FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT MACIEJ SZPUNAR

föredraget den 7 augusti 2018 ( 1 )

Mål C‑327/18 (PPU)

Minister for Justice and Equality

mot

RO

(begäran om förhandsavgörande från High Court (Överdomstolen i brottmål, Irland))

”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 50 FEU – Utträde ur Europeiska unionen – Rättsligt samarbete i straffrättsliga frågor – Rambeslut 2002/584/RIF – Europeisk arresteringsorder”

Inledning

1. Vi vet att vi i princip inte vet någonting om det framtida rättsförhållandet mellan Europeiska unionen och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland.

2. Spelar dock detta någon roll vad gäller syftena med att verkställa en europeisk arresteringsorder som skickades från Förenade kungariket till Irland, och som utfärdades före Brexits slutdatum? Nej, det gör det inte. En europeisk arresteringsorder bör fortsätta verkställas. Precis som tidigare.

3. Detta utgör, i ett nötskal, den lösning jag föreslår för ifrågavarande mål, vilket härrör ur en begäran om förhandsavgörande från High Court (Överdomstolen i brottmål, Irland).

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätt

4. Såsom påpekades i skäl 6 i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (nedan kallat rambeslutet), ( 2 ) utgör den europeiska arresteringsorder som föreskrivs i det beslutet ”den första konkreta åtgärde[n] inom det straffrättsliga området vad gäller principen om ömsesidigt erkännande, vilken Europeiska rådet ( 3 ) har kallat en ’hörnsten’ i det rättsliga samarbetet”.

5. Skäl 10 i rambeslutet bekräftar att ”[s]ystemet med en europeisk arresteringsorder vilar på en hög grad av förtroende mellan medlemsstaterna. Tillämpningen av systemet får avbrytas endast om en medlemsstat allvarligt och ihållande åsidosätter de principer som fastställs i artikel 6.1 i Fördraget om Europeiska unionen, vilket fastslagits av rådet med tillämpning av artikel 7.1 i fördraget, och med de följder som avses i punkt 2 i samma artikel.”

6. Artikel 1 i rambeslutet med rubriken ”Skyldighet att verkställa en europeisk arresteringsorder” har följande lydelse: ”1. Den europeiska arresteringsordern är ett rättsligt avgörande, utfärdat av en medlemsstat med syftet att en annan medlemsstat skall gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd. 2. Medlemsstaterna skall verkställa varje europeisk arresteringsorder i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande samt bestämmelserna i detta rambeslut. 3. Detta rambeslut påverkar inte skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen.”

7. Kapitel 3 i rambeslutet, som består av artiklarna 26–30, behandlar ”Följder av överlämnandet”.

8. Artikel 26.1 i rambeslutet, med rubriken ”Avräkning av tiden för frihetsberövande i den verkställande staten”, anger: ”Den utfärdande medlemsstaten skall avräkna tiden för frihetsberövande som beror på verkställighet av en europeisk arresteringsorder från det totala frihetsberövande som skall avtjänas i den utfärdande medlemsstaten som ett resultat av att ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd har dömts ut.”

9. Artikel 27.2 i rambeslutet om ”Möjligheter till åtal för andra brott” rymmer vad som allmänt är känt som en ”specialitetsbestämmelse”. Nämnda punkt har följande lydelse: ”… [E]n överlämnad person [får] inte åtalas, dömas eller på annat sätt berövas sin frihet för något annat brott, som begicks före överlämnandet, än det brott för vilket personen överlämnades.”

10. Artikel 28 i rambeslutet avhandlar ”Överlämnande eller efterföljande utlämning” (till tredjeland).

Irländsk rätt

11. European Arrest Warrant Act, 2003 (2003 års europeiska arresteringslag), i dess ändrade lydelse, har införlivat rambeslutets bestämmelser i irländsk lagstiftning.

Lagstiftning i Förenade kungariket

12. Extradition Act 2003 (2003 års utlämningslag) har införlivat rambeslutets bestämmelser i Förenade kungarikets lagstiftning.

Bakgrund och förfarandet vid den hänskjutande domstolen

13. Förenade kungarikets rättsliga myndigheter har begärt överlämnande av RO på grundval av två europeiska arresteringsorder som utfärdades den 27 januari respektive den 4 maj 2016, och stadfästes för verkställighet av High Court (Överdomstolen, Irland) den 1 februari respektive den 10 maj 2016, i syfte att lagföra brotten mord, mordbrand och våldtäkt, vilka samtliga kan ge det potentiella maximistraffet livstids fängelse.

14. RO greps den 3 februari 2016 i Irland i enlighet med den första europeiska arresteringsordern och har befunnit sig häktad där sedan dess. Han greps den 4 maj 2016 på grundval av den andra arresteringsordern och förblev häktad i avvaktan på rättegång.

15. RO har invänt mot att överlämnas till Förenade kungariket på grund av frågor som uppstår till följd av Förenade kungarikets utträde ur EU och artikel 3 i Europakonventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), och som hänför sig till den potentiellt omänskliga och förnedrande behandling som han enligt sitt förmenande skulle få utstå om han skulle hållas frihetsberövad i Maghaberry-fängelset i Nordirland. Han har anfört att det inte föreligger någon klarhet angående hur hans rättigheter enligt rambeslutet kommer att garanteras efter Förenade kungarikets utträde ur EU.

16. På grund av RO:s hälsotillstånd kunde RO:s mål inte prövas förrän den 27 juli 2017.

17. I en dom av den 2 november 2017 beaktade High Court (Överdomstolen) RO:s yrkande om att han skulle utsättas för omänsklig och förnedrande behandling i den händelse han överlämnades till Nordirland, och uppsköt uttryckligen Brexit-frågan för att meddela dom vid ett senare datum. Den noterade de likartade tester som skulle användas enligt artikel 3 i Europakonventionen ( 4 ) och enligt artikel 4 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan). ( 5 ) Rätten ansåg att det förelåg specifik och uppdaterad information gällande förhållandena i Maghaberry-fängelset som ingav farhågor om att det förelåg en verklig risk för att RO, på grund av sina sårbarheter, skulle utsättas för omänsklig och förnedrande behandling. I ljuset av ovanstående bestämmelser, såsom de tolkats av Supreme Court (Irlands högsta domstol) och EU-domstolen, samt en analys av bevisen i målet, begärde High Court (Överdomstolen) kompletterande information från Förenade kungariket avseende vilka förhållanden som RO skulle hållas fängslad under i den händelse att han överlämnades till Förenade kungariket.

18. Den 16 april 2018 tillhandahöll den utfärdande rättsliga myndigheten, Laganside Court (Laganside-domstolen, Belfast, Nordirland, Förenade kungariket), information om hur Northern Irish Prison Service (Nordirlands fångvårdsväsen) kommer att hantera riskerna för att RO utsätts för omänsklig eller förnedrande behandling i Nordirland.

19. High Court (Överdomstolen) har underkänt samtliga invändningar som RO har anfört, förutom den uppskjutna frågan om verkningarna av Brexit med anledning av artikel 3 i Europakonventionen.

20. High Court (Överdomstolen) har erinrat om att Förenade kungariket den 29 mars 2017 till Europeiska rådet anmälde sin avsikt att utträda ur EU, i enlighet med artikel 50.2 FEU. Om inte annat bestäms innebär denna anmälan, i enlighet med bestämmelserna i artikel 50 FEU, att Förenade kungariket utträder ur EU den 29 mars 2019.

21. High Court (Överdomstolen) finner det högst sannolikt att RO, i händelse av ett överlämnande, kommer att vara fortsatt fängslad efter den 29 mars 2019, det vill säga efter Förenade kungarikets EU-utträde. Det kan komma att inrättas övergångsöverenskommelser som ska reglera den situation som inträder omedelbart därefter, och EU och Förenade kungariket kan i slutändan komma att ingå avtal som ska reglera de framtida relationerna emellan parterna på exempelvis de områden som rambeslutet täcker.

22. I dagsläget föreligger emellertid ingen klarhet i huruvida sådana överenskommelser kommer att ingås, och, i den händelse det sker, vilka slags relevanta åtgärder som kommer att vidtas. Det föreligger i synnerhet ingen klarhet i huruvida en EU-medborgare som befinner sig inom Förenade kungarikets jurisdiktion i händelse av en tvist kommer att vara fortsatt berättigad att ytterst få relevanta unionsrättsliga frågor avgjorda av EU-domstolen, även efter det att Förenade kungariket har lämnat unionen.

23. High Court (Överdomstolen) har i sin begäran om ett förhandsavgörande även angett att den i detta mål i huvudsak hänskjuter samma slags frågor som Supreme Court (Irlands högsta domstol) hänsköt i mars 2018 i målet KN mot Minister for Justice and Equality, ( 6 ) vilket för närvarande pågår vid EU-domstolen, ( 7 ) men att den behöver ett mer skyndsamt svar, eftersom RO befinner sig häktad.

Tolkningsfrågorna

24. Mot denna bakgrund beslutade High Court (Överdomstolen) genom ett beslut av den 17 maj 2018, vilket inkom till domstolen den 18 maj 2018, att ställa följande frågor till EU-domstolen: ”Med hänsyn till a) att Förenade kungariket har anmält sin avsikt att utträda ur unionen enligt artikel 50 FEU, b) att det är oklart vilka förfaranden som kommer att antas mellan unionen och Förenade kungariket för att reglera förhållandet mellan parterna efter Förenade kungarikets utträde ur unionen, och c) den därpå följande osäkerheten med avseende på i vilken utsträckning motparten, faktiskt skulle kunna utöva sina rättigheter enligt fördragen, stadgan eller relevant lagstiftning om han skulle överlämnas till Förenade kungariket och fortfarande vara frihetsberövad där när Förenade kungarikets utträder ur unionen, 1) innebär unionsrätten att en anmodad medlemsstat ska vägra att överlämna en person till Förenade kungariket enligt en europeisk arresteringsorder, om denna person annars skulle överlämnas enligt nationella bestämmelser i den medlemsstaten? i) i alla fall? ii) i vissa fall, med hänsyn till de särskilda omständigheter som är aktuella i fallet? iii) inte i några fall? 2) Om fråga 1 ska besvaras i enlighet med led ii), vilka kriterier eller överväganden ska domstolen i den anmodade staten tillämpa för att avgöra huruvida överlämnande ska vägras? 3) Inom ramen för fråga 2, är domstolen i den anmodade staten skyldig att skjuta upp det slutliga beslutet om verkställande av en europeisk arresteringsorder och avvakta större klarhet kring den ordning som ska tillämpas efter att den anmodande staten har utträtt ur unionen? i) i alla fall? ii) i vissa fall, med hänsyn till de särskilda omständigheter som är aktuella i fallet? iii) inte i några fall? 4) Om fråga 3 ska besvaras i enlighet med led ii), vilka kriterier eller överväganden måste domstolen i den anmodade staten bedöma för att avgöra om den måste skjuta upp det slutliga beslutet om verkställande av en europeisk arresteringsorder?”

Brådskande förfarande

25. Den hänskjutande domstolen ansökte den 17 maj 2018 om att denna begäran om ett förhandsavgörande skulle handläggas enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande i enlighet med artikel 107 i domstolens rättegångsregler.

26. Den hänskjutande domstolen betonar att i denna begäran om förhandsavgörande ställs frågor inom ett område som omfattas av avdelning V i tredje delen av EU-fördraget, det vill säga straffrättsligt samarbete (kapitel 4), att RO befinner sig häktad uteslutande på grundval av de europeiska arresteringsorder som har utfärdats av Förenade kungariket samt att EU-domstolens avgörande är nödvändigt för ett slutligt avgörande av detta mål.

27. Det angivna brådskande skälet utgörs av det faktum att användningen av en vanlig begäran om förhandsavgörande, eller till och med en begäran om ett förfarande för förhandsavgörande om brådskande mål, i betydande grad skulle förlänga den period som RO – som åtnjuter en presumtion för oskuld avseende europeiska arresteringsorder som utfärdats för att genomföra straffrättsliga förfaranden – skulle behöva tillbringa i fängsligt förvar.

28. Den hänskjutande domstolen har understrukit även att det finns ytterligare åtta mål med personer som fortfarande befinner sig i fängsligt förvar endast på grund av de europeiska arresteringsorder som har utfärdats av Förenade kungariket, och där ”Brexit-frågan” har framställts som en grund för yrkande om att rätten inte bör besluta om ett överlämnande. Den hänskjutande domstolen har även gjort iakttagelsen att även andra personer befinner sig fängslade och avtjänar inhemska domar som snart kommer att löpa ut, och därefter kommer att fortsätta att vara fängslade medan de inväntar ett överlämnande till Förenade kungariket, men vars mål måste vilandeförklaras i avvaktan på att Brexit-frågan ska avgöras. Det finns dessutom ett antal ytterligare personer som har gripits på grundval av europeiska arresteringsorder som Förenade kungariket har utfärdat, men vilka har frigivits mot borgen i väntan på ett beslut om överlämnande, och även dessa personer har tagit upp frågan om Brexit. Slutligen har Irland mottagit ett ”betydande antal” europeiska arresteringsorder från Förenade kungariket som återstår att verkställa, vilket gör fler gripanden av ”eftersökta personer” högst sannolikt.

29. EU-domstolen (första avdelningen) beslutade den 11 juni 2018, på förslag från referenten och efter det att generaladvokaten hade yttrat sig, att bifalla ansökan från den hänskjutande domstolen om att begäran om förhandsavgörande skulle handläggas enligt förfarandet för brådskande mål. Parterna i det nationella målet samt Förenade kungariket och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Ovannämnda parter, samt Rumänien, deltog i förhandlingen den 12 juli 2018.

Bedömning

30. Frågan som har riktats till domstolen gäller i huvudsak om, i en situation då en medlemsstat 1) i överensstämmelse med artikel 50.2 FEU har meddelat Europeiska rådet sin avsikt att utträda ur EU och 2) i överensstämmelse med relevanta bestämmelser i rambeslutet har utfärdat en europeisk arresteringsorder om att en annan medlemsstat ska överlämna en eftersökt person, den rättsliga bedömningen vid verkställandet av arresteringsordern som ska genomföras av den andra medlemsstaten har ändrats i kraft av den ovannämnda anmälan om utträde, och i så fall i vilken utsträckning.

31. Det kommer därmed att vara upp till domstolen att fastställa huruvida systemet med europeiska arresteringsorder kommer att fortsätta att tillämpas så länge som Förenade kungariket handlar i egenskap av utfärdande medlemsstat, trots att de rättigheter som den berörda personen åtnjuter genom rambeslutet förmodligen inte kommer att skyddas på samma sätt efter den 29 mars 2019, i synnerhet om den aktuella statens domstolar inte längre kan använda sig av mekanismen för förhandsavgörande.

Upptagande till sakprövning

32. Det bör inledningsvis betonas att det inte råder någon tvekan om att detta mål kan tas upp till sakprövning.

33. Domstolens behörighet att lämna förhandsavgörande i enlighet med artikel 267 FEUF gäller tolkningen av fördragen samt giltigheten och tolkningen av institutionernas rättsakter.

34. Själva frågorna hänför sig till artikel 50 FEU. Tillsammans med de tydliga beskrivningarna och översikten av de rättsliga frågor som den hänskjutande domstolen står inför, ( 8 ) är det tillräckligt för att fallet ska kunna tas upp till sakprövning. I synnerhet är det aktuella målet inte hypotetiskt i den mening som avses i domstolens relevanta rättspraxis, ( 9 ) eftersom artikel 50 FEU redan har rättsverkningar.

35. Om förhållandena dessutom inte förändras kommer unionsrätten till följd av artikel 50.3 FEU att upphöra att gälla för Förenade kungariket den 29 mars 2019, vilket beskrivs mer detaljerat nedan. Detta datum ligger inom en överskådlig framtid, och i alla fall vid en tidpunkt när verkningarna av rambeslutets bestämmelser om tiden efter överlämnandet fortfarande är aktuella.

36. Samtidigt som begäran om ett förhandsavgörande, liksom i det aktuella målet, därmed inte är hypotetisk till sin natur, innebär inte detta att vi inte kan utgå från antaganden, även om dessa antaganden, ur ett rättsligt perspektiv, är att saker och ting kommer att förbli som de är.

37. Den hänskjutande domstolen begär ett svar från EU-domstolen, eftersom den behöver få det svaret ( 10 ) för att kunna fastställa huruvida en arresteringsorder ska verkställas. Ett svar bör lämnas.

Bedömning i sak

38. Bedömningen i sak struktureras på följande sätt: Som ett första steg erinras om rambeslutets standardiserade överlämningsförfarande två medlemsstater emellan. Jag kommer sedan att ta upp de möjliga verkningarna av artikel 50 FEU beträffande ett överlämningsförfarande när den utfärdande myndigheten är belägen i Förenade kungariket. Därefter ska jag först behandla de specifika frågeställningar som RO lyft i samband med överlämningsförfarandet, innan jag slutligen diskuterar frågan om EU-domstolens behörighet.

Standardiserat överlämningsförfarande två medlemsstater emellan

39. Liksom domstolen konsekvent har betonat är syftet med rambeslutet att ersätta det multilaterala utlämningssystemet mellan medlemsstater med ett system för överlämning mellan rättsliga myndigheter av dömda eller misstänkta personer i syfte att verkställa domar eller genomföra straffrättsliga förfaranden utifrån principen om ömsesidigt erkännande. ( 11 ) Domstolen har mer nyligen specificerat att det multilaterala utlämningssystemet ”grundade sig i den europeiska utlämningskonventionen[ ( 12 )] av den 13 december 1957”. ( 13 )

40. De grundläggande funktionerna i rambeslutet beträffande skäl att inte verkställa en europeisk arresteringsorder är redan välkända för domstolen: ( 14 ) Artikel 1.2 i rambeslutet fastslår regeln att medlemsstater är skyldiga att verkställa varje europeisk arresteringsorder utifrån principen om ömsesidigt erkännande och i överensstämmelse med bestämmelserna i det rambeslutet. De verkställande rättsliga myndigheterna kan därför endast avstå från att verkställa en sådan order i de fall som anges i den uttömmande förteckningen i rambeslutet, ( 15 ) och verkställandet av den europeiska arresteringsordern får endast utgöra föremål för ett av de villkor som uppställs däri. ( 16 ) Verkställigheten av den europeiska arresteringsordern utgör alltså huvudprincipen, och en vägran att verkställa är avsett att vara ett undantagsfall som ska tolkas strikt. ( 17 )

41. Artikel 3 i rambeslutet anger skälen till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern ska vägras, medan artiklarna 4 och 4a i rambeslutet anger skälen till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras. ( 18 ) Dessutom kan verkställigheten av en europeisk arresteringsorder endast ( 19 ) underkastas ett av de villkor som fastställs i artikel 5 i rambeslutet. ( 20 )

42. Rambeslutet utgår från principen om ömsesidigt erkännande, ett koncept som initialt utvecklades i samband med de interna marknadsfriheterna, ( 21 ) vilka i sin tur, i egenskap av hörnsten för rättsligt samarbete, grundar sig på ömsesidigt förtroende ( 22 ) medlemsstater emellan i syfte att uppnå den målsättning som har fastställts för unionen att bli ett område där frihet, säkerhet och rättvisa råder. ( 23 ) Den principen kräver i allmänhet, i synnerhet när det gäller att utgöra ett område där frihet, säkerhet och rättvisa råder, att medlemsstaterna beaktar att samtliga övriga medlemsstater efterlever unionsrätten, och i synnerhet de grundläggande friheter som har erkänts i unionsrätten. ( 24 ) Ömsesidigt erkännande utgör förmodligen EU:s mest distinkta bidrag till rättsligt samarbete mellan medlemsstaternas myndigheter, och det främsta rättsliga instrumentet på detta område är rambeslutet. ( 25 ) Eftersom ett ömsesidigt förtroende inte är ett blint förtroende, ( 26 ) har domstolen medgett att begränsningar av principen om ömsesidigt förtroende och, till följd av detta, av ömsesidigt erkännande, kan göras under exceptionella omständigheter. ( 27 )

43. Som framgår av den avgörande domen Aranyosi och Căldăraru ( 28 ) kan sådana begränsningar, i synnerhet avseende rambeslutet, bli aktuella när det på grund av förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande staten föreligger en risk för omänsklig och förnedrande behandling i den mening som avses i artikel 4 i stadgan. ( 29 ) För det ändamålet måste den verkställande rättsliga myndigheten, inledningsvis och som ett första steg, förlita sig på objektiv, tillförlitlig, specifik och vederbörligt uppdaterad information med avseende på de rådande förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten, som ska visa att det föreligger brister, antingen systematiska eller allmänna sådana, eller risker för vissa grupper av människor, eller som gäller vissa anläggningar för frihetsberövande. ( 30 ) Som ett andra steg är det nödvändigt att den verkställande rättsliga myndigheten gör ytterligare en specifik och precis bedömning av huruvida det finns grundad anledning att tro att den berörda personen löper en sådan risk på grund av de förhållanden som kan förväntas gälla under frihetsberövande i den utfärdande medlemsstaten. ( 31 )

44. För att återgå till det aktuella målet framgår det av begäran om förhandsavgörande att inga av de skälen för obligatorisk eller frivillig icke-verkställighet av den europeiska arresteringsordern föreligger. Vidare verkar det, med avseende på förhållandena under frihetsberövanden, som om den hänskjutande domstolen noggrant har genomfört tvåstegsanalysen i enlighet med hur den framställs i punkten ovan och kommit fram till slutsatsen att det, med undantag av Brexit-verkningarna, inte förelåg något särskilt problem med avseende på artikel 4 i stadgan. ( 32 )

45. Detta återspeglas, för övrigt, i det sätt på vilket den hänskjutande domstolen har formulerat sin första fråga i det att den anger att det annars kunde vara nödvändigt med ett överlämnande av den berörda personen. Om det inte vore för anmälan om EU-utträde, skulle den hänskjutande domstolen alltså besluta att Irland skulle fortskrida med att verkställa den europeiska arresteringsordern avseende RO.

Möjliga verkningar av artikel 50 FEU

46. I nästa steg bör det prövas huruvida Förenade kungarikets anmälan till Europeiska rådet gällande EU-utträde i enlighet med artikel 50 FEU på något sätt inverkar på det ovanstående, i den bemärkelsen att den rättsliga bedömningen som den rättsliga myndigheten ska genomföra påverkas av denna anmälan.

– Artikel 50 FEU

47. Artikel 50 FEU, som utgör en följd av artikel 53 FEU, i enlighet med vilken fördraget ingås på obegränsad tid, klargör att en medlemsstat får besluta att utträda ur EU och ( 33 ) erinrar om att EU grundar sig på frivilligt deltagande. ( 34 ) Artikel 50.2 TEU fastslår ett förfarande för detta ändamål: först ska den aktuella medlemsstaten anmäla sin avsikt om utträde till Europeiska rådet. Sedan ska unionen mot bakgrund av Europeiska rådets riktlinjer förhandla fram och ingå ett avtal med denna stat där villkoren för dess utträde fastställs, med beaktande av dess framtida förbindelser med unionen. ( 35 ) Det avtalet ska sedan ingås på unionens vägnar av Europeiska rådet som ska besluta med kvalificerad majoritet efter Europaparlamentets godkännande.

48. Artikel 50.3 specificerar att fördragen (det vill säga unionsrätten i dess helhet) ska upphöra att vara tillämpliga på den berörda staten från och med den dag då avtalet om utträde träder i kraft eller, om det inte finns något sådant avtal, två år efter den anmälan som avses i artikel 50.2 FEU, om inte Europeiska rådet i samförstånd med den berörda medlemsstaten med enhällighet beslutar att förlänga denna tidsfrist.

49. I avsaknad av ett avtal om utträde i allmänhet, ( 36 ) och detaljerade regler om överlämnings- eller utlämningsförfarande mellan Förenade kungariket och EU i synnerhet, återstår endast den två år långa perioden efter att anmälan har inkommit, vilket innebär att Förenade kungariket i nuläget kommer att lämna EU den 29 mars 2019. Detta är den tanke vi måste arbeta utifrån, eftersom detta är utgångsläget. Allt övrigt kan lika gärna stå skrivet i stjärnorna. Och det ser inte ut som om stjärnorna är stjärnorna på Europaflaggan.

– Inget abstrakt test

50. RO har gjort gällande att Förenade kungarikets anmälan om EU-utträde av den 29 mars 2017 i sig utgör en exceptionell omständighet som medför att de ifrågavarande europeiska arresteringsorderna inte ska verkställas. ( 37 ) Enligt honom har principen om ömsesidigt förtroende ”eroderats fatalt” ( 38 ) genom anmälan om EU-utträde. RO har hävdat att detta leder till att de europeiska arresteringsorder som har utfärdats av Förenade kungariket inte längre är verkställbara.

51. Jag håller inte med om det resonemanget, som pressar tolkningen av de rättsliga verkningarna av en anmälan om utträde bortom gränserna för varje slags möjlig rättslig tolkning.

52. Ett EU-utträde är kanske inte ett särskilt angenämt alternativ för någon berörd part, ( 39 ) men likväl ett alternativ som erkänns uttryckligen av artikel 50 FEU. Även om artikel 50 FEU förvisso utgör ett undantag mot bakgrund av fördragens historia och målsättningar, ( 40 ) som utgår från gemensamma värderingar, ( 41 ) kvarstår det faktum att denna artikel existerar och att en medlemsstat kan använda sig av den.

53. Om anmälan om utträde i sig skulle klassificeras som en exceptionell omständighet som på ett ödesdigert sätt skulle erodera allt ömsesidigt förtroende, skulle det på förhand döma en medlemsstats utträdesskäl och beröva den bestämmelsen all slags användbarhet.

54. Det verkar dessutom godtyckligt att kategoriskt fastslå att situationen i det föreliggande fallet ska behandlas annorlunda jämfört med en europeisk arresteringsorder som utfärdades precis före anmälan om utträde. ( 42 )

55. Det tillvägagångssätt som används av RO skulle i själva verket leda till ett allmänt, unilateralt ( 43 ) upphävande av rambeslutets bestämmelser från och med anmälningsdatumet för utträdet. Det skulle stå i kontrast till principen bakom rambeslutet, enligt dess beskrivning i skäl 10, om att genomförandet av mekanismen för europeiska arresteringsorder endast kan upphävas i händelse av ett allvarligt och ihållande åsidosättande från en medlemsstats sida av de principer som anges i artikel 6.1 FEU, fastställt av rådet i enlighet med artikel 7.1 FEU, med de följder som anges i dess artikel 7.2. ( 44 ) Det skulle inte heller vara förenligt med den allmänna unionsrättsliga principen att medlemsstater inte kan upphäva tillämpningen av unionsrättsliga bestämmelser.

56. Bara själva utfärdandet av en anmälan om utträde utgör därför inte en exceptionell omständighet som föranleder icke-verkställande av en europeisk arresteringsorder.

Specifika problem efter överlämnandet

57. High Court (Överdomstolen) hänvisar till fyra unionsrättsliga frågor som RO har tagit upp och som teoretiskt sett ( 45 ) uppstår efter ett överlämnande och, på ett avgörande sätt, efter den 29 mars 2019. Dessa områden är följande: För det första huruvida han kan ha rätt till avräkning för tiden för frihetsberövande i enlighet med artikel 26 i ramavtalet. För det andra iakttagandet av regeln som föreskrivs i artikel 27 i rambeslutet. För det tredje förbudet för Förenade kungariket att lämna ut honom till ett tredjeland ( 46 ) och respekten för de grundläggande rättigheterna som finns fastställda i stadgan. Som en allmän punkt lägger RO till att även om han utan tvivel skulle ha tillgång till Förenade kungarikets domstolar för att erhålla något beslut avseende de fyra punkterna i händelse av att de skulle aktualiseras, skulle han vara berövad möjligheten att få frågor avseende unionsrätten slutgiltigt fastställda av EU-domstolen.

58. Den irländska ministern, Förenade kungarikets regering och kommissionen ser däremot inget hinder för att verkställa den europeiska arresteringsordern. Det gör inte heller den rumänska regeringen.

– Brexit betyder Brexit ( 47 )

59. När en medlemsstat väl lämnar EU, och det inte finns några regler för detta, upphör rambeslutet att gälla för den medlemsstaten. ( 48 ) Den naturliga följden blir att en stat varken är bunden av skyldigheterna som härrör från det, eller kan åtnjuta de rättigheter som finns förankrade däri. En annan naturlig följd är att individer inte längre kan förlita sig på rättigheter som tillkommer dem genom rambeslutet gentemot medlemsstaten som rambeslutet inte längre gäller för. ( 49 )

60. Detta är ett allmänt, inneboende fenomen när det gäller en medlemsstat som lämnar en organisation, en konvention eller någon annan form av samarbete. Tillsammans med medlemskap i en organisation uppstår och upphör rättigheter och skyldigheter förbundna med det medlemskapet. Eftersom EU-medlemskap i princip är tänkt att bestå under en obegränsad period ( 50 ) är tidsperioden för de rättigheter (och skyldigheter) som härrör ur unionsrätten i princip samma som EU-medlemskapets tidsperiod. Därmed kan, till exempel, fysiska och juridiska personer inte längre åberopa den inre marknadens grundläggande friheter gentemot de ifrågavarande före detta medlemsstaterna. De kan inte längre ägna sig åt handel, arbeta eller resa på samma sätt som tidigare. Enligt mitt förmenande är detta ju hela poängen för en medlemsstat som lämnar en organisation som EU: att inte längre vara bunden av skyldigheter. Myntets baksida är, oundvikligen och eventuellt oåterkalleligen, att rättigheter går förlorade.

61. Rambeslutet utgör inget undantag från detta allmänna fenomen. ( 51 )

– Det ömsesidiga förtroendet är inte underminerat

62. Omvänt gäller unionsrätten så länge som en stat fortfarande är medlem i Europeiska unionen. När detta gäller det förevarande fallet ser jag inget skäl till att bestämmelserna i rambeslutet och, i synnerhet, förpliktelsen att överlämna inte skulle gälla.

63. Jag skulle här vilja betona att de punkter som RO har framfört inte understöds av konkreta bevis. Det är inte möjligt att fastställa huruvida farhågorna är verkliga eller hypotetiska. Detta erkänns även av den hänskjutande domstolen.

64. Den rättsliga situationen mellan Förenade kungariket och Irland i fråga om överlämnande fortsätter att regleras av rambeslutet på grundval av ömsesidigt förtroende, vilket i tillräcklig grad har klargjorts ovan och upprepade gånger har gjorts gällande av domstolen. ( 52 ) Det är endast om det förtroendet underminerades som saker skulle se annorlunda ut.

65. Det finns inga konkreta indikationer på att de politiska omständigheterna som föregår, ger upphov till, eller följer efter anmälan om utträde inte respekterar rambeslutets materiella innehåll och de grundläggande friheter som slås fast i stadgan. ( 53 ) Som den irländska ministern med rätta menar har Förenade kungariket beslutat att utträda ur EU, inte att överge rättsstatsprincipen eller skyddet av grundläggande rättigheter. Det finns därför ingen grundval för att ifrågasätta att Förenade kungarikets fortsatt kommer att skydda grundläggande rättigheter. ( 54 )

66. Om en stat har upphört att vara medlem i EU och inte längre är bunden av villkoren i rambeslutet, innebär dessutom inte detta att inga andra regler gäller. Bestämmelserna i 2003 års utlämningslag ( 55 ) kommer att fortsätta gälla som (uteslutande) inhemsk rätt. ( 56 ) I tillägg till detta är Förenade kungariket, till exempel, part i Europeiska rådets utlämningskonvention av år 1957 ( 57 ) och är dessutom bundet av Europakonventionen. Utlämningskonventionen innehåller en specialitetsregel ( 58 ) och även en bestämmelse som i princip förbjuder vidare utlämning till tredjeland. ( 59 )

67. I detta sammanhang bör det påpekas att bestämmelserna i rambeslutet som gäller situationen efter överlämnande endast i ett fåtal fall har utgjort föremål för en begäran om förhandsavgörande från en nationell domstol. ( 60 )

68. Det bör dessutom betonas att även i händelse av utlämning till en stat utanför unionen ( 61 ) tillämpar domstolen samma principer som i domen Aranyosi och Căldăraru ( 62 ) vid tolkning av fördragets bestämmelser om medborgarskap och icke-diskriminering, samt de i stadgan. ( 63 )

69. Att tillämpa ett striktare test i det aktuella fallet skulle oundvikligen leda till att RO åtnjöt ett starkare skydd än han skulle göra ifall han utlämnades till en stat utanför unionen. Detta skulle inte vara konsekvent.

70. Det test jag föreslår ska tillämpas är därför som följer: Vid tidpunkten för verkställandet av den europeiska arresteringsordern kan den verkställande medlemsstatens rättsliga myndigheter förvänta sig att den utfärdande medlemsstaten kommer att efterleva det materiella innehållet i rambeslutet med avseende på personen som faktiskt överlämnas, vilket även inbegriper situationer efter överlämnanden som uppstår efter det att den utfärdande medlemsstaten har lämnat EU. Ett sådant antagande kan göras om andra internationella instrument fortsatt kommer att gälla för medlemsstaten som har lämnat EU. Endast om det finns konkreta bevis för motsatsen, kan en medlemsstats rättsliga myndigheter besluta att inte verkställa arresteringsordern.

71. Det åligger de verkställande medlemsstaternas rättsliga myndigheter att genomföra ovannämnda bedömning. Av den tydliga information som den hänskjutande domstolen har lämnat i sin begäran om förhandsavgörande förefaller det inte föreligga någon anledning att inte utföra den aktuella europeiska arresteringsordern i fråga.

Angående domstolens behörighet

72. Avslutningsvis bör vi undersöka konsekvenserna av att EU-domstolen kommer att sakna behörighet att tolka bestämmelserna i rambeslutet.

73. Denna frågeställning är relativt enkel eftersom den bäst analyseras genom att inte blicka framåt, ( 64 ) utan bakåt.

74. Rambeslutet antogs den 13 juni 2002 i enlighet med de gällande rättsliga bestämmelserna i EU-fördraget, ( 65 ) enligt dess lydelse i Amsterdamfördraget, ( 66 ) det vill säga i det som tidigare kallades ”tredje pelaren”. Förfarandena enligt denna pelare var till övervägande del mellanstatliga till sin natur. Därmed reducerades kommissionens roll i betydande grad i jämförelse med Fördraget om upprättandet av en Europeisk gemenskap, enhällig omröstning dominerade i rådet, och domstolens behörighet begränsades och var dessutom, i kraft av den då tillämpliga artikel 35 i EU-fördraget, föremål för en förklaring av huruvida den godtogs av varje enskild medlemsstat. ( 67 ) Vare sig Förenade kungariket eller, för den delen, Irland har gjort någon sådan förklaring. ( 68 )

75. Alltså kunde detta mål inte ha inkommit till EU-domstolen före Lissabonfördragets ikraftträdande. ( 69 ) Samtidigt var EU även då, i denna inte speciellt avlägsna dåtid, fast förankrat i rättsstatsprincipen, däribland möjligheten till rättslig prövning.

76. Det var först med ikraftträdandet av Lissabonfördraget, ( 70 ) det vill säga dagens primärrätt, eller för att vara mer precis, fem år efter det ikraftträdandet, ( 71 ) som domstolen erhöll fullständig behörighet att tolka rambeslutet. Som är allmänt känt undanröjde det fördraget strukturen i form av tre pelare och konstitutionaliserade till fullo området med frihet, säkerhet och rättvisa ( 72 ) – i bemärkelsen att det nu råder grundläggande, överstatliga principer på detta område, som till exempel det ordinära lagstiftningsförfarandet ( 73 ) och domstolens fullständiga behörighet. ( 74 )

77. Sammanfattningsvis kan jag inte se att frågan om domstolens bristande behörighet efter den 29 mars 2019 utgör ett hinder för att RO överlämnas till Förenade kungariket.

Slutord

78. Det framgår klart av bedömningen ovan att verkställandet av Förenade kungarikets europeiska arresteringsorder i enlighet med rambeslutet bör fortskrida precis som om Förenade kungariket inte hade inkommit med en anmälan i enlighet med artikel 50 FEU till Europeiska rådet om dess avsikt att lämna EU. Ifrågavarande ärende gäller därför inte den möjliga komplexiteten med en övergångs- eller genomförandeperiod, helt enkelt på grund av att det (ännu) inte finns en sådan period i den nuvarande lagstiftningen. EU:s rikliga erfarenhet av övergångsperioder som på många sätt ( 75 ) inte är något nytt för EU-lagstiftningen, ( 76 ) kan alltså inte användas vid denna tidpunkt. ( 77 )

79. Brexit utgör terra incognita när det gäller unionsrätten. ( 78 ) Det finns föga kunskap om de arrangemang som ska inträda mellan EU och Förenade kungariket efter den 29 mars 2019, vare sig rent allmänt eller mer specifikt gällande systemet med europeiska arresteringsorder. ( 79 ) En sak som är säker är dock att tidvattnet kommer att börja dra sig tillbaka någon gång efter EU-utträdet. Unionsrätten kommer att flöda nedför floderna och ut ur flodmynningarna. ( 80 )

80. När det gäller förevarande ärende är det dock vanlig verksamhetsgång som ska gälla.

81. Det bör tilläggas att även Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), i ett beslut av den 2 maj 2018, inte såg något skäl att hejda förfaranden i avvaktan på ett beslut från domstolen i en annan begäran om förhandsavgörande gällande Brexits konsekvenser för rambeslutet. ( 81 )

82. Jag ser därför inget skäl till att den hänskjutande domstolen skulle ändra sin rättsliga bedömning på något sätt bara på grund av Förenade kungarikets anmälan om utträde av den 29 mars 2017.

Förslag till avgörande

83. Med beaktande av alla ovanstående överväganden, föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som hänskjutits av High Court (Överdomstolen i brottmål, Irland) på följande sätt: I en situation då en medlemsstat 1) i överensstämmelse med artikel 50.2 FEU har meddelat Europeiska rådet sin avsikt att utträda ur Europeiska unionen och 2) i överensstämmelse med de relevanta bestämmelserna i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009, har utfärdat en europeisk arresteringsorder för att få en begärd person överlämnad från en annan medlemsstat, ändras inte den rättsliga bedömning som ska göras av den andra medlemsstatens rättsliga myndigheter vid verkställandet av den europeiska arresteringsordern på grund av den ovannämnda anmälan om utträde.

( 1 ) Originalspråk: engelska.

( 2 ) Rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Uttalanden från vissa medlemsstater vid antagandet av rambeslutet (EGT L 190, 2002, s. 1), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (EUT L 81, 2009, s. 24) (nedan kallat rambeslutet).

( 3 ) Se slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors av den 15 och 16 oktober 1999, som omnämns i skäl 1 i rambeslutet.

( 4 ) Framfört av Supreme Court (Irlands högsta domstol) i domen Minister for Justice mot Rettinger [2010] IESC 45.

( 5 ) Se dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).

( 6 ) Mål C‑191/18.

( 7 ) Begäran om förhandsavgörande gjordes genom ett beslut av den 12 mars 2018. KN, som hade befunnits skyldig i Förenade kungariket för skattebedrägeribrott och där dömts till fängelsestraff, avvek till Irland medan han var fri mot borgen och inväntade meddelandet av dom. Därefter utfärdade en domstol i Förenade kungariket en europeisk arresteringsorder mot honom. Liksom i det förevarande målet vill Supreme Court (Irlands högsta domstol) i huvudsak få reda på huruvida verkningarna av Brexit innebär att den behöver ändra sin rättsliga prövning av målet. En begäran från den hänskjutande domstolen om att EU-domstolen skulle tillämpa en skyndsam handläggning av mål om förhandsavgörande, i enlighet med artikel 105.1 i domstolens rättegångsregler, avslogs genom ett beslut från EU-domstolens ordförande. I beslutet framhölls i synnerhet att det faktum att Förenade kungariket inom den nära förestående framtiden kanske inte kommer att utgöra en del av EU, och i händelse därav inte kommer att lyda under EU-lagstiftningen, och i synnerhet inte kommer att vara underordnat rambeslutets bestämmelser, inte i sig självt utgör en brådskande situation för parterna i huvudförhandlingarna. Se beslutet från EU-domstolens ordförande av den 30 maj 2018, KN (C‑191/18, ej publicerat, EU:C:2018:383, punkt 21).

( 8 ) Detta överensstämmer till fullo med artikel 94 i EU-domstolens rättegångsregler.

( 9 ) Se, till exempel, dom av den 28 september 2006, Gasparini m.fl. (C‑467/04, EU:C:2006:610, punkt 44).

( 10 ) Jämför artikel 267.2 FEUF. Se även mitt förslag till avgörande i målet AY (C‑268/17, EU:C:2018:317, punkterna 25 och 26).

( 11 ) Sedan domen den 3 maj 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, punkt 28).

( 12 ) Från Europeiska rådet. Se europeiska utlämningskonventionen. Texten finns tillgänglig på: https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/024.

( 13 ) Se dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 75), dom av den 10 november 2016, Kovalkovas (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, punkt 25), och dom av den 10 november 2016, Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858, punkt 24).

( 14 ) Se även mitt förslag till avgörande i målet AY (C‑268/17, EU:C:2018:317 42).

( 15 ) Förutom under exceptionella omständigheter, enligt förklaringen i punkt 43 nedan.

( 16 ) Se dom av den 1 december 2008, Leymann och Pustovarov (C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669, punkt 51), och dom av den 16 november 2010, Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683, punkt 37).

( 17 ) Se dom av den 29 juni 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, punkt 19 och där angiven rättspraxis).

( 18 ) För ytterligare detaljer, se även mitt förslag till avgörande i målet AY (C‑268/17, EU:C:2018:317, punkt 45 och följande punkter).

( 19 ) Villkoren som förtecknas i artikel 5 i rambeslutet är uttömmande, se dom av den 16 juli 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punkt 36), dom av den 28 juni 2012, West (C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, punkt 55), och dom av den 26 februari 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 38).

( 20 ) Se dom av den 10 augusti 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, punkt 51).

( 21 ) Sedan dom av den 20 februari 1979, Rewe-Zentral (120/78, EU:C:1979:42, punkt 14, ”Cassis de Dijon”).

( 22 ) Det verkar som om de engelskspråkiga versionerna av domstolens mål i en del fall använder sig av ”mutual confidence” (ömsesidig tillit) i stället för ”mutual trust” (ömsesidigt förtroende). Se, till exempel, dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 77). Jag förstår att dessa begrepp har exakt samma betydelse och kan användas utan åtskillnad.

( 23 ) Se, till exempel, dom av den 10 augusti 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, punkt 49).

( 24 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2011, N.S. m.fl. (C‑411/10 och C‑493/10, EU:C:2011:865, punkterna 78–80), och dom av den 26 februari 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkterna 37–63).

( 25 ) Se även Jeney, P., ”The European Union’s Area of Freedom, Security and Justice without the United Kingdom: legal and practical consequences of Brexit”, ELTE Law Journal, 2016, s. 117–137, s. 126–127. Denna upphovsman tillägger att den europeiska arresteringsordern ”även visade sig vara det mest problematiska instrumentet för ömsesidigt erkännande”, genom att proportionaliteten i dess användning, bristen på garantier för grundläggande friheter och frånvaron av skäl till avslag grundade i grundläggande friheter fortsätter att vara återkommande problemområden när det gäller tillämpningen och tolkningen.

( 26 ) Se Lenaerts, K., ”La vie après l’avis: exploring the principle of mutual (yet not blind) trust”, 54 Common Market Law Review 2017, s. 805–840, s. 806.

( 27 ) Se yttrande 2/13 (Europeiska unionens anslutning till Europakonventionen) av den 18 december 2014 (EU:C:2014:2454, punkt 191).

( 28 ) Dom av den 5 april 2016 (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198). På en normativ nivå framgår detta för EU-domstolens del av artikel 1.3 i rambeslutet, i enlighet med vilket det beslutet inte ska påverka skyldigheten att respektera grundläggande rättigheter och grundläggande rättsliga principer såsom de är förankrade i artikel 6 FEU, se i synnerhet punkt 74, punkt 83 och följande punkter samt de egentliga domskälen. Se även dom av den 25 juli 2018, ML (Förhållanden under frihetsberövanden i Ungern) (C-220/18 PPU, EU:C:2018:589, punkt 117), dom av den 25 juli 2018, LM (Brister i rättssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkterna 47, 59, 73 och 79), och generaladvokaten Tanchevs förslag till avgörande i det målet (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:517, punkterna 5, 55, 59 och 121).

( 29 ) Detta är en absolut bestämmelse som inte medger något undantag, se dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkterna 85 och 86, med uttrycklig hänvisning till artiklarna 3 och 15.2 i Europakonventionen). Den är av central betydelse för rättssäkerheten.

( 30 ) Se dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 89). Vid sidan om domar (nationella eller internationella, i synnerhet från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna), kan sådan information inhämtas från beslut, rapporter och andra handlingar från internationella organisationer, främst bland vilka nämns Europarådets kommitté mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, som förvaltar den motsvarande konventionen.

( 31 ) Se dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 92).

( 32 ) Detta väckte därmed frågor om risken för att RO, i händelse av överlämnande, kan komma att utsättas för omänsklig och förnedrande behandling under frihetsberövandet, och den utfärdande rättsliga myndigheten hade tillhandahållit information om hur den risken skulle hanteras. Jag uppfattar det som om den hänskjutande domstolen nöjer sig med denna information, eftersom den inte hänskjutit någon separat fråga gällande artikel 4 i konventionen, utan endast tar upp den i förbigående i frågan om Förenade kungarikets utträde ur EU.

( 33 ) Uppenbarligen, i enlighet med vad som påpekas i artikel 50.1 FEU, i enlighet med sina konstitutionella bestämmelser.

( 34 ) Se även Hillion, Chr., ”Withdrawal under Article 50 TEU: an integration-friendly process”, 55 Common Market Law Review 2018, nr 2/3, s. 29–56, s. 53.

( 35 ) Avtalet ska framförhandlas i enlighet med 218.3 FEUF. En mängd rättsliga aspekter avseende den faktiska processen är fortfarande oklara, se t.ex. Łazowski, A., ”Be Careful What You Wish for: Procedural Parameters of EU Withdrawal”, i C. Closa (red.), Secession from a Member State and Withdrawal from the European Union, Cambridge University Press, Cambridge, 2017, s. 234–256, s. 241 och Eeckhout, P., Frantziou, E., ”Brexit and Article 50 TEU: a constitutionalist reading”, 54 Common Market Law Review, 2017, s. 695–734.

( 36 ) Det finns bara ett utkast till ett avtal från Europeiska kommissionens arbetsgrupp för förberedelser och genomförande av förhandlingarna med Förenade kungariket enligt artikel 50 FEU. Det skickades till EU-27-medlemsstaterna och till Europaparlamentets styrgrupp för Brexit och publicerades på arbetsgruppens webbplats den 19 mars 2018 för att ”framhäva […] de framsteg som gjorts under förhandlingsrundan den 16–18 mars 2018”. Den finns tillgänglig på: https://ec.europa.eu/commission/sites/beta-political/files/draft_agreement_coloured.pdf. Det framgår tydligt att detta är ett arbetsdokument och en lägesrapport som har publicerats av öppenhetsskäl. Det är även underordnat villkoret att ”inget har avtalats förrän allt har avtalats”. Båda dessa principer anges som ”kärnprinciper” i punkt 2 av ”Riktlinjer med anledning av Förenade kungarikets anmälan i enlighet med artikel 50 i EU-fördraget” (EUCO XT 20004/17), som antogs av Europeiska rådet den 29 april 2017 på grundval av artikel 50.2 FEU, som finns tillgänglig på: http://www.consilium.europa.eu/media/21763/29-euco-art50-guidelinesen.pdf.

( 37 ) Förmodligen förlitar sig RO i sin argumentering på artikel 1.3 i rambeslutet, precis som domstolen gjorde i sin dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).

( 38 ) Med den formulering RO har använt sig av.

( 39 ) Alltifrån själva medlemsstaten och dess ekonomiska aktörer och medborgare till unionen av de övriga medlemsstaterna med deras ekonomiska aktörer och medborgare, för att inte tala om tredjelandsmedborgare som åtnjuter rättigheter som härrör från EU-lagstiftningen, oavsett form.

( 40 ) Som strävar efter att skapa en allt fastare sammanslutning mellan de europeiska folken (trettonde skälet i EU-fördraget), grundar sig i gemensamma värderingar (artikel 2 FEU) och som har en rad målsättningar (artikel 3 FEU – av vilka de fyra primära målen är skapandet av ett område där frihet, säkerhet och rättvisa råder, en inre marknad, en ekonomisk och monetär union och en gemensam yttre närvaro), vilka uppnås genom de olika politiska åtgärder som uppräknas i EU-fördraget.

( 41 ) Artikel 2 FEU.

( 42 ) Låt oss anta att verkställandet av den europeiska arresteringsordern avseende RO skulle ha ägt rum den 28 mars 2017. Om ingen anmälan om utträde skett skulle den hänskjutande domstolen ha verkställt den europeiska arresteringsordern. Vad det gäller den berörda personens situation efter överlämnandet skulle dock situationen inte vara annorlunda än i det aktuella fallet.

( 43 ) Även när det, som i det förevarande fallet, har skett oavsiktligt vad gäller Förenade kungariket.

( 44 ) Se, i detta sammanhang, dom av den 25 juli 2018, LM (Brister i rättssystemet) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkt 72).

( 45 ) ”Teoretiskt” är den hänskjutande domstolens synsätt, vill jag påpeka.

( 46 ) Ett annat tredjeland, vågar jag mig på att specificera, eftersom RO har i åtanke perioden efter den 29 mars 2019.

( 47 ) Jag gör vare sig anspråk på att initialt ha myntat detta uttryck, och inte heller tillskriver jag det riktigt samma betydelse som det vanligtvis har, vilket kommer att framgå av detta avsnitt.

( 48 ) Och ändå, som fallet kan vara i inhemsk straffrättslig lagstiftning, kan myndigheterna i den utfärdande medlemsstaten (i förevarande mål Förenade kungariket) enligt deras bedömning efter ett överlämnande bli tvungna att, i särskilda fall, tillämpa de bestämmelser (i enlighet med rambeslutet eller den nationella lagstiftningen) som är de mest gynnsamma för den person som överlämnas.

( 49 ) Det bör emellertid påpekas att i kraft av klausul 2.1 i European Union (Withdrawal) Act 2018, som vann kungligt bifall den 26 juni 2018, ”har EU-härledd nationell lagstiftning fortsatt samma verkan som före dagen för utträdet i inhemsk lagstiftning även på och efter dagen för utträdet” (min kursivering). Texten i European Union (Withdrawal) Act 2018 finns tillgänglig på http://www.legislation.gov.uk/ukpga/2018/16/pdfs/ukpga_20180016_en.pdf.

( 50 ) Se artikel 53 FEU.

( 51 ) Uppenbarligen innebär inte detta att den rättsliga verkligheten när det gäller relationen efter Brexit, i vilken form det än är, mellan EU och Förenade kungariket inom det straffrättsliga området, som rambeslutet är en del av, inte kommer att vara komplex. Se, i anslutning till detta, Mitsilegas, V., ”Cross-border criminal cooperation after Brexit”, i: M. Dougan (red.), The UK after Brexit. Legal and policy challenges, intersentia, Cambridge, Antwerp, Portland 2017, s. 203–221, s. 217.

( 52 ) Ömsesidigt förtroende anses allmänt – och med rätta – utgöra DNA:t hos området för frihet, säkerhet och rättvisa, se Labayle, H., ”Faut-il faire confiance à la confidence mutuelle”, i K. Lenaerts (red.), Liber Amicorum Antonio Tizzano, De la Cour CECA à la Cour de l'Union: le long parcours de la justice européenne, G. Giappichelli Editore, Turin 2018, s. 472–485, s. 479.

( 53 ) Snarare tvärtom. I Förenade kungarikets anmälan om utträde av den 29 mars 2017 betonade premiärministern i sitt brev till Europeiska rådets ordförande att hon önskade en ”djupgående och speciell relation” mellan Förenade kungariket och EU efter Förenade kungarikets utträde. Hon tillade att ”[v]i vill säkerställa att Europa fortsätter vara starkt och framgångsrikt och förmöget att sprida sina värderingar, vara världsledande och försvara sig mot säkerhetshot. Vi vill att Förenade kungariket, genom ett djupgående och speciellt partnerskap med Europeiska unionen, ska fullgöra sin roll i uppnåendet av de målen”. Min kursivering. Hon betonade även specifikt att EU och Förenade kungariket ”bör fortsätta arbeta tillsammans för att främja och skydda våra europeiska värderingar. Världen behöver kanske nu mer än någonsin Europas liberala och demokratiska värderingar”. Brevet med anmälan om utträdet finns tillgängligt på: https://assets.publishing.service.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachment_data/file/604079/Prime_Ministers_letter_to_European_Council_President_Donald_Tusk.pdf. Man kan inte säga att Förenade kungarikets hållning i detta hänseende har ändrats sedan utträdesanmälan.

( 54 ) Dessutom var Förenade kungarikets företrädare noga med att påminna domstolen om att Förenade kungariket är en grundande medlem av Europeiska rådet och en av de första stater som ratificerade Europakonventionen. Jag ber att få tillägga att även om en av Förenade kungarikets tidigare inrikesministrar så nyligen som 2016 pläderade för att Förenade kungariket skulle utträda ur Europakonventionen (se https://www.bbc.co.uk/news/uk-politics-eu-referendum-36128318 och https://www.theguardian.com/politics/2016/apr/25/uk-must-leave-european-convention-on-human-rights-theresa-may-eu-referendum), verkar inte den nuvarande regeringens politik stödja en sådan position (se https://www.thetimes.co.uk/article/uk-would-not-leave-human-rights-court-if-conservatives-re-elected-3rpblw9zp).

( 55 ) Som framgår av det rättsliga ramverket ovan har detta införlivat bestämmelserna i rambeslutet i Förenade kungarikets lagstiftning.

( 56 ) Se klausul 2.1 i European Union (Withdrawal) Act 2018. Denna klausul ska självklart betraktas i sitt sammanhang och är underordnad den lagens alla övriga klausuler (i frågor som överhöghet, status och tolkning av bevarad EU-lagstiftning och genomförandet av utträdesavtalet, bara för att nämna några exempel).

( 57 ) Europeiska utlämningskonventionen. Texten finns tillgänglig på: https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/024.

( 58 ) Artikel 14 i Europeiska utlämningskonventionen.

( 59 ) Artikel 15 i Europeiska utlämningskonventionen. Detta syftar inte till att förneka att denna konvention kan vara avsevärt mindre effektiv än rambeslutet (se, med avseende på Europarådets konventioner i allmänhet, Davidson, R., ”Brexit and criminal justice: the future of the UK’s cooperation relationship with the EU”, i Criminal Law Review 2017, s. 379–395, s. 385). Men detta är en inneboende del av utträdesprocessen, eftersom den konventionen i egenskap av folkrättsligt instrument självklart inte har samma verkan som en unionsrättsakt.

( 60 ) Se dom av den 1 december 2008, Leymann och Pustovarov (C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669), och dom av den 28 juni 2012, West (C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404).

( 61 ) I unionsrätten avser överlämnande i enlighet med rambeslutet en situation mellan två medlemsstater, medan utlämning i allmänhet avser en situation mellan en medlemsstat och ett tredjeland. När emellertid tredjeländer är nära kopplade till EU, som i fallet med medlemsstater i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, använder man sig av begreppet ”överlämningsförfaranden”. Se exempelvis Avtal mellan Europeiska unionen och Republiken Island och Konungariket Norge om förfarande för överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och Island och Norge, EUT L 292, 2006, s. 2. Detta avtal har ännu inte trätt i kraft (se fotnot 79 nedan).

( 62 ) Dom av den 5 april 2016 (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).

( 63 ) Se dom av den 6 september 2016, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, punkterna 56–58).

( 64 ) När det gäller möjliga scenarion avseende rättslig prövning inom området frihet, säkerhet och rättvisa efter Brexit, se Curtin, D., ”Brexit and the EU Area of Freedom, Security”, i F. Fabbrini, The law and politics of Brexit, OUP, Oxford, 2017, s. 183–200, s. 186 och 187, och Weyembergh, A., ”Consequences of Brexit for European criminal law”, New Journal of European Criminal Law, 2017, s. 284–299, s. 295–296. Vad gäller begäranden om förhandsavgörande från Förenade kungariket, se Knaier, R., Scholz, M., ”Rechtsschutz in Großbritannien under der EU nach dem ’Brexit’”, Europäsicher Wirtschafts- und Steuerrecht, 2018, s. 10–17, s. 15–16. Beträffande tvistlösning mellan EU och Förenade kungariket i allmänhet, se Fennelly, N., ”Brexit: legal consequences for the EU. Dispute-settling between the EU and the UK”, 18 ERA Forum, 2018, s. 493–511.

( 65 ) Artiklarna 31 a och b samt 34.2 b.

( 66 ) Amsterdamfördragets rättssystem var tillämpligt mellan den 1 maj 1999 och den 31 januari 2003. För en fullständig översikt av detta rättssystem, se Peers, S., EU Justice and Home Affairs Law (Volume II: EU Criminal Law, Policing, and Civil Law), 4:e uppl., OUP, Oxford, 2016, s. 14–22.

( 67 ) Se den tidigare artikel 35.2 FEU: ”En medlemsstat skall ha möjlighet att genom en förklaring som avges vid tidpunkten för Amsterdamfördragets undertecknande eller när som helst därefter godta EU-domstolens behörighet att meddela förhandsavgöranden enligt punkt 1.” Se även den tidigare artikel 35.3 FEU, i enlighet med vilken en sådan förklaring måste specificera huruvida domstolar som utgör sista instans, eller samtliga domstolar, ska kunna hänskjuta frågor till domstolen.

( 68 ) Se a contrario-lista som tillhandahålls i EUT L 56, 2010, s. 14. Nitton medlemsstater hade under åren efter ikraftträdandet gjort en förklaring: tolv av de (femton Amsterdam-)medlemsstaterna vid den tidpunkten (samtliga utom Förenade kungariket, Irland och Danmark) och sju av de tolv medlemsstater som anslöt sig till unionen år 2004 respektive 2007 (samtliga utom Estland, Polen, Slovakien, Bulgarien och Malta). Se även, Grzelak, A., ”Aspekty prawne jurysdykcji Trybunału Sprawiedliwości WE do orzekania w trybie prejudycjalnym w III filarze UE (interpretacja art. 35 ust. 1–4 TUE)”, i J. Barcz, A. Gajda, A. Grzelak, T. Ostropolski (red.), Postępowanie prejudycjalne w Przestrzeni Wolności, Bezpieczeństwa i Sprawiedliwości Unii Europejskiej, LexisNexis, Warsaw 2007, s. 19–42, s. 29.

( 69 ) Eller under de första fem åren efter att det fördraget trädde i kraft, se punkt 76 i detta förslag till avgörande.

( 70 ) Den 1 december 2009.

( 71 ) Till följd av artikel 10.1 och 10.3 i protokoll (nr 36) om övergångsbestämmelser fortsatte domstolens behörighet till och med den 30 november 2014 att regleras av artikel 35 FEU. Se, mer detaljerat, Lenaerts, K. ”The contribution of the European Court of Justice to the area of freedom, security and justice”, 59 International and Comparative Law Quarterly 2010, s. 255–301, s. 269–270. Beträffande Förenade kungariket regleras situationen av artikel 10.4 och 10.5 i protokoll (nr 36). Enligt den artikeln utnyttjade Förenade kungariket sin rätt att inte delta och meddelade genom skrivelse av den 24 juli 2013 rådets ordförande om att det inte godtog unionsinstitutionernas befogenheter rörande de unionsrättsakter på området polissamarbete och straffrättsligt samarbete som antagits innan Lissabonfördraget trädde i kraft (se rådets handling 12750/13, ”Anmälan från Förenade kungariket enligt artikel 10.4 i protokoll (nr 36) till FEU och FEUF”, 26 juli 2013). Förenade kungariket valde senare att trots allt delta i 35 av de åtgärder som det tidigare valt bort (se rådets handling 15398/14, ”Anmälan från Förenade kungariket enligt artikel 10.5 i protokoll (nr 36) till EU-fördragen”, 27 november 2014, och rådets beslut 2014/857/EU av den 1 december 2014 om anmälan från Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland om att få delta i vissa bestämmelser i Schengenregelverket som ingår i unionsakter på området för polissamarbete och straffrättsligt samarbete och om ändring av beslut 2000/365/EG och 2004/926/EG (EUT L 345, 2014, s. 1). Rambeslutet är en av de åtgärderna. Följaktligen har domstolen sedan den 1 december 2014 behörighet att pröva begäranden om förhandsavgörande om rambeslutet från Förenade kungariket. Om det tämligen komplexa förfarandet för att välja att delta eller inte delta i åtgärder, se Mitsilegas, V., ”European criminal law after Brexit”, 28 Criminal Law Forum, 2017, s. 219–250, s. 224–226, och Ambos, K., ”Brexit und Europäisches Strafrecht”, Juristenzeitung 14/2017, s. 707–713, s. 710.

( 72 ) Avseende den fullständiga konstitutionalisering som åstadkoms med Lissabonfördraget, se Mitsilegas, V., EU criminal law after Lisbon, Hart Publishing, Oxford och Portland, Oregon, 2016, s. 4–52.

( 73 ) Med vissa undantag, såsom artikel 86 FEUF om en europeisk åklagarmyndighet och artikel 87.3 FEUF om operativt polissamarbete.

( 74 ) Med undantag för begränsningen i artikel 276 FEUF, som dock inte är relevant i detta mål.

( 75 ) Detta gäller både primärrätt (exempelvis anslutningsfördrag) och sekundärrätt (kardinalexempel: införlivande av direktiv i enlighet med direktiv 288.2 FEUF).

( 76 ) Se, i den specifika Brexit-kontexten, Dougan, M., ”An airbag for the crash test dummies? EU-UK negotiations for a post-withdrawal ’status quo’ transitional regime under Article 50 TEU”, 55 Common Market Law Review 2018, utgåva 2/3, s. 57–100, s. 83.

( 77 ) Avseende övergångsperioder inom EU-lagstiftningen, se Kalėda, S. L., Przejęcie prawa wspólnotowego przez nowe państwo członkowskie. Zagadnienia przejściowe oraz międzyczasowe, Prawo i Praktyka Gospodarcza, Warsaw, 2003, s. 237–240.

( 78 ) Se Müller-Graff, P.-Chr., ”Brexit – die unionsrechtliche Dimension”, i M. Kramme, Chr. Baldus, M. Schmidt-Kessel (red.), Brexit und die juristischen Folgen, Nomos, Baden-Baden, 2017, s. 33–56, s. 33.

( 79 ) Det finns många tänkbara scenarion för detta, exempelvis ett specialavtal mellan EU och Förenade kungariket, som avtalet mellan EU och Republiken Island och Konungariket Norge, omnämnt i fotnot 61 ovan, vilket först godkändes för EU:s del genom rådets beslut av den 27 juni 2006 (EUT L 292, 2006, s. 1) och sedan genom rådets beslut av den 27 november 2014 (EUT L 343, 2014, s. 1) för Lissabonfördragets ikraftträdande, vilket krävde ytterligare ett godkännande. Så vitt jag vet har det avtalet emellertid ännu inte trätt i laga kraft. Det kan tilläggas att det avtalet i artikel 36 föreskriver ett mellanstatligt snarare än ett rättsligt tvistlösningsförfarande. Avseende andra möjliga scenarion, se House of Lords, Brexit: future UK-EU Security and Police Cooperation, Report, punkterna 124–140, publicerad den 16 december 2016, som finns tillgänglig på: https://publications.parliament.uk/pa/ld201617/ldselect/ldeucom/77/77.pdf.

( 80 ) Dessa ord ska uppfattas som ett bifall till den framlidne Lord Denning som bestämt hävdade i HP Bulmer Ltd & Anor v. J. Bollinger SA & Ors [1974] EWCA Civ 14 att ”när vi tar upp frågor med en europeisk beståndsdel är fördraget som ett inkommande tidvatten. Det flödar in i flodmynningarna och uppför floderna. Det kan inte hejdas”. Tillgängligt på: http://www.bailii.org/cgi-bin/markup.cgi?doc=/ew/cases/EWCA/Civ/1974/14.htm.

( 81 ) Se Cour de cassation (brottmålsavdelningen), dom av den 2 maj 2018, Pourvoi No 18–82167, som finns tillgänglig på: https://www.legifrance.gouv.fr/affichJuriJudi.do?oldAction=rechExpJuriJudi&idTexte=JURITEXT000036900182&fastReqId=1561028715&fastPos=1.