FEU, ska domstolen och medlemsstaternas domstolar vaka över att denna rättsordning och unionens system för domstolsprövning iakttas”. ( 43 )

54. Domstolen stöder sig även på artikel 4.3 FEU för att ange att ”[e]nligt principen om lojalt samarbete – som anges i artikel 4.3 första stycket FEU – åligger det medlemsstaterna, bland annat, att inom sina respektive territorier svara för att unionsrätten tillämpas och följs”. ( 44 )

55. Domstolen framhöll även att ”[e]n nationell domstol fullgör …, i samverkan med domstolen, en uppgift som tillerkänts dem gemensamt för att säkra respekten för rättsordningen vid tolkningen och tillämpningen av fördragen”. ( 45 )

56. I synnerhet utgörs ”kärnan i det sålunda utformade domstolssystemet … av förfarandet för förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF som, genom att det inrättas en dialog mellan domstolen och domstolarna i medlemsstaterna, syftar till att säkerställa en enhetlig tolkning av unionsrätten …, och därigenom göra det möjligt att säkerställa unionsrättens koherens, fulla verkan och autonomi och, till sist, den specifika karaktären hos den rättsordning som inrättats genom fördragen”. ( 46 )

57. Domstolen slog således kraftfullt fast ”betydelsen av samarbetet mellan unionsdomstolen och medlemsstaternas nationella domstolar för att garantera den konstitutionella strukturen i [unionens rätts]system”. ( 47 )

58. Denna särskilda relation mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna, vilken kännetecknas av en ständig dialog, utgör både ett uttryck för och en garanti för den särskilda rättsordning som unionens rättsordning utgör. Det är skälet till att EU-domstolen avser att skydda denna relation mot allt som kan påverka den.

59. Jag vill emellertid genast påpeka att bevarandet av autonomin hos unionens rättsordning inte är liktydigt med autarki. ( 48 ) För att bevara autonomin krävs endast att rättsordningens integritet inte kränks, vilken i stor utsträckning vilar på domstolens behörighet att få sista ordet om vad som utgör unionsrätt och på det samarbete som den för det syftet har med medlemsstaternas domstolar.

2. Villkoren för att inrätta en särskild tvistlösningsmekanism genom de internationella avtal som ingås av unionen

60. Det följer av fast rättspraxis att internationella avtal som ingås av unionen i enlighet med bestämmelserna i fördragen, med avseende på unionen, utgör rättsakter som beslutats av en av unionens institutioner. ( 49 ) Sådana avtal utgör, från och med dagen för avtalets ikraftträdande, en integrerad del av unionens rättsordning. ( 50 ) I artikel 216.2 FEUF föreskrivs att ”[a]vtal som ingås av unionen ska vara bindande för unionens institutioner och medlemsstaterna”. Enligt domstolens fasta praxis har följaktligen ”[s]ådana avtal … företräde framför [unionens] sekundärrätt”. ( 51 ) Från och med ikraftträdandet kommer således Ceta-avtalet att automatiskt integreras i unionens rättsordning och utgöra en del av denna, i likhet med unionens andra rättskällor. ( 52 )

61. Vidare följer det av artikel 19.3 b FEU och artikel 267 första stycket b FEUF att ”domstolen utan undantag är behörig att meddela förhandsavgöranden om tolkningen och giltigheten av rättsakter som antagits av unionens institutioner”, ( 53 ) vilket innefattar internationella avtal som ingås av unionen. Domstolen är även behörig ”att uttala sig om tolkningen av de beslut som antagits av det genom avtalet inrättade organ som har till uppgift att genomföra detsamma”. ( 54 )

62. Det ska dock först och främst erinras om att det kan finnas vissa begränsningar av möjligheten att vid unionsdomstolen eller vid de nationella domstolarna tillämpa avtal som ingåtts av unionen, bland annat när EU-domstolen anser att dessa avtal inte ger enskilda rättigheter som de kan åberopa inför domstol. I det avseendet ska EU‑domstolen undersöka det aktuella internationella avtalets beskaffenhet och systematik och bedöma huruvida bestämmelserna i detta avtal till sitt innehåll är ovillkorliga och tillräckligt precisa. ( 55 )

63. Vad beträffar Ceta-avtalet är varje efterforskning från domstolens sida för att utröna huruvida avtalet kan ha en direkt effekt onödig, eftersom artikel 30.6 i nämnda avtal anger parternas uttryckliga avsikt att inte medge en sådan effekt. I artikel 30.6.1 föreskrivs nämligen att Ceta-avtalet inte får åberopas ”direkt i parternas inhemska rättsordningar”. ( 56 ) Härav följer att det planerade avtalet inte kommer att kunna åberopas direkt inom unionen, trots att det kommer att utgöra en integrerad del av unionens rättsordning när det träder i kraft. Varken unionsdomstolarna eller medlemsstaternas domstolar kommer således att direkt kunna tillämpa detta avtal i de mål som de ska pröva. Det är följaktligen fråga om två rättsordningar som samexisterar och vars ömsesidiga påverkan med avsikt har begränsats.

64. För att ett internationellt avtal som ingåtts av unionen ska utgöra en integrerad del av unionens rättsordning förutsätter det att bestämmelserna i avtalet är fullständigt förenliga med fördragen samt med de konstitutionella principer som följer av dem. ( 57 ) För att den konstitutionella autonomin hos unionens rättsordning ska iakttas, är det följaktligen nödvändigt att de internationella avtal som unionen ingår med tredjeland inte rubbar den svåra balansen mellan ”unionsrättens internationella samband och dess specifika karaktär”. ( 58 )

65. I det avseendet har domstolen flera gånger slagit fast att ”ett internationellt avtal som innehåller föreskrifter om att en domstol ska upprättas för att tolka avtalets bestämmelser vars avgöranden är bindande för institutionerna, inbegripet domstolen, i princip inte är oförenligt med unionsrätten”. ( 59 ) Domstolen anser nämligen att ”[u]nionens befogenhet i fråga om internationella förbindelser och dess befogenhet att ingå internationella avtal innefattar … med nödvändighet befogenheten att – såvitt gäller tolkningen och tillämpningen av dessa avtals bestämmelser – följa avgörandena från en domstol som upprättats eller utsetts enligt avtalen i fråga”. ( 60 ) Domstolen har i sitt yttrande 2/15 angett att på motsvarande sätt innebär unionens befogenhet att ingå internationella avtal med nödvändighet en möjlighet att underkasta sig beslut ”av ett organ som visserligen inte formellt är en domstol men som i praktiken har rättskipande uppgifter”. ( 61 )

66. Domstolen har dock understrukit att ”ett internationellt avtal endast får påverka domstolens egna befogenheter om de väsentliga förutsättningarna är uppfyllda för att de ska bibehålla sin karaktär och att autonomin hos unionens rättsordning således inte äventyras”. ( 62 )

67. Enligt domstolen är ”[e]n förutsättning för att autonomin hos [unionens] rättsordning skall kunna bevaras … för det första att [unionens] och dess institutioners behörigheter, såsom de har utformats i fördraget, inte ändrar karaktär”. ( 63 ) En annan förutsättning för att den ovannämnda autonomin ska kunna bevaras är att den aktuella mekanismen för tvistlösning inte ”får som verkan att [unionen] och dess institutioner vid utövning av sin interna behörighet åläggs någon särskild tolkning av de [unionsrättsliga] regler[na]”. ( 64 )

68. I yttrande 2/13 har domstolen påpekat att ”[s]ådana åtgärder som enligt det planerade avtalet kan vidtas av organ vilka enligt [Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna ( 65 )] har beslutsbefogenheter får i synnerhet inte medföra att unionen och dess institutioner då de utövar sina interna befogenheter åläggs någon särskild tolkning av de unionsrättsliga reglerna”. ( 66 )

69. Såsom domstolen angav i yttrande 1/09, har den kunnat avge yttranden som var positiva till att genom internationella avtal upprätta system för domstolsprövning som syftade i huvudsak till att lösa tvister avseende tolkningen eller tillämpningen av själva bestämmelserna i de internationella avtal som var aktuella och som inte inverkade på behörigheten för medlemsstaternas domstolar att tolka och tillämpa unionsrätten och inte heller på möjligheten, eller till och med skyldigheten, för dessa att hänskjuta frågor till domstolen eller på domstolens behörighet att besvara dessa frågor. ( 67 ) Domstolen har däremot motsatt sig upprättandet av en internationell domstol som ska tolka och tillämpa inte bara bestämmelserna i det avtal varigenom den upprättats, utan även andra unionsrättsliga instrument, och som kan vara föranledd att pröva en tvist avseende de grundläggande rättigheterna och de allmänna principerna i unionsrätten eller rent av att undersöka giltigheten hos en av unionens rättsakter. ( 68 )

70. Det ska således undersökas huruvida den behörighet som avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet ger Ceta-tribunalen vad gäller tolkningen och tillämpningen av avtalets bestämmelser skulle kunna medföra att unionsinstitutionerna, och i synnerhet domstolen, åläggs en särskild tolkning av de unionsrättsliga reglerna då de utövar de behörigheter som de har getts genom fördragen. Frågan är närmare bestämt huruvida avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet ska anses åsidosätta ”principen om domstolens exklusiva behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten” ( 69 ).

71. Innan jag går in på själva kärnan i denna frågeställning, är det enligt min mening viktigt att först förklara varför kravet på ömsesidighet i det skydd som ges investerare från varje avtalsslutande part ska beaktas vid bedömningen av huruvida avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet äventyrar autonomin hos unionens rättsordning.

3. Kravet på ömsesidighet i det skydd som ges investerare från varje avtalsslutande part

72. När en fysisk eller juridisk person gör en investering i en medlemsstat i unionen, ska rätten i denna stat, vilken unionsrätten utgör en integrerad del av, tillämpas på denna investering. Om tillämpningen av denna rätt bestrids, ska domstolarna i nämnda stat avgöra tvisten på grundval av den rätt som de har till uppgift att säkerställa efterlevnaden av, i förekommande fall efter ha hänskjutit en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen. Genom att väcka talan vid nationell domstol, kan investeraren försöka få en nationell åtgärd ogiltigförklarad och/eller erhålla skadestånd.

73. Varje kanadensiskt företag som investerar i en medlemsstat i unionen omfattas således, vad beträffar denna investering, av rätten i denna medlemsstat, vilken inbegriper unionsrätten. Det står klart att en investerare från tredjeland som vill investera i en medlemsstat kommer att ha tillgång till en uppsättning bestämmelser som skyddar denna investering och rättsmedel för att göra gällande sina krav. Utan att tillrättavisa eller kritisera den onda avsikten hos unionens handelspartner, kan det dock inte tas för givet att investerare från unionen kommer att ha en motsvarande skyddsnivå, i materiellt och processuellt hänseende, i de tredjeländer med vilka unionen vill utveckla sina förbindelser i fråga om investeringar. Detta är skälet till att unionen, för att föra sin handelspolitik, ska förhandla med dessa tredjeländer, på grundval av ömsesidighet, om materiella och processuella skyddsstandarder för de investeringar som sker mellan de två avtalsslutande parterna.

74. Att det förekommer olika skyddsstandarder i de avtalsslutande parternas nationella rätt gör det följaktligen nödvändigt att ingå ett bilateralt avtal som möjliggör för investerare från varje avtalsslutande part att få ett identiskt skydd när de gör en investering i den andra partens territorium.

75. Ceta-avtalet förhandlades på grundval av ömsesidighet mellan de avtalsslutande parterna. Avtalet syftar således till att ge investerare från var och en av dessa parter ett likvärdigt skydd i materiellt och processuellt hänseende. Denna typ av avtal syftar således till att de företag från unionen som investerar i tredjeland, å ena sidan, och de företag från tredjeland som investerar i unionen, å andra sidan, ska verka på lika villkor. Ur den synvinkeln är det således nödvändigt att de materiella och processuella skyddsstandarder som de företag från unionen som investerar i tredjeland åtnjuter är likvärdiga med de skyddsnivåer som de företag från tredjeland som investerar i unionen åtnjuter.

76. Utländska investerares farhågor för att missgynnas jämfört med de nationella investerarna när de väcker talan vid nationell domstol tar sig således närmare bestämt uttryck i det ömsesidiga beviljandet av möjligheten att få tillgång till en särskild tvistlösningsmekanism.

77. I det avseendet ska det framhållas att ömsesidighet ska anses vara en av de vägledande principerna för unionens externa förhållanden. ( 70 ) Tillämpningen av ömsesidighet på unionens externa avtalsförhållanden motiveras av det faktum att unionen, i egenskap av folkrättsligt rättssubjekt, omfattas av de folkrättsliga regler som den frivilligt har förbundit sig att följa, av vilka skyldigheten till ömsesidighet utgör en integrerad del. ( 71 )

78. Eftersom Ceta-avtalet vilar på ett krav på ömsesidigt skydd av investerare från varje avtalsslutande part, ansåg de som förhandlade avtalet att det var nödvändigt att införa bestämmelser, såsom bestämmelserna i avsnitten C och D i kapitel 8 i Ceta-avtalet, vilka ålägger varje avtalsslutande part att ge investerare från den andra parten ett lämpligt och likvärdigt skydd. En sådan strävan efter ömsesidighet beaktades av domstolen i dess yttrande 2/15 när den angav att ”[m]ed tanke på att den fria rörligheten för kapital och betalningar mellan medlemsstater och tredjeland, som föreskrivs i artikel 63 FEUF, inte formellt kan göras gällande mot tredjeland, kan det anses nödvändigt att ingå internationella avtal som bidrar till att genomföra denna fria rörlighet på ömsesidig basis för att fullt ut kunna uppnå denna, vilket är ett av målen med avdelning IV (’Fri rörlighet för personer, tjänster och kapital’) i tredje delen (’Unionens politik och inre åtgärder’) i EUF-fördraget”. ( 72 )

79. Som kommissionen påpekade i sitt diskussionsunderlag av den 5 maj 2015, ( 73 )”[e]ftersom [unionen] säkerställer en hög stimulans- och skyddsnivå för investeringar i sitt territorium, är den naturligtvis mån om att få jämförbara, tillförlitliga och faktiska garantier, vad beträffar investeringar och europeiska investerare i utlandet”. ( 74 )

80. Unionens förmåga att främja och underlätta verksamheten för investerare från unionen i tredjeland och att locka utländska investerare till sitt territorium är följaktligen i stor utsträckning beroende av att avtal ingås med tredjeland för att föreskriva ett lämpligt och ömsesidigt skydd för dessa investeringar.

81. Att det inom ramen för ett internationellt avtal mellan, å ena sidan, unionen och dess medlemsstater och, å andra sidan, ett tredjeland, på ömsesidig basis antas materiella och processuella skyddsnormer i fråga om investeringar förklaras av den omständigheten att förbindelserna mellan dessa avtalsslutande parter inte vilar på ömsesidigt förtroende, i motsats till vad som gäller förbindelserna mellan medlemsstaterna.

82. Domstolen påpekade nyligen i sin dom av den 6 mars 2018, Achmea, ( 75 ) att ”[u]nionsrätten bygger således på den grundläggande premissen att varje medlemsstat delar en rad gemensamma värden – som ligger till grund för unionen i enlighet med vad som anges i artikel 2 FEU – med alla andra medlemsstater och erkänner att de andra medlemsstaterna delar dessa värden med den. Denna premiss innebär och motiverar att medlemsstaterna hyser ett ömsesidigt förtroende för att dessa värden erkänns och således att den unionsrätt iakttas genom vilken de genomförs”. ( 76 ) De förbindelser som unionen skapar med tredjeland grundar sig dock inte på en sådan premiss. När unionsinstitutionerna förhandlar om ett sådant avtal som Ceta-avtalet strävar de följaktligen efter att säkerställa att investerarna från unionen har samma skyddsnivå i tredjeland som den unionen och dess medlemsstater erbjuder utländska investerare. I den meningen strävas det efter en ömsesidighet på grundval av en skyddsstandard som fritt förhandlas mellan de avtalsslutande parterna, eftersom dessa parter strävar efter att komma överens om skyddsregler som de är beredda att ömsesidigt tillerkänna de investerare som kommer från var och en av dessa två parter.

83. Fastställandet av sådana skyddsregler för utländska investeringar kräver även att man bestämmer beskaffenheten på och villkoren för den tvistlösningsmekanism som ska göra det möjligt att säkerställa iakttagandet av dessa regler.

84. Var och en av de avtalsslutande parterna har nämligen inte nödvändigtvis förtroende för den andra partens domstolssystem för att säkerställa iakttagandet av reglerna i avtalet. Det är därför lämpligt att dessa två parter kommer överens om en neutral tvistlösningsmekanism som, genom sina särdrag, kommer att vinna deras och investerarnas förtroende. Det är genom att lugna de utländska investerarna vad beträffar skyddet för deras investeringar som värdstaten kommer att kunna locka nya investeringar. Detta är det huvudsakliga syftet med investeringsavtal. Ur den synvinkeln kan införandet av en tvistlösningsmekanism framstå som hörnstenen i det skyddssystem som införs.

85. Bedömningen av huruvida unionsrättens autonomi bevaras tillräckligt genom Ceta-avtalet kan dock inte utföras utan att beakta denna ömsesidiga dimension av det eftersträvade materiella och processuella skyddet. ( 77 )

86. Inom ramen för denna bedömning är den omständigheten att den andra avtalsslutande parten till det planerade avtalet är Kanada, vars domstolssystem förmodas ge tillräckliga garantier, enligt min mening inte avgörande, eftersom det i själva verket är fråga om en standardmekanism som kan införas i internationella avtal med tredjeländer som inte kan ge samma garantier. Bedömningen ska således inte variera beroende på det berörda tredjelandet, eftersom det är fråga om fastställandet av en modell som ska vara förenlig med de principer som strukturerar unionens rättsordning och som samtidigt kan tillämpas i alla handelsavtal mellan unionen och tredjeland. Under alla omständigheter har det framkommit under förevarande förfarande att det finns skillnader i det materiella skydd som utländska investerare ges i var och en av de avtalsslutande parterna. ( 78 )

87. Av det ovan anförda följer att även om det antas att det ur unionens synvinkel kan framstå som överflödigt att i ett internationellt investeringsavtal föreskriva skyddsnormer för investerare som i vissa avseenden skulle kunna överlappa gällande normer i unionsrätten och följaktligen leda till att införandet av en särskild tvistlösningsmekanism ifrågasätts, ska det framhållas att ett sådant resonemang inte tar hänsyn till att det inte nödvändigtvis föreligger en symmetri mellan den skyddsnivå, både i materiellt och processuellt hänseende, som föreligger inom unionen och i de tredjeländer med vilka unionen vill utveckla sina förbindelser i fråga om investeringar. Det är faktiskt denna potentiella brist på symmetri som gör det nödvändigt att förhandla om en gemensam standard för materiellt och processuellt skydd, som ensam kan garantera ömsesidighet vid tillämpningen av det aktuella avtalet och säkerställa ett effektivt och enhetligt skydd för investerare från unionen när de genomför investeringstransaktioner i tredjeland.

88. I motsats till vad som ibland görs gällande, anser jag att införandet av en sådan tvistlösningsmekanism som den som prövningen avser inte innebär ett ifrågasättande av domstolssystemet i unionen och i dess medlemsstater eller av förmågan hos detta system att på ett effektivt, oavhängigt och opartiskt sätt handlägga talan som väcks av utländska investerare. Genom att införa en sådan mekanism i unionens bilaterala förbindelser avseende investeringar, avser unionen att tillgodose en efterfrågan på neutralitet och specialisering vid lösning av tvister mellan investerare och stat, och det ska hållas i minnet att införandet av denna mekanism även kommer att gynna europeiska investerare när de genomför transaktioner i tredjeland.

89. För att ta ställning till huruvida den tvistlösningsmekanism som föreskrivs i avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet är förenlig med unionens primärrätt ska således perspektivet vidgas och hänsyn tas till behovet av att skydda investerare från unionen när de genomför transaktioner i tredjeland.

90. Att resonera utifrån denna synvinkel kan även kraftigt försvaga argumentet om att det till stor del förekommer en överlappning mellan de skyddsnormer för investeringar som finns i unionsrätten och de skyddsnormer som föreskrivs i Ceta-avtalet, vilket skulle göra det onödigt att införa en tvistlösningsmekanism som tillkommer utöver möjligheterna att väcka talan vid unionens och medlemsstaternas domstolar.

4. En mekanism i överensstämmelse med avsaknaden av direkt effekt hos Ceta-avtalet

91. Domstolen har redan slagit fast att ”det [står] de unionsinstitutioner som är behöriga att förhandla om och ingå ett [avtal som ingås mellan unionen och tredjeländer] fritt att med dessa länder komma överens om de verkningar som avtalets bestämmelser ska ha i de avtalsslutande parternas interna rättsordningar”. ( 79 ) Som kommissionen har påpekat i sitt yttrande, har det i praktiken i alla frihandelsavtal som nyligen ingåtts av unionen uttryckligen angetts att de inte har direkt effekt. Det huvudsakliga skälet till att utesluta att dessa avtal har direkt effekt är att säkerställa en faktisk ömsesidighet mellan parterna, på ett sätt som är förenligt med den gemensamma handelspolitikens mål.

92. Beträffande möjligheten att åberopa avtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen (WTO), som undertecknades i Marrakech den 15 april 1994, samt de avtal som återges i bilagorna 1–3 till detta avtal (nedan gemensamt kallade WTO-avtalen) ( 80 ) vid unionsdomstolen för att kontrollera huruvida dessa avtal är förenliga med unionsrätten, har domstolen, för att i princip utesluta en sådan möjlighet, ( 81 ) tillämpat ett resonemang som tar hänsyn till kravet på ”ömsesidighet”, för att ”unionens lagstiftande eller verkställande organ [inte ska] beröva[s] den handlingsfrihet som motsvarande organ hos unionens handelspartners åtnjuter”. ( 82 ) För att komma fram till sin ståndpunkt har domstolen i det avseendet beaktat den ståndpunkt som intagits av dessa partner vad gäller frågan huruvida WTO-avtalen kan åberopas direkt, genom att framhålla att ”vissa av avtalsparterna, däribland unionens viktigaste handelspartner, just har dragit slutsatsen, mot bakgrund av WTO-avtalens föremål och syfte, att dessa bestämmelser inte ingår bland de normer i förhållande till vilka deras dömande organ ska kontrollera lagenligheten av bestämmelser i deras nationella rätt”. ( 83 ) Domstolen har framhållit att ”[e]n sådan bristande ömsesidighet skulle, om den godtogs, riskera att leda till en obalanserad tillämpning av WTO:s avtal”. ( 84 ) Den lösning som valdes vittnar således om domstolens avsikt, i en strävan att bevara ömsesidigheten vid tillämpningen av avtalet, att inte missgynna unionen i förhållande till dess viktigaste handelspartner, och på så sätt bevara unionens ställning på den internationella arenan. ( 85 )

93. Som jag har angett ovan, har de avtalsslutande parterna valt att uttryckligen vägra att tillerkänna Ceta-avtalet direkt effekt. ( 86 )

94. För att bevara jämvikten mellan de avtalsslutande parterna vid tillämpningen av detta avtal, och således upprätthålla ömsesidigheten vid genomförandet av de åtaganden som de har gjort sinsemellan, har dessa parter beslutat att införa en särskild mekanism för lösning av tvister mellan investerare och stat. Den omständigheten att det är uteslutet att avtalet har direkt effekt ökar således nyttan av en sådan mekanism. Eftersom de nationella domstolarna i var och en av de stater som är parter i avtalet inte har till uppgift att tillämpa de skyddsstandarder som fastställs i Ceta-avtalet, är det följdriktigt att föreskriva en tvistlösningsmekanism som ligger utanför de avtalsslutande parternas nationella domstolssystem.

5. Domen Achmea påverkar inte investeringsdomstolssystemets förenlighet med kravet på autonomi hos unionens rättsordning

95. I det mål som gav upphov till nämnd dom skulle domstolen ta ställning till frågan huruvida artiklarna 267 FEUF och 344 FEUF ska tolkas så, att de utgör hinder för en sådan bestämmelse i ett internationellt avtal mellan medlemsstaterna som artikel 8 i avtalet om främjande av och ömsesidigt skydd för investeringar mellan Konungariket Nederländerna och Tjeckiska och Slovakiska federativa republiken (nedan kallat avtalet), enligt vilken en investerare i en av dessa medlemsstater, om det uppstår en tvist om investeringar i den andra medlemsstaten, får inleda ett förfarande mot den medlemsstaten vid en skiljedomstol, vars behörighet den medlemsstaten är skyldig att godta.

96. I domen Achmea besvarade domstolen denna fråga jakande.

97. För att komma fram till denna slutsats började domstolen med att erinra om att enligt fast rättspraxis ”kan ett internationellt avtal inte inkräkta på den befogenhetsordning som slagits fast i fördragen och därmed inte heller på autonomin i unionens rättsordning, vars efterlevnad säkerställs av domstolen. Denna princip föreskrivs framför allt i artikel 344 FEUF, enligt vilken medlemsstaterna förbinder sig att inte lösa tvister om tolkningen eller tillämpningen av fördragen på annat sätt än som bestämts genom fördragen …”. ( 87 )

98. Domstolen framhöll därefter den omständigheten att förbindelserna mellan medlemsstaterna regleras av principen om ömsesidigt förtroende med iakttagande av unionsrätten och det är i detta sammanhang som ”det, bland annat enligt principen om lojalt samarbete som anges i artikel 4.3 första stycket FEU, åligger medlemsstaterna att inom sina respektive territorier svara för att unionsrätten tillämpas och iakttas och att vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter som följer av fördragen eller av unionens institutioners akter fullgörs”. ( 88 )

99. Efter att ha framhållit den viktiga roll som artikel 19 FEU ger de nationella domstolarna och EU-domstolen för att ”säkerställa att unionsrätten tillämpas fullt ut i samtliga medlemsstater och [för] att säkerställa domstolsskyddet för enskildas rättigheter enligt unionsrätten” ( 89 ) och efter att ha framhållit den omständigheten att ”[k]ärnan i det på så sätt utformade domstolssystemet utgörs av förfarandet för förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF”, ( 90 ) undersökte domstolen särdragen i den tvistlösningsmekanism som infördes genom avtalet.

100. I det avseendet konstaterade domstolen, för det första, att den skiljedomstol som avsågs i artikel 8 i avtalet, i tillämpliga fall, kunde ”komma att tolka och till och med tillämpa unionsrätten, särskilt bestämmelserna om de grundläggande friheterna, däribland etableringsfriheten och den fria rörligheten för kapital”. ( 91 ) För det andra slog domstolen fast att en skiljedomstol av detta slag ”inte kan anses vara en ’domstol i en medlemsstat’ i den mening som avses i artikel 267 FEUF. Den är därför inte behörig att begära förhandsavgöranden från EU-domstolen”. ( 92 ) För det tredje beaktade domstolen att en skiljedom från en sådan skiljedomstol inte är systematiskt och fullständigt underkastad kontroll av en domstol i en medlemsstat, ( 93 ) vilket gör att det inte kan säkerställas ”att unionsrättsliga frågor som skiljedomstolen kan komma att pröva, eventuellt kan hänskjutas till EU-domstolen för en begäran om förhandsavgörande”. ( 94 )

101. Vad beträffar den sistnämnda frågan, gjorde domstolen åtskillnad mellan kommersiella skiljeförfaranden, som har sitt ursprung i den gemensamma partsviljan, och skiljeförfaranden mellan en investerare och en medlemsstat som följer av ett avtal som ingåtts mellan medlemsstater.

102. Beträffande kommersiella skiljeförfaranden, som inrättas enligt parternas uttryckliga vilja, slog domstolen, i sin dom av den 1 juni 1999, Eco Swiss, ( 95 ), och dom av den 26 oktober 2006, Mostaza Claro, ( 96 ) fast att ”de krav som hänför sig till skiljeförfarandets effektivitet motiverar att den prövning av skiljedomar som medlemsstaternas domstolar gör är begränsad, under förutsättning att de grundläggande unionsbestämmelserna kan beaktas vid den prövningen och i förekommande fall göras till föremål för en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen”. ( 97 )

103. Däremot fann domstolen att sådana överväganden inte gäller ett sådant skiljeförfarande som avses i artikel 8 i avtalet, eftersom det ”följer av ett avtal enligt vilket medlemsstaterna har samtyckt till att undandra tvister som kan avse tillämpningen eller tolkningen av unionsrätten från sina egna domstolars behörighet och därmed från det system för rättsmedel som de enligt artikel 19.1 andra stycket FEU är skyldiga att inrätta på områden som omfattas av unionsrätten …”. ( 98 ) Enligt domstolen kan detta ”innebära att dessa tvister avgörs på ett sätt som inte säkerställer unionsrättens fulla verkan, trots att de kan avse tolkningen eller tillämpningen av unionsrätten”. ( 99 )

104. Domstolen ansåg således att skiljedomsklausulen i det aktuella avtalet undergrävde unionsrättens autonomi. ( 100 ) Två medlemsstater hade nämligen, genom ett bilateralt investeringsavtal, kommit överens om att undandra tvister som avser unionsrätten från sina egna domstolars behörighet och således från en domstolsdialog mellan dessa domstolar och EU-domstolen, vilket kunde undergräva unionsrättens enhetlighet och verkan.

105. Den lösning som EU-domstolen valde tycks enligt min mening huvudsakligen ha vägletts av tanken att unionens domstolssystem, i den mån som det grundar sig på ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna och lojalt samarbete mellan dessa, i sig är oförenligt med möjligheten för medlemsstaterna att i deras bilaterala förbindelser införa en parallell mekanism för tvistlösning som kan avse tolkningen och tillämpningen av unionsrätten. I denna mån har artikel 344 FEUF tolkats av domstolen så, att den utgör hinder för en sådan mekanism, och den omständigheten att det rör sig om tvister mellan investerare och stat utgör inte något hinder i det avseendet. Artikel 267 FEUF lades till utöver nämnda artikel, eftersom förfarandet för förhandsavgörande med nödvändighet påverkades av en sådan mekanism.

106. Enligt min mening kan den lösning som domstolen valde i sin dom Achmea inte överföras till bedömningen av investeringsdomstolssystemet, eftersom de premisser som ska vara vägledande för resonemanget skiljer sig åt.

107. Som jag redan har påpekat är nämligen förbindelser mellan sådana avtalsslutande parter som unionen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Kanada, å andra sidan, inte grundade på ett ömsesidigt förtroende. ( 101 ) Detta utgör för övrigt skälet till att dessa parter avser att på grundval av ömsesidighet fastställa en materiell och processuell skyddsstandard i det planerade avtalet.

108. Såtillvida kan detta avtal inte undergräva principen om ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna ( 102 ) eller principen om lojalt samarbete som medlemsstaterna är skyldiga att iaktta.

109. Eftersom avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet förekommer i ett avtal med ett tredjeland, som är avsett att ingås av unionen och dess medlemsstater och som reglerar förbindelserna mellan dessa avtalsslutande parter och inte de ömsesidiga förbindelserna mellan medlemsstater, anser jag att det resonemang som EU-domstolen utvecklade i domen Achmea med avseende på artiklarna 267 FEUF och 344 FEUF inte kan tillämpas på investeringsdomstolssystemet.

110. Det ska i det avseendet tilläggas att till skillnad från vad som var fallet med det aktuella avtalet i målet Achmea, vars klausul om tillämplig rätt kunde ge intrycket av att den berörda skiljedomstolen var behörig att pröva tvister avseende tolkningen och tillämpningen av unionsrätten, anges det klart i Ceta-avtalet – såsom jag kommer att få tillfälle att utveckla senare – att den tillämpliga rätten vid Ceta-tribunalen består uteslutande av de relevanta bestämmelserna i detta avtal, såsom de tolkas enligt internationell rätt. Varje avtalsslutande parts nationella rätt, som unionsrätten utgör en del av när det gäller medlemsstater, ( 103 ) kan beaktas av denna tribunal endast som en sakomständighet och den innebörd som följer av den nationella rätten är inte bindande för domstolarna och myndigheterna i den avtalsslutande part som är svarande. Till skillnad från vad som är fallet med sådana bilaterala investeringsavtal mellan medlemsstater som var i fråga i målet Achmea, utgör unionsrätten inte heller en del av den internationella rätt som är tillämplig mellan de avtalsslutande parterna.

111. För att noggrant skilja fallet med bilaterala investeringsavtal mellan medlemsstater från fallet med sådana investeringsavtal som Ceta-avtalet, var EU-domstolen i domen Achmea noga med att erinra om sin fasta praxis enligt vilken ”ett internationellt avtal om upprättande av en domstol som ansvarar för tolkningen av avtalets bestämmelser och vars avgöranden är bindande för institutionerna, inbegripet EU-domstolen, … [är] i princip inte oförenligt med unionsrätten. Unionens befogenhet på området för internationella förbindelser och dess befogenhet att ingå internationella avtal innefattar med nödvändighet möjligheten att såvitt gäller tolkningen och tillämpningen av dessa avtals bestämmelser följa avgörandena från en domstol som upprättats eller utsetts enligt avtalen, under förutsättning att unionens autonomi och autonomin hos dess rättsordning iakttas”. ( 104 )

112. I samband med denna rättspraxis och för att noggrant framhålla skälen till att den tvistlösningsmekanism som föreskrevs i det aktuella avtalet undergrävde autonomin hos unionens rättsordning, påpekade domstolen att ”[f]örutom att tvister som omfattas av den skiljedomstols behörighet som avses i artikel 8 i avtalet kan avse tolkningen av både avtalet och unionsrätten, föreskrivs … i förevarande fall, i ett avtal som inte ingåtts av unionen utan av medlemsstater, möjligheten att hänskjuta sådana tvister till ett organ som inte är en del av unionens domstolssystem. Artikel 8 är emellertid av sådan beskaffenhet att den är ägnad att inte enbart ifrågasätta principen om ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna, utan även bibehållandet av den specifika karaktären hos den rättsordning som inrättats genom fördragen, vilken säkerställs genom förfarandet för förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF. Ovannämnda artikel 8 är därför inte förenlig med principen om lojalt samarbete …”. ( 105 )

113. Efter dessa preciseringar ska det framhållas att även om bedömningsmodellen inte kan vara identisk med den som EU-domstolen har använt i fråga om ett bilateralt investeringsavtal mellan medlemsstater, är det likväl så att införandet av en mekanism för att lösa tvister mellan investerare och stater genom ett avtal mellan unionen och dess medlemsstater, å ena sidan, och ett tredjeland, å andra sidan, ska iaktta autonomin hos unionens rättsordning.

114. Ur denna synvinkel och med beaktande av de omständigheter som jag nyss har redogjort för, ska det nu – såsom Konungariket Belgien har anmodat domstolen att göra i sin begäran om yttrande – undersökas huruvida investeringsdomstolssystemet, såsom det utformats i avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet, kan undergräva autonomin hos unionens rättsordning, särskilt genom att påverka domstolens exklusiva behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten.

6. De garantier som de avtalsslutande parterna har föreskrivit för att bevara domstolens exklusiva behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten

115. Det uppdrag som EU-domstolen och de nationella domstolarna har getts genom artikel 19.1 FEU, vilket består i att säkerställa att unionsrätten följs i unionens rättsordning, påverkas enligt min mening inte av införandet av en sådan mekanism för att lösa tvister mellan investerare och stat som den som inrättas i avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet.

116. Nämnda avtal innehåller nämligen tillräckliga garantier för att skydda dels EU-domstolens roll som den yttersta uttolkaren av unionsrätten, dels den mekanism för samarbete mellan de nationella domstolarna och EU-domstolen som förfarandet för förhandsavgörande utgör.

117. De som förhandlade Ceta-avtalet har således avsiktligt gjort så att de regler som uppställs i avtalet i minsta möjliga mån lägger hinder i vägen för unionsrättens regler.

118. Avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet lyckas således enligt min mening att säkerställa en jämvikt mellan, å ena sidan, godtagandet av en extern kontroll av de åtgärder som unionen och dess medlemsstater vidtar med hänsyn till de skyddsnormer för investeringar som finns i detta kapitel och, å andra sidan, bevarandet av unionsrättens autonomi.

119. I det avseendet är det mycket viktigt att undersöka exakt vilka rättsregler som Ceta-tribunalens behörighet avser och hur tribunalen ska uppfatta de avtalsslutande parternas nationella rätt, som unionsrätten utgör en del av.

120. Jag vill påpeka att Ceta-tribunalen har en snävt avgränsad behörighet. Enligt artikel 8.18.1 i Ceta-avtalet har denna tribunal endast behörighet att ta ställning till åsidosättandet av en skyldighet enligt avsnitt C (”Icke-diskriminerande behandling”) ( 106 ) eller enligt avsnitt D (”Investeringsskydd”) i kapitel 8 i Ceta-avtalet. Denna begränsning av behörigheten framhålls i artikel 8.18.5 i avtalet, där det föreskrivs att Ceta-tribunalen ”inte [ska] behandla käromål som faller utanför denna artikels tillämpningsområde”. Vidare framgår det av lydelsen i artikel 8.18.1 i Ceta-avtalet att en investerare får klaga på en åtgärd som vidtagits av unionen eller av en medlemsstat endast om investeraren kan bevisa att denna åtgärd har orsakat vederbörande skada. Investeraren får inte angripa en sådan åtgärd på ett abstrakt sätt.

121. Vad vidare beträffar den tillämpliga rätten och tolkningen av denna, föreskrivs det i artikel 8.31.1 i Ceta-avtalet att ”[n]är … tribunal[en] … fattar sitt beslut ska den tillämpa detta avtal såsom det tolkas i enlighet med Wienkonventionen om traktaträtten [som ingicks i Wien den 23 maj 1969] och andra regler och principer i den internationella rätten som är tillämpliga mellan parterna”.

122. Det framgår av denna bestämmelse att när Ceta-tribunalen fattar sitt beslut ska den begränsa sig till att tillämpa detta avtal och andra regler och principer i den internationella rätten som är tillämpliga mellan parterna, vilket innebär att den inte är behörig att tillämpa unionsrättsliga bestämmelser. ( 107 ) De avtalsslutande parternas nationella rätt finns således inte med bland de rättsregler som är tillämpliga på de tvister som Ceta-tribunalen ska avgöra.

123. Vidare föreskrivs det i artikel 8.31.2 i Ceta-avtalet att ”[t]ribunalen ska inte vara behörig att fastställa om en åtgärd, som påstås utgöra en överträdelse av detta avtal, är laglig i enlighet med en parts inhemska rätt”. Det betyder med andra ord att tribunalen inte alls är behörig att ta ställning till lagenligheten av en rättsakt som antagits av en medlemsstat eller av unionen med beaktande av, beroende på omständigheterna, den nationella rätten i denna stat eller unionsrätten. På grund av att en sådan behörighet är utesluten, kan det anses att tribunalen inte inkräktar på de nationella domstolarnas och unionens behörighet när det gäller att kontrollera lagenligheten av rättsakter som utgör en del av medlemsstaternas rättsordningar och unionens rättsordning. ( 108 )

124. Även om det är riktigt att domstolen har understrukit att unionens system för domstolsprövning utgör ett ”fullständigt system med rättsmedel och förfaranden för kontroll av huruvida de rättsakter som antas av gemenskapsinstitutionerna är lagenliga”, ( 109 ) äventyras inte detta system genom den tvistlösningsmekanism som införts genom Ceta-avtalet, eftersom den inte leder till en kontroll av lagenligheten av unionens rättsakter. Denna mekanism är endast avsedd att tjäna till en kontroll av huruvida de rättsakter som antas av de avtalsslutande parterna är förenliga med de relevanta bestämmelserna i Ceta-avtalet, i syfte att bevilja de investerare som lidit skada ersättning för det fall en oförenlighet konstateras. Den ensamrätt att kontrollera huruvida unionens rättsakter är lagenliga, som unionsdomstolarna tillerkänns genom fördragen, ifrågasätts således inte.

125. När Ceta-tribunalen använder sin behörighet för att i enlighet med Ceta-avtalet ta ställning till huruvida en åtgärd som vidtagits av en av de avtalsslutande parterna är förenlig med avtalet, har tribunalen, såsom framgår av artikel 8.39.1 i Ceta-avtalet, inte behörighet att ogiltigförklara en åtgärd som den anser strider mot bestämmelserna i kapitel 8 i Ceta-avtalet eller kräva att den ska ändras för att bli förenlig med avtalet. ( 110 ) Enligt denna bestämmelse kan Ceta-tribunalen endast tilldöma ekonomiskt skadestånd eller, med svarandens samtycke, återställande av egendom som en investerare har fråntagits. ( 111 ) Investeringsdomstolssystemet har således samband med skiljeförfarandet avseende investeringar, som framför allt rör skadeståndstalan.

126. Som den franska regeringen korrekt har påpekat, ankommer det inte på Ceta-tribunalen att avgöra tvister mellan två parter som har olika ståndpunkter i fråga om giltigheten eller tolkningen av en unionsrättslig rättsakt och än mindre att ogiltigförklara en sådan rättsakt eller rekommendera att den ska ändras för att bli förenlig. Tvärtom kommer Ceta-tribunalen endast att vara behörig att undersöka huruvida en viss tillämpning av unionsrätten är förenlig med Ceta-avtalet, på samma sätt som tvistlösningsorganet endast kontrollerar huruvida en viss tillämpning av unionsrätten är förenlig med WTO-avtalen.

127. Det ska således framhållas att, enligt de garantier som gör det möjligt att utesluta ett åsidosättande av principen om autonomi hos unionens rättsordning, de verkningar som Ceta-tribunalens skiljedomar kan medföra är begränsade. Jag tillägger i det avseendet att det följer av artikel 8.41.1 i Ceta-avtalet att dessa skiljedomar ska vara bindande ”mellan parterna i tvisten vad gäller det specifika ärendet”.

128. I samband med genomförandet av denna sålunda avgränsade behörighet är även Ceta-tribunalens tolkningsutrymme begränsat.

129. Vad beträffar varje avtalsslutande parts inhemska rätt, anges det i artikel 8.31.2 i Ceta-avtalet att ”[f]ör tydlighetens skull påpekas att tribunalen vid fastställandet av om en åtgärd är att anse som förenlig med detta avtal, om så är lämpligt, kan ta hänsyn till en parts inhemska rätt som sakomständigheter”. Denna bestämmelse illustrerar det synsätt som de avtalsslutande parterna har valt, enligt vilket Ceta-tribunalen i minsta möjliga mån ska tolka varje parts inhemska rätt, utan ska beakta den såsom den är.

130. I det avseendet ska det framhållas att det enligt min mening är helt nödvändigt att Ceta-tribunalen har behörighet att ”ta hänsyn till” varje avtalsslutande parts inhemska rätt. Det följer av själva logiken i de nya frihandelsavtal som unionen har förhandlat, och närmare bestämt i frihandelsavtalens bestämmelser om internationella investeringar, att jämvikten ska återställas mellan investerarnas privata intressen och de offentliga intressen som de avtalsslutande parterna företräder. Det innebär att de avtalsslutande parterna får åberopa sina inhemska bestämmelser vid tribunalen när det i dessa föreskrivs ett skydd för ett offentligt intresse, för att motivera den åtgärd eller det beteende som läggs dem till last. Om tribunalen inte kunde ta hänsyn till bestämmelser som finns i de avtalsslutande parternas inhemska rätt, skulle det vara omöjligt för tribunalen att ta hänsyn till legitima mål av allmänintresse.

131. Beträffande den jämvikt som på sätt uttrycks i Ceta-avtalet, anges det i punkt 6 a i det gemensamma tolkningsinstrumentet att detta avtal ”innehåller moderna regler på investeringsområdet, vilka innebär att de offentliga myndigheterna bibehåller sin rätt att lagstifta i allmänhetens intresse, även när sådana föreskrifter påverkar en utländsk investering, samtidigt som avtalet säkerställer ett starkt investeringsskydd och sörjer för en rättvis och transparent tvistlösning”. I punkt 6 b i det gemensamma tolkningsinstrumentet anges även att ”[i] Ceta klargörs att de offentliga myndigheterna får ändra sin lagstiftning, oavsett om detta inverkar negativt på en investering eller på en investerares förväntningar om vinst”. ( 112 )

132. För att förverkliga denna idé föreskrivs det i artikel 8.9.1 i Ceta-avtalet, som har rubriken ”Investeringar och lagstiftningsåtgärder”, att ”[v]ad gäller tillämpningen av detta kapitel bekräftar parterna att de bibehåller sin rätt att lagstifta inom sina egna territorier för att uppnå legitima politiska mål, till exempel i fråga om folkhälsa, säkerhet, miljö, allmän moral, socialt skydd, konsumentskydd och främjande och värnande av den kulturella mångfalden”. I artikel 8.9.2 i avtalet anges att ”[f]ör tydlighetens skull påpekas att det faktum att en part lagstiftar, inbegripet i form av ändringar av sin lagstiftning, på ett sätt som inverkar negativt på en investering eller på en investerares förväntningar, bland annat förväntningar om vinst, i sig inte innebär en överträdelse av en skyldighet enligt detta avsnitt”.

133. Dessa bestämmelser vittnar om en jämvikt mellan investerarnas ekonomiska intressen och staternas suveräna rätt att lagstifta i allmänhetens intresse. Det görs således en avvägning mellan det ekonomiska tvingande kravet på att främja och skydda investeringar och skyddet för mål av allmänintresse.

134. Hänsynstagandet till de avtalsslutande parternas inhemska rätt får dock inte leda till att Ceta-tribunalen ändrar denna rätt. Tribunalen ska ta hänsyn till rätten i den form den föreligger. Detta är innebörden av regeln att tribunalen, när den tar hänsyn till en parts inhemska rätt, endast får ta hänsyn till den ”som sakomständigheter”. Det ska i det avseendet framhållas att de internationella domstolar som ska pröva huruvida en stat har iakttagit de skyldigheter som följer av ett internationellt avtal och som för det syftet ska analysera rätten i denna stat, traditionellt sett anser att den tolkning som ska göras av den nationella rätten är en sakfråga. ( 113 )

135. Det är således som sakuppgifter som Ceta-tribunalen kan beakta bestämmelserna i de avtalsslutande parternas inhemska rätt för att ta ställning till huruvida det beteende eller den åtgärd som tvisten avser är förenliga med detta avtal. ( 114 )

136. Vidare finns det en annan begränsning, i artikel 8.31.2 i det planerade avtalet, för att förhindra att Ceta-tribunalen är kreativ i fråga om inhemsk rätt. När tribunalen tar hänsyn till en parts inhemska rätt som sakomständigheter är den nämligen skyldig att följa ”den gällande tolkningen [av] den inhemska rätten som görs av domstolarna eller myndigheterna i den parten och den tolkning som tribunalen gör av den inhemska rätten ska inte vara bindande för domstolarna och myndigheterna i den parten”. Ceta-tribunalen får således inte göra bindande tolkningar av unionsrätten.

137. Även om det visserligen är tänkbart att Ceta-tribunalen, för att göra sin prövning, är tvungen att göra en viss tolkning av unionsrätten, till exempel om den måste avgränsa omfattningen av det påtalade beteendet, är dock tribunalen tvungen, enligt artikel 8.31.2 i Ceta-avtalet, att följa den tolkning som EU-domstolen eventuellt kommer att göra av unionsrätten, och EU-domstolen är under alla omständigheter inte alls bunden av den tolkning som Ceta-tribunalen skulle kunna göra av unionsrätten. En eventuell tolkning av inhemsk rätt av Ceta-tribunalen är följaktligen inte bindande för myndigheterna och domstolarna i den avtalsslutande part som är i fråga.

138. Av det ovan anförda följer att Ceta-tribunalen är bunden av den tolkning av unionsrätten som EU-domstolen gör, vilken tribunalen åläggs att följa genom artikel 8.31.2 i Ceta-avtalet, medan varken EU-domstolen, unionsinstitutionerna eller de nationella domstolarna eller myndigheterna är bundna av den tolkning av unionsrätten som tribunalen har gjort.

139. Artikel 8.31.2 i Ceta-avtalet garanterar således att Ceta-tribunalen endast kan tolka unionsrätten om det inte finns någon uppgift i det avseendet i unionens rättsordning och att när Ceta-tribunalen gör en sådan tolkning, så är det endast för att kunna avgöra den tvist som är anhängig vid den, och denna tolkning är inte bindande för unionens myndigheter eller domstolar.

140. Artikel 8.31.2 i Ceta-avtalet innehåller således tillräckliga garantier för att hindra att Ceta-tribunalen kan påtvinga en tolkning av unionsrätten inom unionens rättsordning. I denna mån påverkas inte EU-domstolens väsentliga funktioner. Den tvistlösningsmekanism som införts genom avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet påverkar i synnerhet inte EU-domstolens funktion att i sista instans och på ett bindande sätt tolka unionsrätten.

141. Denna bestämmelse vittnar om att EU-domstolens praxis har beaktats. Denna praxis innebär att de organ som har beslutsbefogenheter enligt ett avtal som unionen har ingått inte får vidta åtgärder som medför ”att unionen och dess institutioner då de utövar sina interna befogenheter åläggs någon särskild tolkning av de unionsrättsliga reglerna”. ( 115 )

142. EU-domstolen har visserligen i sitt yttrande 2/13 påpekat att ”[n]är en unionsrättslig bestämmelse, inbegripet bestämmelser i sekundärrätten, kan bli föremål för flera olika rimliga tolkningar krävs …, i princip, ett avgörande från domstolen om bestämmelsens tolkning”. ( 116 ) EU-domstolen anser dock att ”[o]m [den] inte hade möjlighet att tillhandahålla den slutgiltiga tolkningen av sekundärrätten och om det skulle ankomma på [Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna] att, i samband med prövningen av sekundärrättens förenlighet med Europakonventionen, själv tillhandahålla en viss tolkning bland de rimliga tolkningarna, skulle detta helt visst innebära ett åsidosättande av [principen om] domstolens exklusiva behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten”. ( 117 ) Denna princip undergrävs dock inte eftersom Ceta-tribunalens tolkning av unionsrätten, i den mån den är möjlig och faktiskt genomförs av Ceta-tribunalen, inte har någon bindande verkan för unionens myndigheter och domstolar.

143. Detta påverkas inte av konstaterandet att – såsom jag har angett ovan – enligt artikel 8.41.1 i Ceta-avtalet ska en skiljedom från Ceta-tribunalen vara bindande mellan parterna i tvisten vad gäller det specifika ärendet. För det fall Ceta-tribunalen skulle vara tvungen att själv göra en tolkning av unionsrätten, i situationen då det inte finns någon tolkning som den borde beakta, behåller EU-domstolen behörigheten att slutgiltigt tolka unionsrätten. Ceta-tribunalens skiljedom kommer endast att vara bindande mellan parterna i tvisten inom ramen för det aktuella ärendet. Om EU-domstolen skulle anse att en tolkning av unionsrätten som Ceta-tribunalen har gjort är felaktig, kan domstolen – utan att det medför att unionen åsidosätter sina internationella åtaganden – bortse från en sådan tolkning och välja den tolkning som den anser lämpligast.

144. Vidare är tribunalens tolkningsutrymme begränsat av de avtalsslutande parternas möjlighet att ”utfärda bindande tolkningsanmärkningar”, vilka är avsedda att ”undvika och korrigera eventuella feltolkningar som tribunalerna gör av Ceta”. ( 118 )

145. I artikel 8.31.3 i Ceta-avtalet föreskrivs således att ”[o]m allvarliga problem uppstår när det gäller tolkningen som kan inverka på investeringar kan Kommittén för tjänster och investeringar, enligt artikel 8.44.3 a, rekommendera Gemensamma Ceta-kommittén att anta tolkningar av detta avtal. En tolkning antagen av Gemensamma Ceta-kommittén ska vara bindande för den tribunal som inrättas enligt detta avsnitt. Gemensamma Ceta-kommittén får besluta att en tolkning ska vara bindande från och med en viss dag.” ( 119 )

146. Det ska även påpekas att enligt artikel 26.3.3 i Ceta-avtalet ”[ska] Gemensamma Ceta-kommittén … fatta sina beslut och utfärda sina rekommendationer genom ömsesidig överenskommelse”. I analogi med vad domstolen angav i sitt yttrande 1/00, utgör ett sådant beslutsfattande en garanti för att unionen i sitt förhållande till medlemsstaterna eller till medlemsstaternas medborgare inte åläggs någon tolkning som strider mot EU-domstolens praxis. ( 120 ) Jag vill även påpeka att Ceta-avtalets lydelse inte hindrar att unionens ställningstagande inom Gemensamma kommittén i förekommande fall kan underställas domstolen genom sådan talan som föreskrivs i EUF-fördraget. ( 121 )

147. Vidare ska det framhållas att det i artikel 8.28.1 i Ceta-avtalet föreskrivs att ”[h]ärmed inrättas en överprövningstribunal som ska överpröva skiljedomar som meddelats enligt detta avsnitt”. Enligt artikel 8.28.7 i Ceta-avtalet ankommer det på Gemensamma Ceta-kommittén att ”omgående anta ett beslut om … administrativa och organisatoriska aspekter av överprövningstribunalens funktionssätt”, i de frågor som räknas upp i samma bestämmelse.

148. Överprövningstribunalens själva existens är en ytterligare garanti, vid beslutsfattande inom ramen för den tvistlösningsmekanism som föreskrivs i avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet, för att unionsrätten inte tolkas felaktigt när den beaktas som en sakomständighet. Enligt artikel 8.28.2 b i Ceta-avtalet får överprövningstribunalen ändra eller upphäva Ceta-tribunalens skiljedom även på grundval av”uppenbara fel vid bedömningen av fakta, bland annat bedömningen av relevant inhemsk lagstiftning”. Vad beträffar den tolkning som ska göras av unionsrätten, innebär detta att ett eventuellt fel från Ceta-tribunalens sida fortfarande kan rättas till i samband med överprövningstribunalens prövning av tribunalens skiljedomar.

149. Med tillämpning av artikel 8.28.2 b i Ceta-avtalet, ska således den part som begär överprövning och som ifrågasätter den bedömning av den relevanta inhemska rätten som tribunalen har gjort – för att uppfylla beviskravet för ett uppenbart fel – styrka att tribunalen har gjort bedömningar som på ett uppenbart sätt strider mot innehållet i de aktuella bestämmelserna i inhemsk rätt, eller ha gett inhemsk rätt en innebörd som den uppenbarligen inte har.

150. Begränsningen av prövningen, i samband med överprövningen, till att avse uppenbara fel vid bedömningen av fakta överensstämmer med tanken att tribunalen i minsta möjliga mån ska tolka de avtalsslutande parternas inhemska rätt. Det är därför lämpligt att förhindra, både i första instans och i samband med överprövningen, att diskussionen i ärendet avser innebörden av inhemsk rätt.

151. Det ska noteras att prövningen i samband med överprövning, såsom föreskrivs i artikel 8.28.2 b i Ceta-avtalet, motsvarar EU-domstolens behörighet i ett mål om överklagande. I det avseendet ska det erinras om att enligt domstolens fasta praxis ”är domstolen exklusivt behörig, i ett mål om överklagande, att pröva om tribunalen har missuppfattat nationell rätt, och för att så ska vara fallet krävs det att det utifrån handlingarna i målet är uppenbart att en sådan missuppfattning har skett”. ( 122 )

152. Överprövningstribunalens prövning, som är begränsad till uppenbara fel, ska dock endast ske i det fall, som kan anses vara relativt sällsynt, då det i unionens rättsordning inte finns någon uppgift som kan klargöra hur en bestämmelse i unionsrätten ska tolkas.

153. Om det däremot styrks att Ceta-tribunalen har avvikit från en befintlig tolkning av unionsrätten, anser jag att dess bedömning skulle kunna underkännas genom att det visas enbart en felaktig rättstillämpning, med tillämpning av artikel 8.28.2 a i Ceta-avtalet, eftersom det då skulle kunna anses att tribunalen har åsidosatt artikel 8.31.2 i Ceta-avtalet, som avgränsar dess behörighet.

154. Som jag har angett ovan, följer det av artikel 8.31.2 i Ceta-avtalet att när tribunalen tar hänsyn till en parts inhemska rätt som sakomständigheter, är den skyldig att följa den gällande tolkningen av den inhemska rätten som görs av domstolarna eller myndigheterna i den parten. Enligt min mening skulle ett åsidosättande av artikel 8.31.2 i Ceta-avtalet följaktligen utgöra en felaktig tillämpning av tillämplig lagstiftning, i den mening som avses i artikel 8.28.2 a i Ceta-avtalet, vilken skulle kunna konstateras om tribunalen gjorde en egen tolkning av unionsrätten, utan att ta hänsyn till den tolkning av denna rätt som unionens institutioner eller domstolar har gjort, trots att artikel 8.31.2 i avtalet ålägger tribunalen att stödja sig på den gällande tolkningen av unionsrätten. Med andra ord skulle åsidosättandet av denna skyldighet utgöra en felaktig rättstillämpning som inte skulle kräva ett konstaterande att den är uppenbar, i den mening som avses i artikel 8.28.2 b i Ceta-avtalet, för att kunna styrkas.

155. Av det ovan anförda följer att Ceta-tribunalen är behörig att tolka och genomföra Ceta-avtalet och att den, på grund av denna exakt avgränsade behörighet, inte kan äventyra målet att unionsrätten ska tolkas enhetligt eller undergräva unionsdomstolarnas uppgift att kontrollera att institutionernas rättsakter är lagenliga.

156. Med hänsyn till de garantier som omger inrättandet av den tvistlösningsmekanism som föreskrivs i avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet, anser jag att unionen kan underkasta sig en extern kontroll som avser iakttagandet av de skyddsstandarder för investeringar som finns i detta avtal, utan att det äventyrar autonomin hos unionens rättsordning.

157. Såsom flera intervenienter i förevarande förfarande har påpekat, ska det dessutom framhållas att Ceta-avtalet inte är jämförbart med utkastet till avtal om skapandet av Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), i den version som var i fråga i yttrande 1/91 (EES-avtalet – I), av den 14 december 1991, ( 123 ) eller utkastet till avtal om upprättandet av ett gemensamt europeiskt luftrum (ECAA-avtalet) som var i fråga i yttrande 1/00. ( 124 ) Avsnitten C och D i kapitel 8 i Ceta-avtalet har nämligen varken till syfte eller resultat att utvidga unionens regelverk till att omfatta Kanada genom att återge unionsrättsliga bestämmelser. Även om det förvisso förekommer materiella överlappningar med det investeringsskydd som föreskrivs i unionens interna rätt, kan reglerna i avsnitten C och D i kapitel 8 i Ceta-avtalet inte betecknas som ”identiska”. Dessa regler återspeglar de vanliga standarderna vad gäller internationellt skydd av investeringar, samtidigt som dessa preciseras och stärks. Vidare innehåller Ceta-avtalet inte heller någon skyldighet att garantera en enhetlig tolkning av de skyddsnormer som avtalet innehåller och av de normer som finns i parternas inhemska rätt. ( 125 ) Ur den synvinkeln finns det inte någon risk för att tribunalens tolkning av avsnitten C och D i kapitel 8 i Ceta-avtalet får sådana återverkningar på tolkningen av unionens interna rätt som domstolen i sitt yttrande 1/91 ansåg vara oförenliga med principen om autonomi hos unionens rättsordning. ( 126 )

158. Det viktiga är under alla omständigheter, med hänsyn till de garantier som jag har angett ovan, även vad gäller skyddsnormer som i huvudsak är identiska, att den mekanism som införts genom Ceta-avtalet inte får som verkan att unionen och dess institutioner vid utövandet av sin interna behörighet åläggs någon särskild tolkning av de unionsrättsliga reglerna, som skulle kunna komma till motsvarande uttryck i detta avtal, då varje kategori av normer formellt sett är åtskild och kan fortsätta att tolkas på sitt eget sätt. ( 127 )

159. Det ska även göras åtskillnad mellan Ceta-avtalets bestämmelser om Ceta-tribunalen och bestämmelserna i utkastet till avtal om unionens anslutning till Europakonventionen, som yttrande 2/13 avsåg. I sistnämnda yttrande framhöll domstolen flera skäl som visade att autonomin hos unionens rättsordning hade äventyrats, däribland särskilt den omständigheten att det planerade avtalet kunde påverka de ömsesidiga förbindelserna mellan unionen och medlemsstaterna, samt fördelningen av befogenheter mellan unionen och dess medlemsstater.

160. Ceta-tribunalen är inte behörig att ta ställning till de ömsesidiga förbindelserna mellan unionen och dess medlemsstater, lika lite som mellan medlemsstaterna själva eller mellan investerare från en medlemsstat och de andra medlemsstaterna. Ceta-tribunalen skiljer sig från de domstolar som yttrande 1/09 och yttrande 2/13 avsåg, i den meningen att om det planerade avtalet i vart och ett av dessa yttranden hade ingåtts av unionen, skulle både domstolen för europeiska patent och gemenskapspatent och Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna ha varit behöriga att pröva unionens interna tvister. Så är inte fallet med Ceta-tribunalen, vilken endast får pröva tvister mellan investerarna från en avtalsslutande part och den andra avtalsslutande parten.

161. Vidare kan Ceta-tribunalen inte bli tvungen att ta ställning till fördelningen av befogenheter mellan unionen och dess medlemsstater. I artikel 8.21 i Ceta-avtalet föreskrivs nämligen automatiska mekanismer för utpekande av svaranden i ett förfarande som inletts av en kanadensisk investerare, utan att detta påverkar Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 912/2014 av den23 juli 2014 om upprättande av en ram för hanteringen av det ekonomiska ansvaret i samband med tvistlösning mellan investerare och stat vid tvistlösningsorgan som föreskrivs i internationella avtal där Europeiska unionen är part. ( 128 ) I artikel 8.21.1 i Ceta-avtalet föreskrivs således att vid en påstådd överträdelse av detta avtal begången av unionen eller en medlemsstat ska en investerare som ämnar inge ett käromål i enlighet med artikel 8.23 i nämnda avtal sända ”en skrivelse till … unionen med begäran om utpekande av svaranden”. Unionen ska då avgöra huruvida det är unionen eller en av dess medlemsstater som är svaranden och underrätta investeraren om detta. ( 129 ) I det fall en investerare inte underrättats om vem som är utpekad inom 50 dagar efter det att skrivelsen med begäran om utpekande lämnades, och om de åtgärder som anges i skrivelsen uteslutande är åtgärder vidtagna av en medlemsstat, ska den medlemsstaten vara svaranden. Om de åtgärder som anges i skrivelsen innehåller åtgärder vidtagna av unionen ska unionen vara svaranden. ( 130 ) Detta utpekande, vilket gjorts i enlighet med artikel 8.21.3 eller 8.21.4 i Ceta-avtalet, är bindande för Ceta-tribunalen. ( 131 )

162. De regler som gör det möjligt att avgöra huruvida det är unionen eller den berörda medlemsstaten som ska vara svarande finns i förordning nr 912/2014. De beslut som antas av kommissionen utgör genomförandeakter. Det rör sig således om rättsakter som kan bli föremål för en lagenlighetsprövning vid unionsdomstolarna. Rådet har korrekt påpekat att EU-domstolen förblir sista instans vad gäller frågan om vem som ska vara svarande.

163. Mot bakgrund av dessa omständigheter skiljer sig förevarande mål från yttrande 2/13, i vilket domstolen fann att de närmare bestämmelserna i utkastet till avtal för hur medsvarandemekanismen skulle tillämpas inte säkerställde att unionens och unionsrättens särdrag bevarades. Dessa närmare bestämmelser hade nämligen negativ påverkan på domstolens exklusiva behörighet att ta ställning till fördelningen av befogenheter mellan unionen och dess medlemsstater. ( 132 )

164. Eftersom Ceta-tribunalen, på grund av bestämmelserna i artikel 8.21 i Ceta-avtalet, inte är behörig att ta ställning till fördelningen av befogenheter mellan unionen och dess medlemsstater, kan det inte anses att detta avtal, ur den synvinkeln, äventyrar autonomin hos unionens rättsordning.

7. Investeringsdomstolssystemet påverkar inte de nationella domstolarnas uppdrag att säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten

165. I avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet inrättas en mekanism som skulle kunna betecknas som ”domstolsliknande”, genom att den i vissa avseenden fortfarande präglas av regler som är tillämpliga på skiljeförfarandet avseende investeringar och i huvudsak syftar till att lösa tvister avseende tolkningen eller tillämpningen av själva bestämmelserna i det aktuella internationella avtalet. Eftersom denna mekanism utgör ett alternativt sätt att lösa tvister i fråga om investeringsskydd, som avser tillämpningen av Ceta-avtalet, inverkar denna mekanism inte på behörigheten för medlemsstaternas domstolar att tolka och tillämpa unionsrätten och inte heller på möjligheten, eller till och med skyldigheten, för dessa att hänskjuta frågor till EU-domstolen eller på EU-domstolens behörighet att besvara de frågor som nämnda domstolar ställer. ( 133 )

166. Även om tribunalen, i likhet med domstolen för europeiska patent och gemenskapspatent som var i fråga i yttrande 1/09, är placerad utanför unionens institutionella ram och utanför ramen för unionens domstolar, kan den – till skillnad från vad som var fallet med nämnda domstol vad avser ett stort antal olika slag av talan som väcks av enskilda på patentområdet ( 134 ) – inte ges exklusiv behörighet att pröva talan som väcks av utländska investerare på området för investeringsskydd eller att tolka eller tillämpa unionsrätten på detta område.

167. Såsom kommissionen korrekt har påpekat i sitt yttrande, kan Ceta-tribunalen inte tillämpa unionens interna rätt, utan endast bestämmelserna i nämnda avtal. Ceta-avtalet skapar ytterligare skydd i internationell rätt och föreskriver en särskild mekanism som möjliggör för investerare från den andra parten att göra gällande detta skydd. Avtalet inskränker dock inte de materiella rättigheter som utländska investerare åtnjuter enligt unionens interna rätt. Det får inte heller till följd en begränsning av behörigheten för EU-domstolen eller för medlemsstaternas domstolar att pröva talan som väckts för att säkerställa efterlevnaden av sådana rättigheter som följer av unionens interna rätt.

168. Införandet av investeringsdomstolssystemet hindrar således inte att utländska investerare söker skydd för sina investeringar genom att väcka talan vid domstolarna i de avtalsslutande parterna för att dessa parters inhemska rätt ska tillämpas. ( 135 ) Med hänsyn till att Ceta-avtalet inte har direkt effekt, kan de utländska investerarna i detta fall inte direkt åberopa att detta avtal har åsidosatts vid domstolarna i de avtalsslutande parterna, utan endast åberopa parternas inhemska rätt, naturligtvis under förutsättning att den inhemska rätten innehåller lämpliga skyddsnormer. Förutom den omständigheten att de två typerna av talan således vilar på olika referenslagstiftning, har de inte nödvändigtvis samma syfte. Till skillnad från vad som är fallet när ett käromål inges till Ceta-tribunalen, kan väckandet av talan vid de avtalsslutande parternas nationella domstolar gå längre än enbart en skadeståndstalan och syfta till ogiltigförklaring av en bestämmelse som föreskrivs i dessa parters inhemska rätt. Det är således fråga om två skilda rättsmedel som kompletterar, men inte ersätter varandra.

169. De avtalsslutande parterna har föreskrivit bestämmelser som reglerar de utländska investerarnas valmöjligheter.

170. I artikel 8.22 i Ceta-avtalet, med rubriken ”Formföreskrifter och andra krav för ingivande av ett käromål till tribunalen”, föreskrivs följande: ”1. En investerare får inge ett käromål i enlighet med artikel 8.23 endast om investeraren … f) återkallar eller avbryter ett pågående förfarande vid en tribunal eller domstol enligt nationell eller internationell rätt med avseende på en åtgärd som i käromålet påståtts utgöra en överträdelse, och g) avstår från sin rätt att väcka talan och att inleda rättsliga förfaranden vid en tribunal eller domstol enligt nationell eller internationell rätt med avseende på en åtgärd som i käromålet påståtts utgöra en överträdelse.”

171. Dessa bestämmelser visar att Ceta-tribunalen endast har getts en alternativ behörighet. Såsom anges i punkt 6 a i det gemensamma tolkningsinstrumentet, ”[i] Ceta privilegieras inte användningen av det investeringsdomstolssystem som inrättas genom avtalet, utan investerare kan välja att i stället vända sig till nationella domstolar”. Den omständigheten att det är omöjligt att parallellt med talan vid Ceta-tribunalen, eller efter denna, väcka talan vid de avtalsslutande parternas domstolar skulle kunna få till följd att investerare lockas att först väcka talan vid dessa domstolar. Även om det inte uppställs som en förutsättning för att väcka talan vid Ceta-tribunalen, uppmuntrar således dessa bestämmelser till att uttömma de nationella rättsmedlen.

172. Med hänsyn till dessa omständigheter ska det anses att även om medlemsstaternas domstolar, då Ceta-avtalet saknar direkt effekt, inte har till uppdrag att tillämpa detta avtal, har de dock inte fråntagits sin ställning som ”allmänna” domstolar i unionens rättsordning, inbegripet deras roll i det eventuella genomförandet av förhandsavgöranden. Vidare har EU-domstolen inte fråntagits sin behörighet att besvara frågor som de ovannämnda domstolarna hänskjuter för förhandsavgörande. Det kan således konstateras att det inte har skett någon förändring av karaktären på de behörigheter som unionens institutioner och medlemsstaterna har enligt fördragen och som är nödvändiga för att bibehålla unionsrättens själva karaktär. ( 136 )

8. Överenstämmelse med målen med unionens yttre åtgärder

173. Jag anser att prövningen av huruvida avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet är förenligt med principen om unionsrättens autonomi ska ske genom att vederbörligen beakta behovet av att bevara unionens förmåga att bidra till förverkligandet av principerna för och målen med dess yttre åtgärder.

174. Såsom den slovakiska regeringen korrekt påpekade vid förhandlingen, ska EU-domstolen ge principen om unionsrättens autonomi ett innehåll som inte bara gör det möjligt att bibehålla unionsrättens särdrag, utan som även möjliggör unionens deltagande i utvecklingen av internationell rätt och en internationell rättsordning som grundar sig på regler.

175. Jag anser att bestämmelserna i kapitel 8 i Ceta-avtalet gör det möjligt att uppnå en jämvikt mellan bevarandet av unionens särskilda konstitutionella struktur och utvecklingen av unionens yttre åtgärder.

176. I artikel 3.5 FEU föreskrivs att ”[i] sina förbindelser med den övriga världen ska unionen bekräfta och främja sina värderingar och intressen samt bidra till skydd av sina medborgare. Den ska bidra till … hållbar utveckling av vår jord, … fri och rättvis handel, … samt till strikt efterlevnad och utveckling av internationell rätt …” Sistnämnda mål innebär logiskt sett att unionen bör främja de initiativ och kontrollmekanismer som stärker effektiviteten av de internationella avtal i vilka unionen deltar. ( 137 )

177. Unionens åtgärder i internationella sammanhang ska, enligt artikel 21.2 FEU, sträva efter att säkerställa en ”hög grad av samarbete inom alla områden för internationella förbindelser”, bland annat genom att konsolidera och stödja ”rättsstaten … och folkrätten”, ( 138 ) genom ”integreringen av alla länder i världsekonomin, även genom gradvis avskaffande av restriktioner för internationell handel”, ( 139 ) genom att bidra till ”utformningen av internationella åtgärder … i syfte att garantera en hållbar utveckling” ( 140 ) och genom att främja ”ett internationellt system som bygger på fördjupat multilateralt samarbete och ett gott globalt styre”. ( 141 ) I enlighet med artikel 207.1 FEUF ska ”[d]en gemensamma handelspolitiken … föras inom ramen för principerna och målen för unionens yttre åtgärder”.

178. Jag anser att kapitel 8 i Ceta-avtalet ligger helt i linje med dessa mål, genom att kombinera bestämmelser om investeringsskydd, vilka bidrar till investerarnas rättssäkerhet och till utvecklingen av handeln mellan unionen och Kanada, ( 142 ) och en särskild tvistlösningsmekanism, med det uttryckliga angivandet av rätten för de avtalsslutande parterna att anta nödvändig lagstiftning för att genomföra legitima mål av allmänintresse, till exempel i fråga om folkhälsa, säkerhet, miljö eller socialt skydd.

9. Inrättandet av en mekanism för förhandsgranskning av EU-domstolen och möjligheten till en fullständig kontroll av skiljedomar av medlemsstaternas domstolar krävs inte

179. Det ska erinras om att syftet med en sådan tvistlösningsmekanism som den som föreskrivs i avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet är att säkerställa neutralitet och autonomi vid lösning av tvister mellan investerare och stat i förhållande till de avtalsslutande parternas domstolssystem. Enligt denna logik är det förståeligt att dessa parter inte har föreskrivit någon mekanism för förhandsgranskning av EU-domstolen eller att skiljedomar som meddelats av tribunalen systematiskt ska kunna underkastas en fullständig kontroll av domstolarna i nämnda parter. Att föreskriva en sådan anknytning till de avtalsslutande parternas domstolssystem skulle ha stridit mot de avtalsslutande parternas avsikt att skapa en tvistlösningsmekanism som just ligger utanför deras domstolssystem.

180. Eftersom det har godtagits att avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet innehåller tillräckliga garantier för att förhindra att denna mekanism äventyrar domstolens exklusiva behörighet att göra en slutgiltig tolkning av unionsrätten, anser jag att det val som de avtalsslutande parterna således har gjort inte kan ifrågasättas.

181. Det ska påpekas att beroende på valet av skiljedomsregler i enlighet med vilka ett käromål har ingetts, ( 143 ) är en kontroll av domstolarna i den medlemsstat där verkställighet begärs, särskilt vid en konflikt med allmän ordning i den staten, ( 144 ) inte utesluten. ( 145 ) Förekomsten av en sådan kontroll utgör dock, enligt min mening, inte någon förutsättning för att den mekanism för lösning av tvister mellan investerare och stat som föreskrivs i avsnitt F i kapitel 8 i Ceta-avtalet ska vara förenlig med principen om unionsrättens autonomi.

182. Vad vidare beträffar idén, som det ibland har getts uttryck för, om att