TRIBUNALENS DOM (femte avdelningen)

den 28 april 2010 ( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Europeiska marknaden för tråd för industriellt bruk – Beslut i vilket en överträdelse konstateras av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet – Begreppet en enda överträdelse – Definition av marknaden – Böter – Böternas övre gräns – Överträdelsens allvar och varaktighet – Förmildrande omständigheter – Samarbete – Proportionalitet – Likabehandling – Rätten till försvar – Riktlinjer för beräkning av böter”

I mål T‑446/05,

Amann & Söhne GmbH & Co. KG, Bönnigheim (Tyskland),

Cousin Filterie SAS, Wervicq-Sud (Frankrike),

företrädda av advokaterna A. Röhling, M. Dietrich och C. Horstkotte,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen, företrädd av F. Castillo de la Torre och K. Mojzesowicz, båda i egenskap av ombud, biträdda av advokaten G. Eickstädt,

svarande,

angående en talan om i första hand ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2005)3452 av den 14 september 2005 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/38.337 – PO/Tråd), i dess lydelse enligt kommissionens beslut K(2005)3765 av den 13 oktober 2005, och i andra hand nedsättning av böter som sökandena ålagts genom nämnda beslut,

meddelar

TRIBUNALEN (femte avdelningen)

sammansatt av ordföranden M. Vilaras samt domarna M. Prek (referent) och V.M. Ciucă,

justitiesekreterare: handläggaren T. Weiler,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 17 december 2008,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

A – Tvisteföremål

1 Europeiska gemenskapernas kommission konstaterade, genom beslut K(2005)3452 av den 14 september 2005 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/38.337 – PO/Tråd, nedan kallat det angripna beslutet), i dess lydelse enligt kommissionens beslut K(2005)3765 av den 13 oktober 2005, av vilket en sammanfattning har publicerats i Europeiska unionens officiella tidning av den 26 januari 2008 (EUT C 21, s. 10), att sökandena Amann & Söhne GmbH & Co. KG (nedan kallat Amann) och Cousin Filterie SAS (nedan kallat Cousin) hade deltagit i avtal och samordnade förfaranden på marknaden för tråd till bilindustrin (nedan kallad tråd till bilindustrin) i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) under perioden från och med maj/juni 1998 till och med den 15 maj 2000, och att Amann dessutom hade deltagit i avtal och samordnade förfaranden om tråd för industriellt bruk med undantag av bilindustrin (nedan kallad tråd för industriellt bruk) i Beneluxländerna, Danmark, Finland, Norge och Sverige (nedan kallade de nordiska länderna) under perioden från och med januari 1990 till och med september 2001.

2 Kommissionen ålade dels Amann och Cousin, som var solidariskt ansvariga, böter med 4,888 miljoner euro för deras deltagande i kartellen för tråd till bilindustrin inom EES, dels Amann böter med 13,09 miljoner euro för dess deltagande i kartellen för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna.

B – Administrativt förfarande

3 Den 7 och den 8 november 2001 genomförde kommissionen undersökningar i lokalerna hos flera trådtillverkare, i enlighet med artikel 14.3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av artiklarna [81 EG] och [82 EG] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8). Dessa undersökningar genomfördes till följd av upplysningar som The English Needle & Tackle Co. Ltd hade lämnat in till kommissionen i augusti 2000 (det angripna beslutet, skäl 78).

4 Den 26 november 2001 lämnade Coats Viyella plc (nedan kallat Coats) in en ansökan om förmånlig behandling enligt kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 207, 1996, s. 4, nedan kallat meddelandet om samarbete). Ansökan åtföljdes av handlingar som ingetts för att påvisa följande karteller: för det första en kartell på marknaden för tråd till bilindustrin i EES, för det andra en kartell på marknaden för tråd till industrikunder i Förenade kungariket och, för det tredje, en kartell på marknaden för tråd till industrikunder i Beneluxländerna och de nordiska länderna (det angripna beslutet, skäl 82).

5 På grundval av de handlingar som kommissionen hade tagit med sig vid undersökningarna och de handlingar som hade lämnats av Coats, begärde kommissionen, i mars och augusti 2003, att de berörda företagen skulle lämna upplysningar enligt artikel 11 i förordning nr 17 (det angripna beslutet, skäl 83).

6 Den 15 mars 2004 skickade kommissionen ett meddelande om invändningar till flera företag på grund av deras deltagande i en eller flera av de karteller som avses i punkt 4 ovan, däribland kartellen på marknaden för tråd till industrikunder i Beneluxländerna och de nordiska länderna.

7 Samtliga företag som meddelandet om invändningar riktade sig till inkom med skriftliga synpunkter (det angripna beslutet, skäl 90).

8 Ett förhör hölls den 19 och den 20 juli 2004 (det angripna beslutet, skäl 92).

9 Den 24 september 2004 fick parterna tillgång till den icke konfidentiella versionen av svaren på meddelandet om invändningar och till parternas yttranden vid förhöret, och det fastställdes en frist inom vilken parterna fick inkomma med ytterligare synpunkter (det angripna beslutet, skäl 93).

10 Den 14 september 2005 antog kommissionen det angripna beslutet.

C – Det angripna beslutet

1. Relevanta marknader

a) Produktmarknader

11 Kommissionen angav i det angripna beslutet att trådsektorn kan delas in i två delar, nämligen dels den som avser tråd för industriellt bruk som används för att sy eller brodera olika klädesplagg eller andra produkter, såsom lädervaror, bilklädsel i textil och madrasser, dels den som avser tråd för enskilt bruk som används av enskilda för sömnads‑ eller reparationsarbeten och för fritidsverksamheter (det angripna beslutet, skäl 9).

12 Av det angripna beslutet framgår att den del som avser tråd för industriellt bruk kan delas in i tre kategorier beroende på hur nämnda tråd används, nämligen sytråd avsedd för konfektion som används för olika typer av kläder, brodyrtråd som används i datorstyrda brodyrmaskiner för att försköna kläder, sportskor och hemtextil, och specialtråd som används inom olika sektorer, såsom dem som avser skor, lädervaror och bilar (det angripna beslutet, skäl 11).

13 Det framgår dessutom att tråd för industriellt bruk även kan delas in i olika kategorier med hänsyn till trådens fibertyp och struktur (det angripna beslutet, skäl 12).

14 Kommissionen ansåg i det angripna beslutet att tråd för industriellt bruk på utbudssidan kan anses utgöra en enda produktmarknad, eftersom det inte finns något absolut samband mellan den slutliga användningen och trådens fibertyp och/eller struktur. Kommissionen tillade att Coats hade angett att vissa kunder inom sektorn för konfektion använder specialtråd och att vissa kunder inom sektorn för broderi använder konfektionstråd. Kommissionen anförde därtill att Coats hade understrukit att processerna för att tillverka tråd avsedd för konfektion, brodyrtråd och olika typer av specialtråd kunde vara gemensamma eller lätteligen utbytbara med varandra (det angripna beslutet, skäl 13).

15 Kommissionen gjorde emellertid en åtskillnad mellan tråd till bilindustrin, å ena sidan, och tråd till den övriga industrin, å andra sidan. Även om processerna för att tillverka de båda typerna av tråd liknar varandra eller lätteligen är utbytbara, ansåg kommissionen nämligen att bilindustrins efterfrågan härrör från stora kunder som gör gällande högre specifikationsstandarder för vissa produkter de använder – exempelvis den tråd som används för säkerhetsbälten – och som är angelägna om att produkterna är enhetliga i de olika länder där de behöver dem för sin industri (det angripna beslutet, skäl 14).

16 I detta mål kommer tribunalen att pröva om sökandena gjort sig skyldiga till överträdelser på marknaden för tråd till bilindustrin och, såvitt avser Amann, en överträdelse på marknaden för tråd för industriellt bruk.

b) Geografiska marknader

17 Kommissionen angav i det angripna beslutet att marknaden för tråd till bilindustrin på grund av ovannämnda högre specifikationsstandarder, som kräver enhetlighet inom EES, ska skiljas från marknaden för tråd för industriellt bruk. Kommissionen ansåg således att marknaden för tråd till bilindustrin omfattar hela EES. Den konstaterade nämligen att det bara finns några tillverkare som kan ha ett standardutbud för dessa produkter inom hela EES. Detta beror på att det för köparna är nödvändigt med enhetliga trådar för att deras tillverkning i olika länder ska underlättas, att trådarna ska uppfylla särskilda kvalitetsstandarder (exempelvis den tråd som används för tillverkning av säkerhetsbälten) och att det, i fråga om produkternas kvalitet och i fråga om ansvar, är nödvändigt att kunna identifiera tillverkningen av dessa trådar (det angripna beslutet, skälen 21 och 22).

18 När det däremot gäller tråd för industriellt bruk, konstaterade kommissionen att enligt de uppgifter som hade lämnats av parterna var den relevanta geografiska marknaden regional. Kommissionen tillade att denna regionala marknad, beroende på det enskilda fallet, kunde omfatta flera EES-länder, till exempel Beneluxländerna eller de nordiska länderna, eller ett enda land, till exempel Förenade kungariket (det angripna beslutet, skäl 17).

19 Av det angripna beslutet framgår att den relevanta geografiska marknaden som berörs av den överträdelse avseende tråd för industriellt bruk som Amann har klandrats för utgörs av marknaden i Beneluxländerna och i de nordiska länderna, medan den som berörs av den överträdelse avseende tråd till bilindustrin som sökandena har klandrats för omfattar hela EES.

2. De relevanta marknadernas storlek och struktur

20 Kommissionen angav i det angripna beslutet att omsättningen för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna uppgick till ungefär 50 miljoner euro år 2000 och cirka 40 miljoner euro år 2004 och att omsättningen för tråd till bilindustrin uppgick till cirka 20 miljoner euro år 1999 (det angripna beslutet, skälen 28 och 35).

21 Av beslutet framgick också att de största leverantörerna i Beneluxländerna och de nordiska länderna av tråd för industriellt bruk i slutet av 90-talet var bland annat Amann, Barbour Threads Ltd (nedan kallat Barbour), innan det förvärvades av Coats, Belgian Sewing Thread NV (nedan kallat BST), Coats, Gütermann AG och Zwicky & Co. AG (nedan kallat Zwicky), och att de största leverantörerna av tråd till bilindustrin utgjordes av bland annat sökandena, Coats, Oxley Threads Ltd (nedan kallat Oxley), Gütermann och Zwicky.

3. Beskrivning av överträdelserna

22 Kommissionen angav i det angripna beslutet att de överträdelser som sökandena har klandrats för, såvitt avser kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin inom EES, ägde rum från och med maj/juni 1998 till maj 2000.

23 Syftet för deltagarna i kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin inom EES var i första hand att bibehålla höga priser (det angripna beslutet, skäl 214).

24 För detta ändamål organiserades fem möten under vilka deltagarna först fastställde två typer av målpriser för de viktigaste produkter som såldes till bilindustrin i Europa, nämligen en som tillämpades för befintliga kunder och en som tillämpades för nya kunder. Vid mötena utbyttes därefter information om priser för enskilda kunder och om minimimålpriser. Deltagarna förpliktade sig slutligen vid mötena att undvika prisunderskridande, till den etablerade leverantörens fördel (det angripna beslutet, skäl 215).

25 Vad beträffar de beteenden som avser kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna, konstaterade kommissionen att nämnda beteenden hänförde sig till åren 1990–2001.

26 Såvitt avser kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna träffades de berörda företagen, enligt kommissionen, minst en gång per år och dessa möten var organiserade i två delar, nämligen en del där Beneluxländerna diskuterades och en annan del där de nordiska länderna diskuterades. Mötena syftade i första hand till att bibehålla höga priser på var och en av dessa två marknader.

27 Deltagarna utbytte prislistor och information om rabatter, om tillämpningen av höjningar av priserna på listan, om sänkningar av rabatter och om höjning av specialpriser som tillämpades på vissa kunder. Det ingicks även avtal om framtida prislistor, om maximirabatter, om minskning av rabatter och om höjning av specialpriser som tillämpades på vissa kunder samt avtal för att undvika prisunderskridande, till den etablerade leverantörens fördel, och för att fördela kunder (det angripna beslutet, skälen 99–125).

4. Det angripna beslutets artikeldel

28 Kommissionen slog, i artikel 1.3 i det angripna beslutet, fast att sex företag, däribland sökandena, hade överträtt artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet genom att delta i avtal och samordnade förfaranden på marknaden för tråd till bilindustrin inom EES, under perioden från och med maj/juni 1998 till maj 2000, såvitt avser sökandena. Kommissionen slog även, i artikel 1.1 i det angripna beslutet, fast att åtta företag, däribland Amann, hade överträtt artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet genom att delta i avtal och samordnade förfaranden på marknaden för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna, under perioden från och med januari 1990 till och med september 2001, såvitt avser Amann.

29 Enligt artikel 2 första stycket i det angripna beslutet ålades bland annat de nedan angivna företagen följande böter:

a) För kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin inom EES:

– Sökandena, solidariskt ansvariga: 4,888 miljoner euro.

– Coats: 0,65 miljoner euro.

– Oxley: 1,271 miljoner euro.

– Barbour och Hicking Pentecost plc, solidariskt ansvariga: 0,715 miljoner euro.

b) För kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna:

– Coats: 15,05 miljoner euro.

– Amann: 13,09 miljoner euro.

– BST: 0,979 miljoner euro.

– Gütermann: 4,021 miljoner euro.

– Zwicky: 0,174 miljoner euro.

Förfarandet och parternas yrkanden

30 Sökandena har väckt denna talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 22 december 2005.

31 Då sammansättningen av rättens avdelningar ändrades och referenten förordnades att tjänstgöra på den femte avdelningen, lottades förevarande mål om på denna avdelning.

32 Sökandena har yrkat att tribunalen ska

– i första hand ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det avser sökandena,

– i andra hand sätta ned bötesbeloppet efter vad som är lämpligt, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

33 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan, och

– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

34 Sökandena har för det första som grund för yrkandet att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras gjort gällande att artikel 7.1 första meningen i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1) har åsidosatts.

35 För det andra har sökandena åberopat flera grunder i syfte att böterna ska upphävas. De har klandrat kommissionen för att ha ålagt företagen böter med ett belopp som överstiger den övre gränsen på 10 procent av deras omsättning. Vidare har sökandena åberopat sju grunder som avser åsidosättande av principerna om likabehandling och proportionalitet vid åläggandet av böterna, ett felaktigt fastställande av utgångsbeloppet för de böter som ålades för kartellen för tråd för industriellt bruk, en felaktig bedömning av hur länge överträdelsen på marknaden för tråd för industriellt bruk pågick, en underlåtenhet att beakta vissa förmildrande omständigheter beträffande överträdelsen på marknaden för tråd för industriellt bruk, ett felaktigt fastställande av utgångsbeloppet och grundbeloppet för de böter som ålades för kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin, en underlåtenhet att beakta den omständigheten att kartellen för tråd till bilindustrin inte genomfördes, samt ett åsidosättande av rätten att yttra sig och rätten till försvar.

A – Den grund som sökandena åberopat till stöd för yrkandet att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras och som avser att artikel 7.1 första meningen i förordning nr 1/2003 har åsidosatts

1. Parternas argument

36 Sökandena har hävdat att de påtalade överträdelserna utgör en enda överträdelse i den mening som avses i artikel 7.1 första meningen i förordning nr 1/2003. De har motiverat detta med att marknaden för tråd till bilindustrin och marknaden för tråd för industriellt bruk inte utgör olika produktmarknader eller olika geografiska marknader, att det finns en subjektiv faktor som är gemensam för dessa karteller och att de kriterier som kommissionen har lagt till grund för konstaterandet att det inte föreligger en enda överträdelse inte kan godtas.

37 Vad först avser förekomsten av en enda produktmarknad, har sökandena bestritt att de uttryckligen skulle ha bekräftat att tråd för klädsel och tråd till bilindustrin hör till två olika marknader. Det svar som Amann avgett på begäran om upplysningar, i vilket marknaden för tråd till bilindustrin betecknas som en världsmarknad, utgör nämligen inte alls ett erkännande av att marknaden för tråd till bilindustrin har en självständig karaktär. Det är dessutom så, att medan Amann har tillhandahållit uppskattningar beträffande sex olika typer av tråd har företaget inte kunnat göra detta beträffande den typ av tråd som är avsedd för bilindustrin.

38 Enligt sökandena kan inte heller uttalanden från andra aktörer, såsom Coats och Gütermann, läggas till grund för en slutsats enligt vilken det finns en skillnad mellan marknaden för tråd till bilindustrin och marknaden för tråd för industriellt bruk.

39 Sökandenas ståndpunkt, att det rör sig om en enda marknad, bekräftas av den produktpresentation som gjorts av samtliga företag. Detta gäller bland annat i fråga om den uppdelning som gjorts av Gütermann, Amann och Coats. Det framgår av denna att det är möjligt att använda samma tråd i olika branscher.

40 En åtskillnad mellan tråd för industriellt bruk och tråd till bilindustrin kan inte heller motiveras av att stora kunder i bilindustrin gör gällande högre specifikationsstandarder. I regel tillverkas trådarna nämligen i överensstämmelse med kraven inom bilindustrin och de levereras som sådana åt stora kunder inom andra industrisektorer. Det skulle för övrigt inte vara ekonomiskt försvarbart att tillverka två typer av trådar med olika kvalitet. De tekniska specifikationerna för tråd till bilindustrin är således i allt väsentligt identiska med motsvarande specifikationer för tråd för industriellt bruk. Dessa trådar är följaktligen sinsemellan utbytbara och de saluförs för övrigt i förhållande till produkterna, och inte till kunderna.

41 För det andra har sökandena klandrat kommissionen för att inte ha undersökt huruvida de olika beteenden som påtalats sinsemellan var förenade genom en gemensam subjektiv faktor och huruvida de således utgjorde en enda överträdelse. Kommissionen hade själv konstaterat att samtliga överträdelser var avsedda att snedvrida den normala prisutvecklingen på den relevanta marknaden.

42 Den omständigheten att det är fråga om prisavtal och att de beslut som antagits för de berörda regionerna i praktiken är identiska ger stöd för ståndpunkten att de konstaterade överträdelserna utgör en enhet. Sökandena har tillagt att den subjektiva faktorn i de flesta medlemsstater är det kriterium som är avgörande för att fastställa att det rör sig om en enda överträdelse.

43 Med hänsyn till att de berörda företagen i de flesta fallen är medelstora måste, enligt sökandenas mening, ledningen och delägarna i företagen nödvändigtvis ha haft kännedom om de olika överträdelserna. Sökandena har angett att den subjektiva faktorn, såvitt angår dem, dessutom följer av att det inte har gjorts någon uppdelning av den interna behörigheten på området för saluföring av tråd för industriellt bruk och tråd till bilindustrin.

44 Sökandena har dessutom i huvudsak påtalat att kommissionens handlande är motsägelsefullt. Kommissionen utgick härvid från principen att det rörde sig om en enda överträdelse såvitt avser de överträdelser som begicks successivt inom varje kartell, medan dess tillvägagångssätt inte var detsamma såvitt avser det som förevarit mellan de olika kartellerna. I detta hänseende är det angripna beslutet, i skälen 266–270, i flera avseenden motsägelsefullt. Det framgår således att kommissionens ståndpunkt, att det är fråga om olika överträdelser, inte är försvarbar.

45 För det tredje har sökandena ifrågasatt de kriterier som kommissionen tillämpat vid fastställandet av huruvida det föreligger en enda överträdelse.

46 Sökandena har i första hand hävdat att dessa kriterier saknar giltighet. De har härvid bland annat gjort gällande att kommissionens egen uppfattning är oklar när det gäller användningen av kriterier för att fastställa att det rör sig om en enda överträdelse, eftersom den har motiverat slutsatsen att det föreligger två olika överträdelser genom att påpeka att det varit fråga om olika deltagare, ett annat funktionssätt och avsaknad av en övergripande samordning och genom att sedan grunda sig på skillnaden med avseende på de relevanta marknaderna, medan den därefter har förklarat att avtalen om Beneluxländerna och de nordiska länderna ska prövas tillsammans eftersom de är förenade genom en organisation, ett funktionssätt och samma deltagare. Sökandena har således konstaterat att kriteriet avseende en övergripande samordning inte längre har någon betydelse vad gäller fastställandet av en enda överträdelse i Beneluxländerna och de nordiska länderna.

47 Sökandena anser därutöver att det kriterium som avser produktmarknadens avgränsning, vid fall av liknande produkter, saknar relevans. En tillämpning av detta kriterium, förutom i de uppenbara fall där produkterna inte alls hör till samma marknad, innebär nämligen att kommissionen ges ett nära okontrollerbart utrymme för skönsmässig bedömning när det meddelas sanktioner för överträdelser av konkurrensrätten. Även kriteriet om att det inte är frågan om samma deltagare saknar betydelse. Sökandena har nämligen understrukit att det är oviktigt att känna till vem som har företrätt de deltagande företagen, eftersom deltagandet kan tillskrivas det berörda företaget.

48 Amann och Cousin har i andra hand hävdat att kommissionen genom att tillämpa dessa kriterier i vart fall borde ha dragit slutsatsen att det rörde sig om en enda överträdelse.

49 De har åberopat den omständigheten att kommissionen inte med fog kan motivera uppfattningen att det föreligger olika överträdelser genom att grunda sig på avsaknaden av samordning mellan kartellerna. Kommissionen har, genom att i detta hänseende återge Coats uttalanden, nämligen själv understrukit att det, på grund av att produktmarknader snarare var avgränsade per land, inte var nödvändigt att företa en samordning mellan de berörda regionerna. Kommissionen grundade sig härvid på Coats uttalanden om att det inte var nödvändigt med en samordning mellan de olika regionerna. Kommissionens försök att skilja mellan samordning av de geografiska marknaderna och samordning av de olika produktmarknaderna är inte heller relevant. Det är nämligen ändamålslöst att samordna de olika produktmarknaderna i de fall där det rör sig om olika geografiska marknader. Sökandena har därför gjort gällande att de beteenden som är i fråga måste bedömas utifrån uppfattningen att de möten vid vilka olika regioner behandlades omfattades av en samlad plan som hade godkänts av deras respektive ledningar och bekräftats av de handlingar i vilka det framhölls att det ofta förekom kontakter mellan företrädare för Coats och Amann, som avsåg frågor om en ”överordnad strategi” i Europa. Sådana handlingar visar att det fanns en gemensam subjektiv faktor. Sökandena har i detta hänseende klandrat kommissionen för att inte ha prövat frågan huruvida denna typ av kontakt inte också förekom mellan Coats och andra konkurrenter.

50 Vidare förelåg ingen avgörande skillnad vad beträffar deltagarna i avtalen och deras organisation. Sökandena har i detta hänseende angett att det av rättspraxis följer att en enda överträdelse i begreppets rättsliga mening inte kan uteslutas av det enda skälet att varje företag deltar i överträdelsen i de former som är specifika för företaget. Ett företag kan således ha deltagit i en enda överträdelse utan att dess deltagande har omfattat överträdelsens samtliga led.

51 Mot bakgrund av dessa överväganden har sökandena påpekat att endast tre företag deltog i ett enda avtal, medan de övriga deltog i minst två avtal, vilket innebär en överlappning av deltagarna som talar för att det förelåg en enda överträdelse. En jämförelse mellan de möten som avsåg kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk och de möten som avsåg kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin ger inte heller något stöd för uppfattningen att det förelåg olika överträdelser. Det var i båda fallen fråga om olagliga möten.

52 Kommissionen har tillbakavisat dessa argument.

2. Tribunalens bedömning

a) Åtskillnaden mellan produktmarknader och geografiska marknader

53 Av det angripna beslutet framgår att kommissionen ansåg att marknaden för tråd till bilindustrin, på grund av sin särskilda karaktär, skulle skiljas från marknaden för tråd för industriellt bruk, med hänsyn till såväl produkterna som marknadernas geografiska belägenhet (se punkterna 12–16 och 18–20 ovan).

54 Tribunalen konstaterar inledningsvis att gemenskapsdomstolen endast kan göra en begränsad prövning av definitionen av den relevanta marknaden, i den mån den har krävt komplicerade ekonomiska bedömningar från kommissionens sida (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 30 mars 2000 i mål T‑65/96, Kish Glass mot kommissionen, REG 2000, s. II‑1885, punkt 64, och av den 6 juni 2002 i mål T‑342/99, Airtours mot kommissionen, REG 2002, s. II‑2585, punkt 26). Gemenskapsdomstolen kan emellertid inte underlåta att pröva kommissionens tolkning av ekonomiska uppgifter. Gemenskapsdomstolen ska i detta hänseende pröva huruvida kommissionen har grundat sin bedömning på bevis som är materiellt riktiga, tillförlitliga och samstämmiga, som utgör samtliga relevanta uppgifter som ska beaktas för att bedöma en komplicerad situation och som kan ligga till grund för de slutsatser som dragits (se dom av den 17 september 2007 i mål T‑201/04, Microsoft mot kommissionen, REG 2007, s. II‑3601, punkt 482).

55 Det ska därefter erinras om att den marknad som ska bedömas omfattar alla produkter som, med hänsyn till deras särskilda egenskaper, är särskilt lämpade för att tillgodose konstanta behov och som endast i begränsad omfattning kan bytas ut mot andra produkter (domstolens dom av den 9 november 1983 i mål 322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin mot kommissionen, REG 1983, s. 3461, punkt 37; svensk specialutgåva, volym 7, s. 351). Domstolen har särskilt slagit fast att begreppet produktmarknad innebär att produkterna på denna marknad kan konkurrera effektivt, vilket förutsätter att alla produkter som tillhör en och samma marknad i tillräcklig grad är utbytbara (domstolens dom av den 13 februari 1979 i mål 85/76, Hoffmann-La Roche mot kommissionen, REG 1979, s. 461, punkt 28; svensk specialutgåva, volym 4, s. 315).

56 Utbytbarheten ska härvid bedömas med hänsyn till en rad indicier, såsom varje produkts särskilda egenskaper, konkurrensvillkoren och hur efterfrågan och utbudet på marknaden är strukturerade (domen i det ovan i punkt 55 nämnda målet Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin mot kommissionen, punkt 37).

57 Ur ekonomisk synvinkel utgör utbytbarheten på efterfrågesidan det mest omedelbara och effektiva bedömningskriteriet för leverantörer av en viss produkt (förstainstansrättens dom av den 4 juli 2006 i mål T‑177/04, easyJet mot kommissionen, REG 2006, s. II‑1931, punkt 99). Kriteriet om utbytbarhet på utbudssidan kan också beaktas för att definiera den relevanta marknaden i fråga om sådana transaktioner där utbytbarheten har en verkan motsvarande den som följer av utbytbarhet på efterfrågesidan vad gäller omedelbarhet och effektivitet. Kriteriet om utbytbarhet på utbudssidan innebär således att producenterna, genom en enkel anpassning, kan slå sig in på denna marknad med tillräcklig kraft för att skapa en betydande motvikt till de producenter som redan finns på marknaden (förstainstansrättens dom av den 30 september 2003 i de förenade målen T‑191/98 och T‑212/98–T‑214/98, Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II‑3275, punkt 829).

58 När det gäller själva produkterna kan det konstateras att de kan utgöra en särskild marknad om de utmärks genom särskilda egenskaper hänförliga till produktionen som gör dem särskilt ämnade för deras ändamål eller om de utmärks genom deras användning (domstolens dom av den 21 februari 1973 i mål 6/72, Europemballage och Continental Can mot kommissionen, REG 1973, s. 215, punkt 33; svensk specialutgåva, volym 2, s. 89).

59 Det ska slutligen erinras om att kommissionen har antagit ett tillkännagivande om definitionen av relevant marknad i gemenskapens konkurrenslagstiftning (EGT C 372, 1997, s. 5, nedan kallat tillkännagivandet om definitionen av marknaden) i vilket den har angett vilka kriterier som ska bedömas för att definiera en relevant produktmarknad och för att avgränsa den relevanta geografiska marknaden. Den relevanta produktmarknaden definieras där som den marknad som ”omfattar alla varor eller tjänster som på grund av sina egenskaper, sitt pris och den tilltänkta användningen av konsumenterna betraktas som utbytbara”. Den geografiska marknaden definieras som den marknad som ”omfattar det område inom vilket de berörda företagen tillhandahåller de relevanta produkterna eller tjänsterna, inom vilken konkurrensvillkoren är tillräckligt likartade och som kan skiljas från angränsande geografiska områden framför allt på grund av väsentliga skillnader i konkurrensvillkoren”. Den relevanta marknad i förhållande till vilken ett givet konkurrensproblem ska bedömas fastställs därför genom att produktmarknaden och den geografiska marknaden kombineras.

60 Det ska mot bakgrund av dessa överväganden prövas huruvida kommissionen, i skälen 14 och 22 i det angripna beslutet, har dragit riktiga slutsatser angående förekomsten av två olika geografiska produktmarknader, det vill säga marknaden för tråd till bilindustrin inom EES, å ena sidan, och marknaden för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna, å andra sidan. Till stöd för sina slutsatser har kommissionen bedömt huruvida produkterna är utbytbara på dels efterfrågesidan, dels utbudssidan.

61 Vad först avser utbytbarheten på efterfrågesidan pekas i det angripna beslutet på en rad omständigheter till stöd för att någon sådan utbytbarhet inte förekommer.

62 Av skälen 14 och 22 i det angripna beslutet framgår, för det första, att bilindustrins efterfrågan härrör från stora kunder som är mycket färre än övriga företag som är kunder på marknaden för tråd för industriellt bruk. Sökandena har inte ifrågasatt detta konstaterande. Sökandena bekräftade vid förhandlingen att kunderna inom bilindustrin var mäktigast på grund av att de köper mycket stora kvantiteter.

63 För det andra framgår det av ovannämnda skäl i det angripna beslutet att kunderna inom bilindustrin köper tråd för de tillverkningsställen som de har i olika länder och att de således kräver en enhetlig produkt i vart och ett av dessa länder. Detta behov av enhetlighet, som för övrigt inte har bestritts av sökandena, är lätt att förstå ur ekonomisk synvinkel. Det är nämligen rimligt att utgå från att det uppstår kostnader när tillverkningsmaskiner ska anpassas till den typ av tråd som används. Man strävar följaktligen inom bilindustrin efter att nedbringa dessa kostnader genom inköp av stora kvantiteter av en mycket specifik typ av tråd och genom anpassning av denna, en gång för alla, till de tillverkningsmaskiner som tillverkarna har installerade i olika länder.

64 Det följer för det tredje, av skälen 14 och 22 i det angripna beslutet, att tråd till bilindustrin ska uppfylla särskilt höga standarder som är speciella för denna sektor och att det, i fråga om produkternas kvalitet och i fråga om ansvar, är väsentligt att kunna identifiera dessa trådar. Sökandena har, såväl i ansökan som vid förhandlingen, bekräftat att detta konstaterande är riktigt.

65 Sökandena har nämligen medgett att det i allmänhet är kunderna som bestämmer den nödvändiga tråden för deras tillverkning och som följaktligen väljer den produkt som motsvarar deras behov som användare. Sökandena har tillstått att kunderna inom bilindustrin kräver att den tråd som köps åtminstone uppfyller standarden ISO 9002. Vid förhandlingen preciserade sökandena till och med att det för bilindustrin finns särskilda karakteristika kallade TS950 och att de tar hänsyn till dessa omständigheter vid tillverkningen.

66 Sökandena har även beskrivit den process genom vilken trådarna certifieras av kunderna inom bilindustrin. Sökandena utvecklar först en typ av tråd som åtminstone uppfyller standarden ISO 9002. Därefter genomgår tråden tester av den biltillverkare som önskar använda tråden i sin tillverkning. Slutligen certifieras tråden av biltillverkaren om testet visar sig vara övertygande.

67 Det kan mot denna bakgrund konstateras att den särskilda tråd som väljs av bilindustrin inte kan ersättas av annan tråd för industriellt bruk. Den omständigheten att denna typ av tråd säljs till andra kunder än till kunderna inom bilindustrin saknar betydelse i detta hänseende. Till skillnad från andra eventuella köpare av denna produkt köper företagen inom bilindustrin nämligen endast tråd som har särskilda inre egenskaper och som nämnda företag har certifierat på grund av de särskilda egenskaperna. Sökandena kan följaktligen inte med framgång hävda att det föreligger utbytbarhet på efterfrågesidan.

68 De förklaringar som Coats avgett som svar på kommissionens begäran om upplysningar bekräftar också att utbytbarhet inte föreligger på efterfrågesidan. Coats har nämligen understrukit att vissa kunder inom sektorn för konfektion använde brodyrtråd precis som att vissa kunder inom sektorn för broderi använde konfektionstråd. Det har däremot inte gjorts gällande att det föreligger en sådan utbytbarhet på efterfrågesidan hos kunderna inom bilindustrin.

69 Kommissionen ansåg vidare visserligen att tråd för industriellt bruk, på efterfrågesidan, kunde anses utgöra en enda produktmarknad, eftersom det inte finns något absolut samband mellan den slutliga användningen och trådens fibertyp och/eller struktur och eftersom processerna för att tillverka nämnda tråd var liknande eller utbytbara. Kommissionen drog emellertid slutsatsen att det inte förhåller sig på detta sätt beträffande tråd till bilindustrin.

70 För att kunna dra denna slutsats grundade sig kommissionen på de särskilda egenskaperna hos tråd till bilindustrin, nödvändigheten av att garantera ett standardutbud samt förmågan att uppfylla beställningarna från de stora kunderna inom denna sektor. Kommissionen grundade sig även på att den geografiska marknaden för tråd till bilindustrin omfattar hela EES till skillnad från tråd för industriellt bruk vars marknad endast är regional. Med hänsyn till dessa omständigheter ansåg kommissionen att det bara var ett fåtal företag som kunde tillgodose denna typ av efterfrågan (se skäl 22 i det angripna beslutet).

71 Först krävs, enligt punkt 20 i tillkännagivandet om definitionen av marknaden, för att det ska föreligga utbytbarhet på utbudssidan, att leverantörerna som svar på små och varaktiga förändringar av de relativa priserna kan ställa om till produktion av de relevanta produkterna och marknadsföra dem på kort sikt, utan att väsentliga tilläggskostnader eller risker uppstår. Vidare har kommissionen betonat, i punkt 21 i tillkännagivandet om definitionen av marknaden, att en sådan utbytbarhet ofta föreligger när företag säljer ett brett sortiment av olika kvaliteter av samma produkt och att de olika kvaliteterna hänförs till samma produktmarknad, även om de inte är utbytbara för varje slutkund eller konsumentgrupp. Vid en första anblick motsvarar tråd för industriellt bruk den produkttyp som avses i punkt 21 i tillkännagivandet om definitionen av marknaden.

72 I punkterna 22 och 23 i tillkännagivandet om definitionen av marknaden har kommissionen slutligen genom konkreta exempel fastställt att de berörda leverantörerna ska vara i stånd att erbjuda och sälja dessa produkter av olika kvaliteter, omedelbart och utan betydande kostnadsökningar, och att det inte får finnas några särskilda distributionsproblem.

73 Det är mot bakgrund av dessa överväganden som det ska avgöras huruvida kommissionen har gjort en korrekt bedömning av kriteriet om utbytbarhet på utbudssidan.

74 Såsom har påpekats i punkt 63 och följande punkter ovan kan det först noteras att tillverkarna av tråd till bilindustrin måste anpassa sina tillverkningsmaskiner, så att den tråd som tillverkas uppfyller särskilda standarder.

75 Sökandenas resonemang, om mindre tillverkningskostnader för tråd till bilindustrin, är inte heller övertygande. Sökandena har visserligen inte bara gjort gällande att trådarna i regel tillverkas i överensstämmelse med kraven inom bilindustrin och att de levereras som sådana åt kunder inom andra industrisektorer, utan även att kostnaderna för att anpassa de löpande banden skulle bli för höga om man tvingades att tillverka en produkt uteslutande för bilindustrin och därefter ändra det löpande bandet och anpassa det för tillverkning av produkter för andra industrisektorer.

76 Det är likväl så att om ett företag, som redan är verksamt på marknaden för tråd till bilindustrin, för att rationalisera tillverkningen i huvudsak tillverkar trådar som uppfyller den högre standarden oavsett produktens avsedda ändamål, så gör det så endast därför att det är verksamt på bilmarknaden, på grund av de höga tillverkningskostnader som följer av de särskilda standarderna för tråd till bilindustrin. Ett företag vars huvudsakliga verksamhet avser tråd avsedd för konfektion eller brodyrtråd har med andra ord inget intresse av att tillverka specialtråd för bilindustrin av det enda skälet att det möjligen skulle kunna sälja denna tråd till eventuella kunder inom bilindustrin.

77 Sökandenas påstående, nämligen att kostnaderna för att tillverka tråd till bilindustrin är så låga att tillverkningen alltid sker enligt en högre specifikationsstandard, är således inte styrkt vad beträffar tillverkarna av tråd för industriellt bruk.

78 Vidare har sökandena under det administrativa förfarandet inte bestritt att det finns en tydlig skillnad mellan de båda marknaderna i geografiskt hänseende. Som svar på kommissionens begäran om upplysningar kvalificerade Amann marknaden för tråd till bilindustrin till och med som en världsmarknad. Även Coats har framhållit att den sistnämnda marknadens särdrag medför att denna avgränsas så att den omfattar ”regionala” och ”globala” leverantörer. Sistnämnda ord ska härvid, i det sammanhang i vilket svaret gavs, förstås så att de ”omfattar hela EES” respektive ”hela världen”.

79 Utbytbarheten på utbudssidan skulle således förutsätta att de flesta trådtillverkarna kan tillverka stora kvantiteter särskild och enhetlig tråd för varje kund inom bilindustrin och att de snabbt kan leverera tråden inom hela EES. Det framgår av föregående överväganden att det knappast finns fog för ett sådant resonemang.

80 Kommissionen gjorde sig följaktligen inte skyldig till någon uppenbart oriktig bedömning när den ansåg att det på utbudssidan förelåg två olika geografiska produktmarknader.

81 Det ska i detta hänseende preciseras att kommissionen gjorde en korrekt bedömning och tolkning av svaren från sökandena och de andra berörda företagen, på grundval av vilka den drog slutsatsen att det förelåg två olika produktmarknader.

82 Kommissionen frågade först sökandena huruvida sytråd för kläder, brodyrtråd och specialtråd, samtliga för industriellt bruk, och tråd för enskilt bruk utgör olika produktmarknader inom trådsektorn. Kommissionen presenterade även en tabell i syfte att fastställa de relevanta geografiska marknaderna för var och en av ovannämnda trådkategorier. Presentationen innefattade även den särskilda rubriken ”Tråd till bilindustrin”. Kommissionen preciserade att sistnämnda kategori hörde till specialtråd för industriellt bruk, men framhöll att den ville ta del av Amanns och Cousins uppfattning om den relevanta geografiska marknaden för denna typ av tråd.

83 Amann påpekade i sitt svar på ovannämnda begäran om upplysningar att kommissionens detaljerade uppdelning var korrekt med motiveringen att ”det finns produktspecifikationer och särskilda kundbehov som, särskilt på klädindustrins område, klart avviker från dem inom de två andra områdena i fråga om färgrikedom, etcetera”. Även Cousin förklarade att det var fullt ense med kommissionen beträffande den uppdelning som gjorts. Cousin uppgav emellertid att det var mycket svårt att uppskatta marknaderna, särskilt i fråga om specialtråd, eftersom tråden används på många olika sätt. Cousin framhöll härvid att den hade identifierat mer än 80 näringsverksamheter.

84 Sökandena har således i och för sig uttryckligen medgett att marknaden för specialtråd utgör en särskild produktmarknad. Till skillnad från vad kommissionen har förklarat i sina skrivelser har de emellertid inte uttryckligen medgett att marknaden för tråd till bilindustrin, som hör till marknaden för specialtråd, i sig utgör en särskild produktmarknad.

85 Även Gütermann har bekräftat att kommissionens uppdelning var riktig. Företaget har emellertid inte uttryckligen uttalat sig om marknaden för tråd till bilindustrin. Coats har för sin del, på frågan om produktmarknader, svarat att skillnaderna mellan produkterna enligt dess mening inte är så stora att man kan sluta sig till att det rör sig om tre olika marknader, samtidigt som det har tillstått att marknaden för tråd till bilindustrin är förenad med särdrag, såsom har angetts i punkt 78 ovan. Det är endast Oxley som direkt har bekräftat och förklarat att marknaden för tråd till bilindustrin har en särskild karaktär.

86 Även om tolkningen av dessa omständigheter, med avseende på frågan huruvida marknaden för tråd till bilindustrin utgör en särskild marknad, inte framstår som så uppenbar som kommissionen har velat hävda, är det inte desto mindre så, att kommissionens slutsatser varken är förenade med någon uppenbart oriktig bedömning eller någon som helst missuppfattning av de faktiska omständigheterna.

87 Kommissionens slutsatser bekräftas för övrigt av andra indicier, exempelvis företagens webbplatser på vilka det i allmänhet finns en särskild rubrik för tråd till bilindustrin. Alla dessa företag är dessutom innehavare av sådana varumärken för trådar som särskilt har skapats för denna sektor.

88 Av det ovan anförda följer att kommissionen inte gjorde sig skyldig till någon uppenbart oriktig bedömning när den i detta fall ansåg att marknaden för tråd till bilindustrin och marknaden för tråd för industriellt bruk var olika.

b) Påståendet om en ”samlad plan”

89 Det ska erinras om att begreppet en enda överträdelse avser det fallet att flera företag har deltagit i en överträdelse som består i ett fortlöpande beteende i avsikt att nå ett enda ekonomiskt mål som syftar till att snedvrida konkurrensen eller individuella överträdelser som är förenade genom samma syfte (samtliga delar har ett och samma ändamål) och samma aktörer (samma berörda företag, vilka är medvetna om att de eftersträvar ett gemensamt syfte) (förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål T‑53/03, BPB mot kommissionen, REG 2008, s. II‑1333, punkt 257).

90 Tribunalen erinrar därefter om att ett åsidosättande av artikel 81.1 EG kan ske inte bara genom ett enstaka handlande utan även genom en serie handlanden eller genom ett fortlöpande beteende. Denna tolkning kan inte ifrågasättas med motiveringen att ett eller flera led i denna serie handlanden eller i detta fortlöpande beteende även i sig och helt isolerat kan utgöra ett åsidosättande av nämnda bestämmelse. När de olika handlandena ingår i en ”samlad plan” på grund av deras identiska syfte som innebär en snedvridning av konkurrensen inom den gemensamma marknaden, får kommissionen tillskriva företag ansvar för dessa handlanden utifrån deltagandet i överträdelsen som helhet betraktad (domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkt 258).

91 Enligt fast rättspraxis kan begreppet en enda överträdelse dessutom hänföra sig till den rättsliga bedömningen av ett konkurrensbegränsande beteende som består av avtal, samordnade förfaranden och beslut av företagssammanslutningar (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑931, punkterna 696–698, dom av den 20 mars 2002 i mål T-9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II-1487, punkt 186, och dom av den 12 december 2007 i de förenade målen T‑101/05 och T‑111/05, BASF mot kommissionen, REG 2007, s. II‑4949, punkt 159).

92 Det ska även preciseras att begreppet ett enda syfte inte kan fastställas med en allmän hänvisning till en snedvridning av konkurrensen på den marknad som var föremål för överträdelsen, eftersom påverkan på konkurrensen, till sitt syfte eller verkan, utgör en omständighet av samma slag som alla beteenden som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 81.1 EG. En sådan definition av begreppet ett enda syfte skulle riskera att begreppet en enda och fortlöpande överträdelse förlorade en del av dess betydelse, eftersom det skulle leda till att flera beteenden som berör en ekonomisk sektor och som är förbjudna enligt artikel 81.1 EG systematiskt skulle kvalificeras som led i en enda överträdelse. För att fastställa huruvida olika handlanden utgör en enda och fortlöpande överträdelse, ska det således undersökas om det föreligger ett komplementärt samband i den meningen att var och en av åtgärderna syftar till att motverka en eller flera konsekvenser av en normalt fungerande konkurrens, och bidrar, genom ett samspel, till att åstadkomma samtliga de konkurrensbegränsande verkningar som eftersträvades av upphovsmännen inom ramen för en samlad plan med ett enda syfte. I detta hänseende ska samtliga omständigheter som kan läggas till grund för eller ifrågasätta detta samband beaktas, såsom den tillämpliga perioden, innehållet (inbegripet de tillämpade metoderna) och, i samband härmed, syftet med de olika handlandena i fråga (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 91 nämnda förenade målen BASF m.fl. mot kommissionen, punkterna 179–181).

93 Det är följaktligen av objektiva skäl som kommissionen kan inleda skilda förfaranden, konstatera flera olika överträdelser och ålägga flera separata böter (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i de förenade målen T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 och T‑91/03, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen (nedan kallad domen i de förenade målen Tokai II), punkt 124).

94 Slutligen ska det även noteras att den omständigheten att vissa rättsstridiga handlingar kvalificeras som led i en och samma överträdelse eller flera överträdelser i princip påverkar den sanktion som kan meddelas. Ett konstaterande av att det är fråga om flera överträdelser kan nämligen leda till att flera separata böter åläggs, vilka i varje enskilt fall ska fastställas inom de gränser som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 (domen i de ovan i punkt 91 nämnda förenade målen BASF m.fl. mot kommissionen, punkt 158).

95 Det är mot bakgrund av dessa överväganden som det ska bedömas om det har funnits en ”samlad plan”.

96 Det ska genast påpekas att sökandena i detta fall huvudsakligen har hävdat att den gemensamma subjektiva faktorn består i att samtliga överträdelser var avsedda att snedvrida den normala prisutvecklingen. Ett sådant syfte, som avser manipulation av priserna, är emellertid en naturlig del i priskarteller och är i sig inte tillräcklig för att visa att det har funnits en gemensam subjektiv faktor. Till skillnad från sökandenas påståenden har kommissionen i detta hänseende inte alls utgått från principen att det fanns ett samband mellan överträdelserna i det angripna beslutet. I skäl 269 i beslutet nämnde kommissionen nämligen endast det enda konkurrensbegränsande syfte och det enda ekonomiska mål som avsåg manipulation av den normala prisutvecklingen, vilket är en naturlig del i denna typ av kartell, samtidigt som den betonade att detta syfte och detta mål eftersträvades med var och en av de tre olika överträdelserna.

97 Vidare har kommissionen för att vederlägga påståendet om att det förelåg en enda överträdelse – förutom att marknaden för tråd till bilindustrin och marknaden för tråd för industriellt bruk är olika, vilket dessutom har angetts i punkterna 53–88 ovan – i huvudsak grundat sig på att det oftast var frågan om olika deltagare i kartellerna och att kartellerna inte omfattades av någon övergripande samordning. Sökandena har inte kunnat ifrågasätta dessa kriterier och de har följaktligen inte visat att det fanns ett ”nära samband” mellan de olika konkurrensbegränsande beteenden som förekom.

98 Vad först avser kriteriet enligt vilket det var frågan om olika deltagare räknade kommissionen upp deltagarna i kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin och i kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk i skälen 96 och 216 i det angripna beslutet. Den bedömde därefter, i skäl 265 a i det angripna beslutet, att de flesta företagen endast hade deltagit i en enda kartell, av det skälet att de inte bedrev någon verksamhet på de marknader som avsågs med den andra kartellen.

99 Det kan konstateras att av de tio företag som hade deltagit i den ena och/eller den andra av dessa karteller var det endast tre som var inblandade i båda kartellerna. Således var Ackermann Nähgarne GmbH & Co, Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann, Zwicky och Oxley endast inblandade i en av kartellerna, medan det bara var Coats, Barbour (innan det köptes av Coats) och Amann som deltog i båda kartellerna. Den omständigheten att dessa tre företag deltog i båda kartellerna kan i sig inte anses utgöra ett indicium på att det fanns en gemensam strategi (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 93 nämnda förenade målen Tokai II, punkt 120). Det ska dessutom understrykas att frånsett det fall som avsåg Barbour så var det, under den period som de två kartellerna överlappade varandra (åren 1998–2000), inte samma företrädare för företagen som närvarade under de möten som hade organiserats inom ramen för kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin och kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk.

100 Kommissionens konstaterande i skäl 265 a i det angripna beslutet är följaktligen inte förenat med någon uppenbart oriktig bedömning.

101 Vidare kan inte heller kartellernas faktiska innebörd läggas till grund för ett fastställande av att det förelåg en samlad plan. Av det angripna beslutet framgår nämligen att det i detta hänseende fanns en klar skillnad mellan kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin och kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk såvitt avser deras faktiska innebörd.

102 Vad beträffar kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin, framgår det av skälen 215, 220, 223, 224, 226, 228–230, 233–236 och 238 i det angripna beslutet dels att informationsutbytet mellan deltagarna i kartellen avsåg de priser som tillämpades på vissa kunder, dels att de ingångna avtalen omfattade fastställande av minimimålpriser för de viktigaste produkter som såldes till kunderna inom bilindustrin, fastställande av två typer av målpriser för befintliga kunder och nya kunder samt fastställande av minimimålpriser för vissa kunder som avsågs med informationsutbytet. Deltagarna kom även överens om att undvika prisunderskridande, till den etablerade leverantörens fördel.

103 Vad beträffar kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk framgår följande av skälen 99–153 i det angripna beslutet. Informationsutbytet avsåg prislistor och rabatter, tillämpningen av höjningar av priserna på listan, sänkningar av rabatter och höjning av specialpriser som tillämpades på vissa kunder. Vidare kom parterna överens om framtida prislistor, maximirabatter, minskning av rabatter och höjning av specialpriser som tillämpades på vissa kunder. De avtalade även om att undvika prisunderskridande, till den etablerade leverantörens fördel.

104 Det följer av ovannämnda skäl i det angripna beslutet att det finns en klar skillnad mellan de två kartellerna såvitt avser deras faktiska innebörd. Detta konstaterande påverkas emellertid inte av den omständigheten i sig att det mellan de båda kartellerna förekom likheter, exempelvis avtalen om att undvika prisunderskridande, till den etablerade leverantörens fördel.

105 Därutöver hade de båda kartellerna i stor utsträckning olika funktionssätt. Såsom kommissionen påpekade, i skäl 218 i det angripna beslutet, var kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin nämligen ganska flexibelt organiserad genom att det hölls små oregelbundna möten som kombinerades med ofta förekommande bilaterala kontakter. Av skälen 96–99 och 149–153 i det angripna beslutet framgår att kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna för sin del konkretiserades genom att det hölls möten minst en gång per år och dessa möten var organiserade i två delar, nämligen en del där marknaden i de nordiska länderna diskuterades och en annan del som avsåg marknaden i Beneluxländerna. Av dessa skäl framgår även att det med jämna mellanrum förekom bilaterala kontakter.

106 Mot bakgrund av dessa omständigheter kan kommissionen inte anses ha gjort sig skyldig till någon uppenbart oriktig bedömning när den, i skälen 265–267 i det angripna beslutet, ansåg att det skulle göras åtskillnad mellan kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin och kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna och att kartellerna således utgjorde två olika överträdelser.

107 Det ska härvid noteras att det, till skillnad från kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin, ansågs att kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk i de nordiska länderna utgjorde en enda överträdelse med motiveringen att det var fråga om identiska produkter, att det var samma kartellmedlemmar, att kartellernas faktiska innebörd och funktionssätt var likartade, att mötena hölls samma dag och att de deltagande företagen vid dessa möten företräddes av samma personer.

108 Vidare saknas relevans för argumentet grundat på att det bland sökandena inte hade gjorts någon uppdelning av behörigheten på området för saluföring av tråd för industriellt bruk och tråd till bilindustrin. Dessutom är argumentet grundat på att ledningen och delägarna i de deltagande företagen nödvändigtvis måste ha haft kännedom om de olika kartellernas existens inte relevant. Dessa argument visar inte alls att det fanns en gemensam subjektiv faktor.

109 Sökandena kan inte heller vinna framgång med argumentet att det fanns en övergripande samordning, grundat på de ofta förekommande kontakterna mellan en företrädare för Coats och Amanns förvaltare. Av handlingarna i målet framgår att dessa handlingar inte innehåller någon förklaring som skulle kunna tolkas såsom utgörande ett indicium på att det fanns en övergripande samordning. Sökandena medgav vid förhandlingen att de till rätten inte kunde ge in någon bestämd handling till styrkande av att det förekom en avsikt att genomföra en övergripande samordning mellan Amann och Coats.

110 Sökandena har slutligen fel när de påstår att det kriterium som avser produktmarknadens avgränsning inte kan utgöra ett giltigt bedömningskriterium av det skälet att det, vid fall av liknande produkter, ger kommissionen ett okontrollerbart utrymme för skönsmässig bedömning, för att dra slutsatsen att det föreligger två olika överträdelser. Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning är nämligen inte obegränsat, eftersom kommissionen kontrolleras av tribunalen på sätt som anges i punkt 54 ovan. Kriteriet rörande produktmarknaderna var i förevarande fall dessutom bara ett bland andra kriterier som lades till grund för bedömningen att det var fråga om två separata överträdelser.

111 Mot bakgrund av alla dessa överväganden finner tribunalen att talan inte kan bifallas såvitt avser den grund som består i att artikel 7.1 första meningen i förordning nr 1/2003 har åsidosatts.

B – De grunder som åberopats till stöd för yrkandet att böterna ska sättas ned

1. Den grund som åberopats av sökandena och som avser en underlåtenhet att iaktta den övre gräns för böterna som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003

a) Parternas argument

112 Det har genom denna grund framställts tre anmärkningar.

113 Sökandena har som en första anmärkning gjort gällande att de två överträdelserna i realiteten endast utgör en enda överträdelse och att de följaktligen endast kan åläggas böter för denna överträdelse, med ett belopp som inte får överstiga den övre gränsen på 10 procent av den sammanlagda omsättningen. Det totalbelopp som följer av denna sammanräkning överstiger emellertid nämnda övre gräns och artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 har således åsidosatts.

114 Sökandena har i detta hänseende hävdat att den konstitutionella gemenskapsrättsliga principen nulla poena sine lege har åsidosatts. De har i huvudsak kritiserat det förhållandet att kommissionen, genom en uppdelning av de marknader på vilka parallella överträdelser konstaterats, kan tillskriva sig ett obegränsat handlingsutrymme för att fastställa böter som överstiger den övre gränsen på 10 procent av den sammanlagda omsättningen. De anser att det av legalitetsprincipen inte bara följer ett förbud för domstolarna att ådöma straff i avsaknad av en lagbestämmelse, utan även en skyldighet för lagstiftaren att skriva precisa och tydliga straffbestämmelser. Kravet på tydlighet gäller således inte bara för de rekvisit som utgör en bestämmelse, utan även för de rättsföljder som bestämmelsen får. Ovannämnda bestämmelser om böter för överträdelser av konkurrensreglerna omfattas också av sådana krav.

115 Sökandena, som anmodats att klargöra denna argumentering vid förhandlingen, preciserade att de med denna avsåg att även bestrida att bestämmelserna i sig var rättsenliga och att de följaktligen framställde en invändning om rättsstridighet med avseende på artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.

116 Sökandena har dessutom tillbakavisat kommissionens argument avseende dess skyldighet att iaktta principen ne bis in idem, eftersom denna princip inte kan garantera att fastställandet av huruvida det rörde sig om en eller flera överträdelser var korrekt. De har i huvudsak hävdat att frågan uppkommer på ett tidigare stadium, det vill säga vid själva fastställandet av huruvida det förelåg en eller flera överträdelser.

117 Sökandena har som en andra anmärkning gjort gällande att kommissionen kan ålägga endast ett bötesbelopp för olika överträdelser, om överträdelserna syftar till samma slags handlanden på olika marknader och om deltagarna i stor utsträckning utgörs av samma företag. Dessa två villkor är uppfyllda i förevarande fall.

118 Sökandena har konstaterat att kommissionen utan minsta motivering avvek från sin tidigare praxis. De anser nämligen att kommissionen, om den avstår från sina befogenheter att ådöma endast ett bötesbelopp för flera överträdelser, enligt allmänna principer i den europeiska förvaltningsrätten är skyldig att motivera varför den inte har använt sig av dessa befogenheter. I förevarande fall har kommissionen följaktligen åsidosatt artikel 253 EG.

119 Sökandena har därefter jämfört det angripna beslutet med kommissionens beslut av den 21 november 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/E-1/37.512 – vitaminer) (EGT L 6, 2003, s. 1, nedan kallat vitaminbeslutet). I sistnämnda beslut hade kommissionen förenat de böter som ålades för de olika överträdelserna i ett enda totalt bötesbelopp, varigenom den ansåg det nödvändigt att iaktta den övre gränsen på 10 procent av den sammanlagda omsättningen. I likhet med i vitaminbeslutet var kartellerna i förevarande fall förenade genom att omständigheterna var desamma, såväl i materiellt hänseende som i tid och rum.

120 Sökandena har som tredje anmärkning gjort gällande att den avskräckande verkan som kommissionen eftersträvade redan hade uppnåtts vid åläggandet av böter för den överträdelse som begåtts på marknaden för tråd för industriellt bruk. Kommissionen borde följaktligen ha beaktat detta vid fastställandet av bötesbeloppet för kartellen avseende tråd till bilindustrin.

121 Kommissionen har tillbakavisat dessa argument.

b) Tribunalens bedömning

122 Sökandena har genom denna grund framställt tre anmärkningar. Den första anmärkningen avser ett åsidosättande av principen nulla poena sine lege. Som andra anmärkning har det gjorts gällande att skyldigheten att meddela ett enda bötesbelopp för flera överträdelser har åsidosatts, och som tredje anmärkning att kommissionen underlät att beakta de lagstadgade mål som eftersträvas med sanktionen.

Den anmärkning som avser ett åsidosättande av principen nulla poena sine lege och invändningen om rättsstridighet med avseende på artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003

123 Tribunalen kommer först att pröva den invändning om rättsstridighet med avseende på artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23 i förordning nr 1/2003 som framställts av sökandena utifrån tre aspekter. Sökandena har för det första hävdat att begreppet överträdelse, i den mening som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, i sig är oklart. De har för det andra gjort gällande att begreppet en enda och fortlöpande överträdelse inte heller tydligt har definierats och att kommissionen således kan agera godtyckligt vid fastställandet av bötesbeloppet genom en uppdelning av de marknader på vilka parallella överträdelser konstaterats. Sökandena har för det tredje anfört att även de sanktioner som föreskrivs i samma artiklar är oklara.

124 Det ska först erinras om att enligt domstolens rättspraxis följer legalitetsprincipen (ingen påföljd utan lag) av rättssäkerhetsprincipen, vilken utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip. Den förstnämnda principen kräver bland annat att alla gemenskapsbestämmelser, i synnerhet de som föreskriver eller gör det möjligt att föreskriva sanktioner, är tydliga och precisa, så att det inte föreligger några oklarheter för de berörda med avseende på vilka rättigheter och skyldigheter som följer av bestämmelserna och så att dessa personer kan fatta beslut i enlighet med detta (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 9 juli 1981 i mål 169/80, Gondrand och Garancini, REG 1981, s. 1931, punkt 17, av den 13 februari 1996 i mål C‑143/93, Van Es Douane Agenten, REG 1996, s. I‑431, punkt 27, och förstainstansrättens dom av den 5 april 2006 i mål T‑279/02, Degussa mot kommissionen, REG 2006, s. II‑897, punkt 66).

125 Denna princip, vilken utgör en del av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och behandlas i olika internationella fördrag, bland annat i artikel 7 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen), gäller både för bestämmelser av straffrättslig karaktär och för specifika administrativa bestämmelser som föreskriver eller gör det möjligt att föreskriva administrativa sanktioner (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 november 1987 i mål 137/85, Maizena m.fl., REG 1987, s. 4587, punkt 15). Principen är inte bara tillämplig på bestämmelser som anger rekvisiten för en överträdelse, utan även på bestämmelser som anger rättsföljderna av en överträdelse av de förstnämnda bestämmelserna (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 12 december 1996 i de förenade målen C‑74/95 och C‑129/95, X, REG 1996, s. I‑6609, punkt 25, och domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 67).

126 Det erinras om att artikel 7.1 i Europakonventionen har följande lydelse:

”Ingen får fällas till ansvar för någon gärning eller underlåtenhet som vid den tidpunkt då den begicks inte utgjorde ett brott enligt nationell eller internationell rätt. Inte heller får ett strängare straff utmätas än som var tillämpligt vid den tidpunkt då brottet begicks.”

127 Enligt Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) innebär denna bestämmelse att brotten och de påföljder som de leder till tydligt måste definieras i lag. Detta villkor är uppfyllt när en enskild av den relevanta bestämmelsens lydelse och, vid behov, med hjälp av domstolarnas tolkning av lydelsen, kan utläsa vilka gärningar och underlåtenhetshandlingar som leder till straffrättsligt ansvar (Europadomstolens dom av den 22 juni 2000 i målet Coëme m.fl. mot Belgien, Recueil des arrêts et décisions, 2000-VII, s. 1, § 145) (domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 69).

128 Det följer av Europadomstolens rättspraxis att artikel 7.1 i Europakonventionen inte kräver att lydelsen av de bestämmelser med stöd av vilka sanktionerna meddelas är så precis att det är möjligt att med absolut säkerhet förutse konsekvenser av att bestämmelserna överträds (domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 71).

129 Enligt Europadomstolens rättspraxis innebär nämligen inte vagheter i en bestämmelse alltid att den strider mot artikel 7 i Europakonventionen. Det faktum att en lag lämnar utrymme för skönsmässig bedömning strider inte heller i sig mot kravet på förutsägbarhet, under förutsättning att omfattningen av denna befogenhet och sättet för dess användande är tillräckligt klart reglerade med beaktande av det legitima mål som är aktuellt. Syftet är härvid att ge enskilda ett adekvat skydd mot godtycke (Europadomstolens dom av den 25 februari 1992 i målet Margareta och Roger Andersson mot Sverige, serie A, nr 226, § 75). I sådana fall tar Europadomstolen inte bara hänsyn till själva lydelsen av lagen, utan även till om de använda oklara begreppen har preciserats i fast och publicerad rättspraxis (Europadomstolens dom av den 27 september 1995 i målet G. mot Frankrike, serie A, nr 325-B, § 25) (domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 72).

130 Vad avser giltigheten av artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 utifrån legalitetsprincipen (ingen påföljd utan lag), såsom denna princip har erkänts av gemenskapsdomstolen med vägledning av Europakonventionen och medlemsstaternas konstitutionella traditioner, finner tribunalen följande. Kommissionen har, i motsats till vad sökandena har hävdat, inte ett obegränsat utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställandet av, för det första, huruvida konkurrensreglerna har överträtts och, för det andra, huruvida de olika överträdelserna utgör en enda och fortlöpande överträdelse eller flera självständiga överträdelser. Kommissionen har för det tredje inte heller något obegränsat utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställandet av bötesbeloppet för dessa överträdelser.

131 För det första utgörs de överträdelser av konkurrensreglerna för vilka kommissionen kan ålägga böter, enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, endast av dem som avses i artiklarna 81 EG eller 82 EG. Sökandena har fel när de hävdar att kommissionen har ett obegränsat utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställandet av sådana överträdelser. Det ska erinras om att frågan huruvida villkoren enligt artiklarna 81 EG och 82 EG är uppfyllda i princip är föremål för en fullständig prövning av gemenskapsdomstolen (se, för ett liknande resonemang och analogt, domstolens dom av den 28 maj 1998 i mål C‑7/95 P, Deere mot kommissionen, REG 1998, s. I‑3111, punkt 34, och där angiven rättspraxis, och förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål T‑99/04, AC‑Treuhand mot kommissionen, REG 2008, s. II-1501, punkt 144). Det är vidare visserligen riktigt att kommissionen, enligt rättspraxis, tillerkänns ett visst utrymme för skönsmässig bedömning i de fall där fastställandet av ovannämnda överträdelser medför komplicerade ekonomiska eller tekniska bedömningar. Detta utrymme är emellertid aldrig obegränsat. Den omständigheten att det finns ett sådant utrymme för skönsmässig bedömning innebär nämligen inte att tribunalen inte ska pröva kommissionens tolkning av uppgifter av sådant slag. Gemenskapsdomstolen ska inte bara pröva huruvida de bevis som åberopats är materiellt riktiga, tillförlitliga och samstämmiga, utan även huruvida dessa bevis utgör samtliga relevanta uppgifter som ska beaktas för att bedöma en komplicerad situation och huruvida de kan ligga till grund för de slutsatser som dragits (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 54 nämnda målet Microsoft mot kommissionen, punkt 88, och där angiven rättspraxis).

132 Sökandena har för övrigt inte påstått att definitionen av en av de typer av överträdelser som avses i artikel 81 EG, nämligen ”avtal mellan företag … som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden, särskilt sådana som innebär att … inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller indirekt fastställs …”, inte har gjort det möjligt för dem att få kännedom om att kartellerna på marknaden för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna och kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin inom EES utgjorde överträdelser i den mening som avses i nämnda artikel 81 EG och att de således hade ådragit sig ansvar.

133 Vad härefter beträffar påståendet att det inte finns några kriterier på grundval av vilka det kan fastställas huruvida det föreligger en enda och fortlöpande överträdelse eller flera självständiga överträdelser, framgår inte kriterierna som sådana av vare sig artikel 15.2 i förordning nr 17 eller artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 eller artikel 81 EG. Begreppet en enda och fortlöpande överträdelse har emellertid tillämpats och preciserats i fast och publicerad rättspraxis. Sådana kriterier som gemensamt syfte (samtliga delar har ett och samma ändamål) och samma aktörer (samma berörda företag, vilka är medvetna om att de eftersträvar ett gemensamt syfte), vilka är avsedda att fastställa huruvida de överträdelser som har begåtts omfattas av en ”samlad plan” och således avser en enda överträdelse, har under flera års tid klargjorts i rättspraxis, däribland den som anges i punkt 89 ovan.

134 Det är följaktligen av objektiva skäl som kommissionen kan inleda skilda förfaranden, konstatera olika överträdelser och ålägga flera separata böter (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 93 nämnda förenade målen Tokai II, punkt 124).

135 Det framgår härvid klart av bedömningen av den grund som åberopats till stöd för yrkandet att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras (punkt 53 och följande punkter ovan) att de kriterier som kommissionen lade till grund för slutsatsen att det var fråga om två olika överträdelser utgör etablerade kriterier som följer av rättspraxis.

136 Även om det är riktigt att kommissionen enligt vissa kriterier alltjämt har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, är det inte desto mindre så att gemenskapsdomstolens prövning av detta utrymme för skönsmässig bedömning faktiskt har gjort det möjligt att precisera vissa begrepp i fast och publicerad rättspraxis. Så är särskilt fallet beträffande definitionen av begreppen produktmarknad och geografisk marknad, som i detta fall tillämpats av kommissionen och med anledning av vilken kommissionen tvingades att göra komplicerade ekonomiska bedömningar. Såsom har anförts vid bedömningen av den första grunden (punkt 53 och följande punkter ovan) var kommissionen, vid sin skönsmässiga bedömning, tvungen att hålla sig till de kriterier som fastställts i rättspraxis, såsom utbytbarheten på utbudssidan och utbytbarheten på efterfrågesidan.

137 I syfte att säkerställa insynen i förfarandet och att öka rättssäkerheten för de berörda företagen, har kommissionen dessutom publicerat tillkännagivandet om definitionen av marknaden, i vilket institutionen anger de kriterier som den ska tillämpa vid definitionen av den relevanta marknaden i det enskilda fallet. Genom att härvid anta sådana förhållningsregler och genom att i samband med reglernas offentliggörande tillkännage att den hädanefter ska tillämpa dem på de fall som omfattas av reglerna, har kommissionen själv begränsat sitt utrymme för skönsmässig bedömning. Om kommissionen inte rättar sig efter dessa regler löper den således risk för att bli föremål för rättsliga åtgärder, i förekommande fall med hänvisning till att den har åsidosatt allmänna rättsprinciper, såsom principen om likabehandling och principen om skydd för berättigade förväntningar. Även om tillkännagivandet om definitionen av marknaden inte utgör den rättsliga grunden för det angripna beslutet, anges i tillkännagivandet, på ett allmänt och abstrakt sätt, de kriterier som kommissionen har förbundit sig att tillämpa vid fastställandet av huruvida det är fråga om en eller flera marknader, i syfte att avgöra huruvida det rör sig om en eller flera överträdelser. På detta sätt säkerställs företagens rättssäkerhet genom nämnda tillkännagivande (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C-208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkterna 211 och 213). Av detta följer att tillkännagivandet om definitionen av marknaden har bidragit till att precisera gränserna för utövandet av kommissionens befogenhet att göra en skönsmässig bedömning som redan följer av artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.

138 Av punkterna 4 och 5 i tillkännagivandet om definitionen av marknaden framgår härvid följande: ”… Det är kommissionens förhoppning att den … skall öka kunskapen om sin politik och sitt beslutsfattande i fråga om konkurrens. … De ökade kunskaperna kommer även att göra det lättare för företagen och deras rådgivare att förutse när kommissionen av konkurrensskäl kan väntas ha invändningar i ett enskilt fall. Företagen kommer därför att kunna ta sådana hänsyn i sina egna interna beslutsfattanden när de överväger exempelvis … att ingå vissa avtal.”

139 Med beaktande av vad som anförts ovan kan således en medveten aktör, vid behov genom att anlita en juridisk rådgivare, med tillräcklig precision förutse vilken metod kommissionen kommer att tillämpa i syfte att fastställa huruvida vissa beteenden hos ett företag utgör en enda och fortlöpande överträdelse eller flera självständiga överträdelser.

140 Vad därefter gäller påståendet att det inte är tydligt vilka sanktioner som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, konstaterar tribunalen att kommissionen, i motsats till vad sökandena har hävdat, inte har ett obegränsat utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställandet av böter för överträdelse av konkurrensreglerna (se, analogt, domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 74).

141 Genom artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 begränsas nämligen kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning. För det första innehåller dessa bestämmelser ett objektivt kriterium enligt vilket de böter som varje företag eller företagssammanslutning åläggs inte får överstiga 10 procent av dess omsättning. Det råder således en absolut och uppskattningsbar gräns för de böter som kan åläggas, vilken beräknas i förhållande till varje företag och varje överträdelse. Detta innebär att det är möjligt att i förväg fastställa det högsta belopp som ett visst företag kan åläggas i böter. För det andra anges det i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.3 i förordning nr 1/2003, som kompletterar artikel 23.2 i samma förordning, att kommissionen vid fastställandet av böterna i varje enskilt fall ska ta ”hänsyn … både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått” (se analogt domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 75).

142 Även om det är riktigt att det objektiva kriteriet om en högsta gräns för böterna och de subjektiva kriterierna om hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått ger kommissionen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, rör det sig likväl om kriterier som gör att kommissionen kan ta hänsyn till graden av rättsstridighet hos det aktuella beteendet när den beslutar om sanktioner. I detta skede av prövningen konstaterar tribunalen följaktligen att de kriterier och begränsningar som kommissionen ska iaktta vid utövandet av sina befogenheter vad avser böter definieras i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003, samtidigt som kommissionen enligt dessa artiklar alltjämt har ett visst utrymme för skönsmässig bedömning (se, analogt, domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 76).

143 Det ska dessutom noteras att kommissionen är skyldig att iaktta de allmänna rättsprinciperna, i synnerhet principen om likabehandling och proportionalitetsprincipen, såsom dessa har utvecklats i domstolens och förstainstansrättens rättspraxis, när den fastställer böter med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 (se analogt förstainstansrättens dom i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 77, och av den 8 oktober 2008 i mål T‑69/04, Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, REG 2008, s. II-0000, punkt 41).

144 Det ska också tilläggas att domstolen och tribunalen, enligt artikel 229 EG och artikel 31 i förordning nr 1/2003, har obegränsad behörighet när talan väcks mot beslut genom vilka kommissionen har fastställt böter och att de i enlighet med detta inte bara kan ogiltigförklara kommissionens beslut, utan även upphäva, sätta ned eller höja de böter som ålagts. Kommissionens administrativa praxis är således underkastad gemenskapsdomstolens fulla prövningsrätt (se analogt domen i det ovan i punkt 143 nämnda målet Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, punkt 41). Denna prövningsrätt utövas av gemenskapsdomstolen med iakttagande av de kriterier som avses i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003 och har gjort det möjligt att, genom fast och publicerad rättspraxis, precisera de vaga begrepp som kan förekomma i artikel 15.2 i förordning nr 17 och som återges i artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003 (se, för ett liknande resonemang och analogt, domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 79).

145 Kommissionen har dessutom – på grundval av de kriterier som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17, och senare i artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003, och som har preciserats i domstolens och förstainstansrättens rättspraxis – utvecklat en känd och tillgänglig administrativ praxis. Trots att kommissionens beslutspraxis inte i sig utgör en rättslig ram för åläggande av böter på konkurrensområdet (se förstainstansrättens dom av den 18 juli 2005 i mål T‑241/01, Scandinavian Airlines System mot kommissionen, REG 2005, s. II‑2917, punkt 87 och där angiven rättspraxis), får kommissionen likväl inte, på grund av principen om likabehandling, behandla lika situationer olika eller behandla olika situationer lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (domstolens dom av den 13 december 1984 i mål 106/83, Sermide, REG 1984, s. 4209, punkt 28, och förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑311/94, BPB de Eendracht mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1129, punkt 309).

146 Det ska också beaktas att kommissionen, i syfte att säkerställa insynen i förfarandet och att öka rättssäkerheten för de berörda företagen, har publicerat riktlinjer för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 [KS] (EGT C 9, 1998, s. 3, nedan kallade riktlinjerna), i vilka den har angett vilken beräkningsmetod som den ska tillämpa i varje enskilt fall. De överväganden som det redogjorts för i punkt 137 ovan om tillkännagivandet om definitionen av marknaden gäller också med avseende på riktlinjerna. Genom att anta sådana förhållningsregler och genom att i samband med reglernas offentliggörande tillkännage att den hädanefter ska tillämpa dem på de fall som omfattas av reglerna, har kommissionen nämligen själv begränsat sitt utrymme för skönsmässig bedömning. Om kommissionen inte rättar sig efter dessa regler löper den således risk för att bli föremål för rättsliga åtgärder, i förekommande fall med hänvisning till att den har åsidosatt allmänna rättsprinciper, såsom principen om likabehandling och principen om skydd för berättigade förväntningar. Även om riktlinjerna inte utgör den rättsliga grunden för det angripna beslutet anges i riktlinjerna, på ett allmänt och abstrakt sätt, den metod som kommissionen har förbundit sig att tillämpa vid fastställandet av storleken på de böter som ålagts genom det angripna beslutet. På detta sätt säkerställs företagens rättssäkerhet genom riktlinjerna (domen i de ovan i punkt 137 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkterna 211 och 213). Av detta följer att kommissionen genom att anta riktlinjerna – i den mån detta skett inom den rättsliga ram som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17, och senare i artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003 – har bidragit till att precisera gränserna för utövandet av dess befogenhet att göra en skönsmässig bedömning som redan följer av dessa bestämmelser (se, för ett liknande resonemang och analogt, domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 82).

147 Med beaktande av vad som anförts ovan kan således en medveten aktör, vid behov genom att anlita en juridisk rådgivare, med tillräcklig precision förutse hur de böter han riskerar att drabbas av för ett visst beteende kommer att fastställas och deras ungefärliga storlek. Det faktum att aktören inte med exakthet kan förutse nivån på de böter som kommissionen ålägger i varje enskilt fall kan inte anses strida mot legalitetsprincipen (ingen påföljd utan lag), med tanke på att syftena att bekämpa och avskräcka, med utgångspunkt från svårighetsgraden hos de överträdelser för vilka kommissionen beslutar om sanktioner, inte medger för företagen att räkna ut vilka fördelar som skulle följa av deltagandet i en överträdelse genom att i förväg ta hänsyn till de böter som de skulle kunna åläggas med anledning av det rättsstridiga beteendet (domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 83, och domen i det ovan i punkt 143 nämnda målet Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, punkt 45).

148 Även om företagen inte med exakthet kan förutse nivån på de böter som kommissionen ålägger i varje enskilt fall, ska det noteras att kommissionen, i enlighet med artikel 253 EG, är skyldig att motivera beslut att ålägga böter. Detta gäller även om omständigheterna i beslutet som regel är kända. Motiveringen ska bland annat avse bötesbeloppet och den metod som använts vid beräkningen av detta. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur kommissionen har resonerat, så att de som berörs kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och ta ställning till om det är lämpligt att överklaga beslutet till gemenskapsdomstolen och, i förekommande fall, ge den möjlighet att utöva sin prövningsrätt (domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 84, och domen i det ovan i punkt 143 nämnda målet Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, punkt 46).

149 Vad för det andra avser argumentet grundat på att det är fråga om en enda överträdelse och att den översta gränsen på 10 procent av omsättningen därmed har överskridits, ska det först påpekas att det, vid prövningen av den grund som åberopats till stöd för yrkandet att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras, har det framkommit att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den drog slutsatsen att det rörde sig om två olika överträdelser. Såsom det har erinrats om i punkt 94 ovan kan ett konstaterande av att det är fråga om flera överträdelser leda till att flera separata böter åläggs, vilka i varje enskilt fall ska fastställas inom de gränser som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. Kommissionen kunde följaktligen i princip meddela ett bötesbelopp för varje överträdelse och den var, vid en första anblick, inte tvungen att meddela ett enda totalt bötesbelopp.

150 Det ska därefter avgöras huruvida totalbeloppet för de böter som åläggs ett företag som har begått flera överträdelser får överstiga den övre gränsen på 10 procent. Det ska i detta hänseende erinras om att det i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 föreskrivs att böterna för varje företag och företagssammanslutning som har deltagit i överträdelsen inte får överstiga 10 procent av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning. I dessa bestämmelser hänvisas inte till summan av separata böter som ett företag åläggs. Om sökandena verkligen har gjort sig skyldiga till olika överträdelser, saknar det förhållandet att överträdelserna fastställs i flera beslut eller i ett enda beslut betydelse. Den enda relevanta fråga som uppkommer är om det verkligen rör sig om olika överträdelser. Den omständigheten att vissa rättsstridiga handlingar kvalificeras som led i en enda överträdelse eller som flera överträdelser påverkar således i princip den sanktion som kan meddelas, eftersom ett konstaterande av att det är fråga om flera överträdelser kan leda till att flera separata böter åläggs, vilka i varje enskilt fall ska fastställas inom de gränser som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 (se, för ett liknande resonemang och analogt, domen i de ovan i punkt 93 nämnda förenade målen Tokai II, punkt 118, och domen i de ovan i punkt 91 nämnda förenade målen BASF m.fl. mot kommissionen, punkt 158).

151 Av detta följer att kommissionen, genom att ålägga två bötesbelopp som tillsammans överstiger den övre gränsen på 10 procent av sökandenas omsättning, inte har gjort sig skyldig till något åsidosättande av principen nulla poena sine lege.

152 Av det ovan anförda följer att sökandena inte kan vinna framgång med den anmärkning som avser ett åsidosättande av principen nulla poena sine lege och invändningen om rättsstridighet med avseende på artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.

Den anmärkning som avser skyldigheten att meddela ett enda bötesbelopp för flera överträdelser

153 Sökandena kan inte vinna framgång med sitt alternativa argument om att det borde ha ålagts ett enda totalt bötesbelopp, även när det är fråga om två olika överträdelser.

154 Det är riktigt att det av rättspraxis framgår att kommissionen kan meddela ett enda bötesbelopp för olika överträdelser (förstainstansrättens dom av den 6 oktober 1994 i mål T‑83/91, Tetra Pak mot kommissionen, REG 1994, s. II‑755, punkt 236, svensk specialutgåva, volym 16, s. II‑1, av den 15 mars 2000 i de förenade målen T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 och T‑104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II‑491, punkt 4761, och av den 30 september 2003 i mål T‑203/01, Michelin mot kommissionen, REG 2003, s. II‑4071, punkt 265).

155 Detta är emellertid endast en möjlighet som kommissionen har använt sig av i vissa fall, bland annat när överträdelserna ingår i en samlad strategi (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 154 nämnda förenade målen Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, punkterna 4761–4764, och domen i det ovan i punkt 154 nämnda målet Tetra Pak mot kommissionen, punkt 236), när överträdelserna behandlas som en enda överträdelse (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkt 127; svensk specialutgåva, volym 7, s. 133) eller när de överträdelser som konstaterats i kommissionens beslut rörde samma typ av handlande på olika marknader – i synnerhet fastställelse av priser och kvoter samt utbyte av information – och när de som deltog i dessa överträdelser i stort sett var samma företag (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 6 april 1995 i mål T‑144/89, Cockerill Sambre mot kommissionen, REG 1995, s. II‑947, punkt 92). Det har vid prövningen av den första grunden framkommit att några sådana omständigheter inte har kunnat konstateras i förevarande fall.

156 Dessutom kan man inte av denna rättspraxis sluta sig till att kommissionen enligt sin tidigare praxis är skyldig att automatiskt använda sig av möjligheten att meddela ett enda bötesbelopp i fall där det är fråga om flera överträdelser eller att den är skyldig att motivera varför den inte har använt sig av denna möjlighet. Nämnda rättspraxis är snarare ägnad att visa att en praxis som består i att meddela ett enda bötesbelopp utgör undantag, eftersom den endast följs i vissa fall.

157 De beslut av kommissionen som sökandena har åberopat kan inte heller anses visa att en sådan praxis har förekommit. Både i kommissionens beslut av den 10 oktober 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] (Ärende COMP/36.264 – Mercedes-Benz) (EGT L 257, 2002, s. 1), se särskilt punkt 253, och i vitaminbeslutet, punkt 119 ovan (punkterna 711 och 775), har de olika överträdelser som konstaterats medfört separata bötesbelopp, som därefter har sammanräknats på så sätt att de utgjort ett totalt bötesbelopp. Kommissionen har följaktligen förfarit så, att den har meddelat flera bötesbelopp som därefter har sammanräknats. Kommissionens tidigare beslutspraxis utgör under alla omständigheter inte i sig någon rättslig ram för åläggande av böter på konkurrensområdet, eftersom denna uteslutande fastställs i förordning nr 17, förordning nr 1/2003 och riktlinjerna (se, för ett liknande resonemang och analogt, förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑23/99, LR AF 1998 mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1705, punkt 234, och domen i det ovan i punkt 154 nämnda målet Michelin mot kommissionen, punkt 254).

158 Sökandena kan följaktligen inte vinna framgång med argumentet avseende en påstådd tidigare praxis hos kommissionen som bestod i att dels endast meddela ett enda totalt bötesbelopp vid fall av flera överträdelser, dels tillämpa den övre gränsen på 10 procent av det berörda företagets sammanlagda omsättning på det slutliga bötesbelopp som följer av en sammanräkning av de separata böter vilka meddelats för varje särskild överträdelse som begåtts av företaget i fråga.

Den anmärkning som avser en underlåtenhet att beakta de lagstadgade mål som eftersträvas med sanktionen

159 Sökandena har fel när de hävdar att kommissionen borde ha tagit hänsyn till den avskräckande verkan som åläggandet av böter fick för kartellen på marknaden för tråd för industriellt bruk i Beneluxländerna och de nordiska länderna, när den ålade böter för kartellen på marknaden för tråd till bilindustrin inom EES.

160 Kommissionens rätt att fastställa böterna på ett sådant sätt att de är avskräckande syftar nämligen till att säkerställa att företagen driver sina verksamheter inom Europeiska gemenskapen eller EES med iakttagande av fördragets konkurrensregler (förstainstansrättens dom av den 29 november 2005 i mål T‑64/02, Heubach mot kommissionen, REG 2005, s. II‑5137, punkt 181). Om det rör sig om flera överträdelser får kommissionen anse att ett sådant syfte inte kan uppnås endast genom att det meddelas en sanktion för en av överträdelserna.

161 Sökandena kan följaktligen inte vinna framgång med denna anmärkning.

162 Av det ovan anförda följer att talan inte kan bifallas såvitt avser den grund som består i att sanktionens övre gräns, som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 23 i förordning nr 1/2003, inte har iakttagits.

2. Den grund som åberopats av sökandena och som avser ett åsidosättande av principerna om likabehandling och proportionalitet vid åläggandet av böterna

a) Parternas argument

163 Sökandena har framställt flera anmärkningar till stöd för den grund som avser åsidosättande av principerna om likabehandling och proportionalitet vid åläggandet av böterna.

164 Vad för det första avser åsidosättande av proportionalitetsprincipen har sökandena inledningsvis hävdat att kommissionen vid fastställandet av böterna bortsåg från att det fanns betydande skillnader med avseende på de berörda företagens storlek, trots att den enligt riktlinjerna var tvungen att beakta detta förhållande. Kommissionen gjorde fel när den uteslutande hänvisade till den omsättning som uppnåtts av företagen på den marknad som var föremål för överträdelsen. Således utgjorde de böter som sökandena ålades 13,7 procent av koncernens världsomsättning, medan de böter som Coats ålades endast motsvarade 2,3 procent av dess världsomsättning. Amann anser att det, i förhållande till stora konkurrenter som Coats, endast är ett medelstort företag.

165 Proportionalitetsprincipen har dessutom åsidosatts som en följd av att principen om lika sanktioner, som det hänvisas till i punkt 1 A sjunde stycket i riktlinjerna, också har åsidosatts. Kommissionen tog inte hänsyn till företagens ekonomiska kapacitet eller betalningsförmåga, som uppskattas i förhållande till deras världsomsättning.

166 Vidare är det ”schablonsystem” som införts genom riktlinjerna extremt ofördelaktigt för små och medelstora företag, vilket bekräftats av den kommissionsledamot som är ansvarig för konkurrensfrågor och av kommissionen själv.

167 Till sist står de böter som sökandena ålagts inte alls i proportion till marknadens storlek. Kommissionen har således åsidosatt principen om att påföljden ska vara ändamålsenlig och proportionalitetsprincipen. Sökandena har påmint om att beslut om böter faktiskt har såväl repressiva som preventiva syften och att påföljderna således inte får gå längre än vad som krävs för att säkerställa gärningsmannens ”återanpassning i samhället”. Ju mer den omsättning som berörs av överträdelsen minskas i förhållande till ett företags totala omsättning, desto mer måste sanktionsåtgärden således avlägsnas från gränsen på 10 procent.

168 Sökandena har för det andra, med stöd av sifferuppgifter, gjort gällande att principen om likabehandling har åsidosatts med avseende på förhållandet mellan sökandena och Coats, såväl beträffande böternas grundbelopp som beträffande det slutliga bötesbeloppet. Kommissionen tog nämligen inte alls hänsyn till Amanns mindre storlek, absolut sett och, såvitt avser tråd för industriellt bruk, relativt sett. Kommissionen gjorde sig således skyldig till felaktig rättstillämpning när den hänförde Amann till samma grupp som Coats. Dessutom utgick kommissionen själv från principen att Coats hade en dominerande ställning, dock utan att i det angripna beslutet ange på vilket sätt den hade beaktat detta.

169 Kommissionen är skyldig att beakta de andra berörda företagens storlek. I detta hänseende utgör företagens storlek och ekonomiska styrka bedömningskriterier av lika värde som, utöver andra kriterier, ska beaktas vid fastställandet av bötesbeloppet.

170 Kommissionen anser att talan inte kan bifallas såvitt avser denna grund.

b) Tribunalens bedömning

Huruvida proportionalitetsprincipen har åsidosatts

171 Det ska påpekas att enligt proportionalitetsprincipen krävs att gemenskapsinstitutionernas rättsakter inte går utöver vad som är ändamålsenligt och nödvändigt för att uppnå de mål som eftersträvas. Vid beräkningen av böterna ska det fastställas hur allvarliga överträdelserna är utifrån ett stort antal kriterier och inget av dessa bedömningskriterier får tillmätas oproportionerligt stor betydelse i förhållande till de övriga. Proportionalitetsprincipen innebär i det sammanhanget att kommissionen ska fastställa böterna i proportion till de kriterier som har beaktats vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen var och att den då ska tillämpa dessa kriterier konsekvent och på ett sätt som är sakligt motiverat (förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑43/02, Jungbunzlauer mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3435, punkterna 226–228).

– Argumentet avseende underlåtenheten att beakta marknadens storlek

172 Sökandena har fel när de klandrar kommissionen för att ha fastställt böter som inte står i proportion till de relevanta marknadernas storlek.

173 Tribunalen gör nämligen följande bedömning. Kommissionen får, enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, ålägga företag böter som inte överstiger 10 procent av föregående räkenskapsårs omsättning för varje företag som har deltagit i överträdelsen. För att bötesbeloppet ska kunna fastställas inom denna gräns föreskrivs i punkt 3 i denna bestämmelse att det ska tas hänsyn till hur allvarlig överträdelsen är och till hur länge den har pågått. I enlighet med riktlinjerna ska kommissionen dessutom fastställa böternas utgångsbelopp med hänsyn till hur allvarlig överträdelsen är med beaktande av överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den geografiska marknaden.

174 Det föreskrivs således varken i förordning nr 1/2003 eller i riktlinjerna att bötesbeloppet ska fastställas direkt med hänsyn till den relevanta marknadens storlek, eftersom detta endast är en relevant faktor bland flera andra. Kommissionen är följaktligen inte på grundval av dessa bestämmelser i sig skyldig att ta hänsyn till att produktmarknaden är av ringa storlek (se analogt förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑322/01, Roquette Frères mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3137, punkt 148).

175 Vid bedömningen av hur allvarlig en överträdelse är ankommer det emellertid, enligt rättspraxis, på kommissionen att ta hänsyn till en rad faktorer, vars slag och betydelse varierar alltefter vilket slags överträdelse det är fråga om och de särskilda omständigheterna kring den aktuella överträdelsen (domen i de ovan i punkt 155 nämnda förenade målen Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen, punkt 120). Bland dessa faktorer som visar hur allvarlig överträdelsen är kan det inte uteslutas att, beroende på det enskilda fallet, den relevanta produktmarknadens storlek kan förekomma.

176 Marknadens storlek kan således utgöra en faktor som