Domstolens dom (femte avdelningen) den 29 oktober 1998. - Manuel de Castro Freitas (C-193/97) och Raymond Escallier (C-194/97) mot Ministre des Classes moyennes et du Tourisme. - Begäran om förhandsavgörande: Tribunal administratif - Storhertigdömet Luxemburg. - Fri etableringsrätt - Direktiv 64/427/EEG - Verksamhet som utövas av egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin - Villkor för påbörjande av näringsverksamhet. - Förenade målen C-193/97 och C-194/97.



Rättsfallssamling 1998 s. I-06747



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

Fri rörlighet för personer - Etableringsfrihet - Frihet att tillhandahålla tjänster - Villkor för påbörjande av verksamhet som utövas av egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin - Erkännande av faktiskt utövande av verksamheten i en annan medlemsstat - Former - Ansökan om påbörjande av flera yrken

(EG-fördraget, artiklarna 3 c, 52 och 59; rådets direktiv 64/427, artikel 3)

Sammanfattning

Artikel 3 i rådets direktiv 64/427 med detaljbestämmelser om övergångsåtgärder för egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin tillhörande ISIC-huvudgrupperna 23-40 (industri och hantverk) skall tolkas på så sätt att i de fall då möjligheten att påbörja eller utöva verksamhet som egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin som omfattas av industri och hantverk i en medlemsstat är avhängig av innehav av vissa kunskaper och färdigheter, får denna medlemsstat inte kräva att en medborgare i en annan medlemsstat, som ansöker om flera tillstånd för att inom medlemsstatens territorium utöva yrkesmässig verksamhet vars utövande intygas av de behöriga myndigheterna i ursprungslandet, separat skall ha fullgjort de perioder som föreskrivs i denna artikel för vart och ett av de yrken vilkas verksamhetsområde definieras i värdlandets lagstiftning.

Även om de verksamheter som är föremål för ursprungslandets intyg omfattas av verksamhetsområdet för flera näringsverksamheter enligt värdlandets definition, är det sistnämnda landet bundet av de uppgifter som ingår i ursprungslandets intyg och kan således varken definiera villkoren för tillstånd att påbörja vart och ett av hantverksyrkena eller verksamhetsområdet för dessa näringsverksamheter på så sätt att det blir onödigt att utfärda ett intyg för att göra det möjligt för den berörde att i värdlandet få tillstånd att utöva den näringsverksamhet som intyget hänför sig till.

Denna tolkning är förenlig med artikel 3 andra stycket i direktivet som föreskriver att verksamheten inte skall ha upphört mer än tio år före dagen för ansökan om etableringstillstånd. Om värdlandet kunde kräva att vart och ett av yrkena skall ha utövats under sex på varandra följande år som egenföretagare, i enlighet med artikel 3 a i direktivet, skulle sökanden inte på grundval av likställiga bevishandlingar kunna visa att han har de nödvändiga kunskaperna och färdigheterna för att få tillstånd att utöva mer än två näringsverksamheter.

Denna tolkning är vidare motiverad med hänsyn till kraven på etableringsfrihet och friheten att tillhandahålla tjänster enligt artiklarna 3 c, 52 och 59 i fördraget. Dessa friheter, som är av grundläggande betydelse i gemenskapsordningen, skulle nämligen inte förverkligas om varje medlemsstat, med stöd i sin egen restriktiva definition av verksamhetsområdet för vart och ett av hantverksyrkena, kunde förvägra personer som i en annan medlemsstat har erhållit den yrkesmässiga erfarenhet som direktivet avser möjligheten att dra fördel av de gemenskapsrättsliga bestämmelserna.

Parter

I de förenade målen C-193/97 och C-194/97,

angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Tribunal administratif (Luxemburg), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan

Manuel de Castro Freitas (C-193/97),

Raymond Escallier (C-194/97),

och

Ministre des Classes Moyennes et du Tourisme,

"angående tolkningen av artikel 52 i EG-fördraget och artikel 3 i rådets direktiv 64/427/EEG av den 7 juli 1964 med detaljbestämmelser om övergångsåtgärder för egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin tillhörande ISIC-huvudgrupperna 23 - 40 (industri och hantverk) (EGT 117, 1964, s. 1863; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 22),

meddelar

DOMSTOLEN

(femte avdelningen)

sammansatt av ordföranden på första avdelningen, P. Jann, tillförordnad ordförande på femte avdelningen, samt domarna C. Gulmann, D.A.O. Edward (referent), L. Sevón och M. Wathelet,

generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,

justitiesekreterare: byrådirektören L. Hewlett,

med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:

- Manuel de Castro Freitas, genom advokaten Marc Baden, Luxemburg,

- Raymond Escallier, genom advokaten Albert Rodesch, Luxemburg,

- Europeiska gemenskapernas kommission, genom Berend Jan Drijber, rättstjänsten, i egenskap av ombud,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 10 februari 1998 av: Manuel de Castro Freitas, företrädd av advokaten Robert Loos, Luxemburg, Raymond Escallier, företrädd av Albert Rodesch, den portugisiska regeringen, företrädd av direktören Luís Fernandes, utrikesministeriets rättsavdelning för frågor rörande Europeiska gemenskapen, och Margarida Telles Romão, jurist vid samma avdelning, båda i egenskap av ombud, och kommissionen, företrädd av Bernard Mongin och James Macdonald Flett, båda vid rättstjänsten, i egenskap av ombud,

och efter att den 5 mars 1998 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Tribunal administratif har genom två beslut av den 7 maj 1997, som inkom till domstolen den 21 maj samma år, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget ställt tre frågor om tolkningen av artikel 52 i EG-fördraget och artikel 3 i rådets direktiv 64/427/EEG av den 7 juli 1964 med detaljbestämmelser om övergångsåtgärder för egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin tillhörande ISIC-huvudgrupperna 23 - 40 (industri och hantverk) (EGT 117, 1964, s. 1863; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 22, nedan kallat direktivet).

2 Dessa frågor har uppkommit i två mål i vilka Manuel de Castro Freitas och Raymond Escallier har väckt talan mot två beslut av ministern för små och medelstora företag, självständiga yrkesutövare och turism (nedan kallad ministern), om avslag på deras ansökan om etableringstillstånd för att utöva flera yrken i Luxemburg.

Den luxemburgska lagstiftningen

3 Artikel 1.1 första stycket i den luxemburgska lagen av den 28 december 1988 om påbörjande av näringsverksamhet inom hantverk, handel och industri samt inom vissa fria yrken och om ändring av artikel 4 i lagen av den 2 juli 1935 om villkor för utfärdande av mästarbrev för hantverkare (Mémorial A, 1988, s. 1494) föreskriver bland annat att ingen får som huvud- eller bisyssla bedriva verksamhet inom industri, handel eller hantverk utan skriftligt tillstånd.

4 I enlighet med artikel 13.1 i denna lag har en förteckning över primära och sekundära hantverksyrken upprättats genom storhertiglig förordning av den 19 februari 1990 (Mémorial A, 1990, s. 186). I denna förordning betecknas följande yrken som primära yrken: "byggnadsentreprenör", "takläggare", "plåtslagare", "timmerman" och "takgipsare - fasadmontör-reparatör". Deras verksamhetsområde fastställs i den storhertigliga förordningen av den 26 mars 1994 (Mémorial A, 1994, s. 492).

5 I den storhertigliga förordningen av den 15 september 1989 (Mémorial A, 1989, s. 1169) fastställs de likställighetskriterier som föreskrivs i artikel 13.2 i lagen av den 28 december 1988 och som gör det möjligt att på grundval av bestyrkande handlingar som anses uppfylla likställighetskriterierna konstatera att en sökande har tillräckliga yrkesmässiga kunskaper för utövande av ett yrke som återfinns i den ovannämnda förteckningen.

6 Artikel 6 i den storhertigliga förordningen av den 15 september 1989 föreskriver följande:

"Intyg som har utfärdats av behöriga organisationer i gemenskapens medlemsstater med stöd av gemenskapsdirektiv om hantverk skall anses som likställiga handlingar när den berörde uppfyller de uppställda kraven på behörighet att utöva yrket."

Direktivet

7 Enligt artikel 3 i direktivet skall en medlemsstat i de fall då möjligheten att påbörja eller utöva verksamhet inom industri och hantverk i medlemsstaten är avhängig av innehav av allmänna, kommersiella eller yrkesmässiga kunskaper och färdigheter "som tillräckligt bevis på detta godta det faktiska utövandet av verksamheten i fråga i en annan medlemsstat under någon av följande perioder:

a) Sex på varandra följande år antingen som egenföretagare eller som företagsledare.

...

c) Tre på varandra följande år i självständig ställning i de fall då förmånstagaren kan styrka att han utövat verksamheten i fråga i minst fem år i en icke självständig ställning.

..."

8 Artikel 3 andra stycket föreskriver att i de fall som avses i a och c skall verksamheten inte ha upphört mer än tio år före dagen för den ansökan som avses i artikel 4.3.

9 Artikel 4 i direktivet stadgar följande:

"För tillämpningen av artikel 3 gäller följande:

1. De medlemsstater där möjligheten att påbörja eller utöva någon av de former av näringsverksamhet som avses i artikel 1.2 är avhängig av innehav av allmänna, kommersiella eller yrkesmässiga kunskaper eller färdigheter skall med kommissionens bistånd informera de övriga medlemsstaterna om det som är mest utmärkande för denna näringsverksamhet (beskrivning av de olika formerna av verksamhet inom näringen i fråga).

2. Den myndighet som utsetts för detta ändamål i förmånstagarens senaste hemvistland skall intyga, vilka former av yrkesmässig verksamhet som faktiskt utövats av förmånstagaren och hur länge denna varat. Intygen skall avfattas på grundval av den officiella beskrivningen av näringsverksamheten i fråga, som tillhandahålls av den medlemsstat där förmånstagaren varaktigt eller temporärt vill bedriva denna verksamhet.

3. Värdlandet skall ge vederbörande tillstånd att utöva näringsverksamheten i fråga efter ansökan, förutsatt att den verksamhet som avses i intyget på väsentliga punkter överensstämmer med den beskrivning av näringsverksamheten som meddelats enligt punkt 1 och förutsatt att övriga krav som fastställts i denna stat är uppfyllda."

Tvisterna vid den nationella domstolen

10 Manuel de Castro Freitas utövade enligt intyg utfärdade av Confederação da Industria Portuguesa av den 24 april, den 27 september och den 25 december 1994 "byggverksamhet", inbegripet verksamhet som omfattade "avslutande behandling av yttre ytor, fasader och tak", i Portugal från den 6 januari 1981 till den 31 december 1989.

11 Raymond Escallier utövade enligt ett intyg utfärdat av Chambre du Commerce et de l'Industrie de la Moselle verksamhet i Frankrike som takläggare, plåtslagare och timmerman såsom företagsledare från den 21 januari 1983 till den 5 februari 1990.

12 Manuel de Castro Freitas och Raymond Escallier begärde att ministern skulle bevilja dem de nödvändiga tillstånden för utövande av deras verksamhet i Storhertigdömet Luxemburg.

13 Ministern beviljade den 15 juni 1994 Manuel de Castro Freitas etableringstillstånd för verksamhet som "byggnadsentreprenör". Likaså beviljade han den 24 januari 1996 Raymond Escallier tillstånd att utöva yrkesmässig verksamhet som "takläggare".

14 Däremot beviljade ministern inte Manuel de Castro Freitas ansökan om tillstånd att utöva verksamhet som "fasadmontör-reparatör" och Raymond Escalliers ansökan för att utöva yrkesmässig verksamhet som "plåtslagare" och "timmerman", eftersom sökandena ännu inte faktiskt hade utövat verksamheterna i fråga under så många år som förutsätts i artikel 3 a och c i direktivet beträffande vart och ett av yrkena i fråga. Ministern ansåg att de villkor som föreskrivs i denna artikel skulle vara uppfyllda separat för vart och ett av de berörda yrkena.

15 Manuel de Castro Freitas och Raymond Escallier har den 19 april 1995 respektive den 14 februari 1996 väckt talan mot besluten vid Tribunal administratif i Luxemburg.

16 Då Tribunal anser att tvisterna innehåller frågor avseende tolkningen av gemenskapsrätten, har den beslutat förklara målet de Castro Freitas vilande och underställa domstolen följande frågor (i mål C-193/97):

"1) Artikel 3 första stycket i direktiv 64/427 med detaljbestämmelser om övergångsåtgärder för egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin tillhörande ISIC-huvudgrupperna 23 - 40 (industri och hantverk) rör dels påbörjande eller utövande av 'sådan verksamhet som avses i artikel 1.2', dels in fine 'det faktiska utövandet av verksamheten i fråga'. Omfattar detta stycke även det fallet att en gemenskapsmedborgare, som i sitt ursprungsland samtidigt har utövat flera verksamheter eller yrken som faller inom detta direktivs tillämpningsområde, begär att hans företag skall etableras i en annan medlemsstat utan att det samtidiga utövandet av dessa verksamheter avbryts, i synnerhet mot bakgrund av principen om etableringsfriheten som anges i artikel 52 i fördraget av den 17 april 1957 om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen i dess ändrade lydelse?

2) Vid ett jakande svar på frågan, ändras den period för utövande som erfordras enligt artikel 3 a för samtliga eller för vissa av de ifrågavarande verksamheterna på grund av att dessa utövats samtidigt?

3) Vilken eventuell betydelse har det att de ifrågavarande verksamheterna har samband med varandra?"

17 I mål C-194/97 har den hänskjutande domstolen också förklarat målet vilande och underställt EG-domstolen samma tolkningsfrågor, bortsett från att uttrycket "samtidigt utövande av dessa verksamheter" i den första frågan har ersatts med "samtidigt utövande av dessa yrken".

18 Den hänskjutande domstolen vill genom dessa frågor, som skall undersökas tillsammans, i huvudsak få klarlagt om artikel 3 i direktivet skall tolkas så, att i de fall då möjligheten att påbörja eller utöva verksamhet inom industri och hantverk i en medlemsstat är avhängig av innehav av vissa kunskaper och färdigheter, får denna medlemsstat kräva att en medborgare i en annan medlemsstat som ansöker om flera tillstånd för att inom medlemsstatens territorium utöva yrkesmässig verksamhet vars utövande intygas av de behöriga myndigheterna i ursprungslandet separat skall ha fullgjort de perioder som föreskrivs i denna artikel för vart och ett av de yrken vilkas verksamhetsområde definieras i värdlandets lagstiftning.

19 Det skall inledningsvis anföras att direktivet syftar till att underlätta att uppnå etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster beträffande många former av yrkesmässig verksamhet inom industri och hantverk. Direktivet har utfärdats i väntan på en samordning av villkoren för tillstånd att påbörja verksamheterna i fråga i de olika medlemsstaterna, något som utgör en oundgänglig förutsättning för en full liberalisering på detta område.

20 Det är riktigt att det ännu inte har vidtagits några åtgärder rörande samordningen av villkoren för tillstånd att påbörja och utöva verksamheterna i fråga, såsom föreskrivs i artikel 6 i direktivet.

21 I avsaknad av en sådan samordning är medlemsstaterna i princip behöriga att fastställa de allmänna, kommersiella eller yrkesmässiga kunskaper och färdigheter som är nödvändiga för utövande av verksamheterna i fråga och att kräva att ett examensbevis, ett certifikat eller ett annat intyg företes av vilket det framgår att de berörda har dessa kunskaper och färdigheter.

22 Vad närmare bestämt beträffar de näringsverksamheter som omfattas av ISIC-huvudgrupperna 23 - 40 (industri och hantverk) kan det alltså inte uteslutas att en medlemsstat, med beaktande av de olika målsättningarna rörande verksamheter som endast ingår i en huvudgrupp, kan definiera verksamhetsområdet samt villkoren för tillstånd att påbörja flera av yrkena i var och en av huvudgrupperna i fråga.

23 Det skall emellertid betonas att även om villkoren för tillstånd att påbörja och utöva verksamheterna i fråga på gemenskapsrättens nuvarande stadium inte regleras i någon särskild förordning, skall medlemsstaterna likväl utöva sin behörighet på detta område med beaktande av såväl de grundläggande friheter som säkerställs i artiklarna 52 och 59 i EG-fördraget som den ändamålsenliga verkan av bestämmelserna i ett direktiv som innehåller övergångsbestämmelser.

24 Vidare skall påpekas att skillnaden i de definitioner som medlemsstaterna har gett vissa yrken som hör till de berörda näringsverksamheterna kan ge upphov till begränsningar av etableringsfriheten.

25 För att lösa problemet föreskriver artikel 3 första stycket i direktivet att i de fall då möjligheten att påbörja eller utöva en av de verksamheter som avses i direktivet i en medlemsstat är avhängig av innehav av vissa kunskaper, "skall den medlemsstaten som tillräckligt bevis på detta godta det faktiska utövandet av verksamheten i fråga i en annan medlemsstat".

26 Av detta följer att även om gemenskapsrätten ger medlemsstaterna ett visst utrymme för fri bedömning vid bestämningen av villkoren för tillstånd att påbörja näringsverksamheter och verksamhetsområdet för var och en av verksamheterna, begränsas denna rätt av den skyldighet som framgår av artikel 3 i direktivet.

27 Enligt artikel 4.3 i direktivet skall värdlandet ge vederbörande tillstånd att utöva näringsverksamheten i fråga efter ansökan, förutsatt att den verksamhet som avses i det intyg som utfärdats av ursprungslandet på väsentliga punkter överensstämmer med den beskrivning av näringsverksamheten som tidigare meddelats av värdlandet och förutsatt att övriga krav som fastställts i denna stat är uppfyllda.

28 Domstolen har i detta avseende redan förklarat att den behöriga myndigheten i ursprungslandet skall intyga om den berörde utövat den ifrågavarande verksamheten konkret och faktiskt och gjort det under ett visst antal på varandra följande år, det vill säga utan annat avbrott än vad som följer av normala händelser i livet (dom av den 27 september 1989 i mål 130/88, Van de Bijl, REG 1989, s. 3039, punkt 18).

29 Domstolen har även förklarat att värdlandet som uppställer vissa krav på kunskaper i princip är bundet av de uppgifter som framgår av det intyg som har utfärdats av ursprungslandet, i synnerhet av uppgifterna rörande de verksamheter som den berörde har utövat och deras varaktighet. I annat fall skulle intyget fråntas sin ändamålsenliga verkan (domen i det ovannämnda målet Van de Bijl, punkterna 22 och 23).

30 När det emellertid finns objektiva omständigheter som leder till att värdlandet anser att det företedda intyget innehåller uppenbara oriktigheter, får det vända sig till ursprungslandet för att begära tilläggsuppgifter (domen i det ovannämnda målet Van de Bijl, punkt 24).

31 Av detta följer att även om de verksamheter som är föremål för intyget omfattas av verksamhetsområdet för flera näringsverksamheter enligt värdlandets definition, är det sistnämnda landet bundet av de uppgifter som ingår i ursprungslandets intyg samt, i förekommande fall, av alla tilläggsuppgifter som begärts. För att utfärda intyget över de verksamheter som den berörde har utövat stödjer sig de behöriga myndigheterna i ursprungslandet nämligen på väsentliga punkter på den beskrivning av näringsverksamheten som tidigare har meddelats av värdlandet.

32 Värdlandet kan således varken definiera villkoren för tillstånd att påbörja vart och ett av hantverksyrkena eller verksamhetsområdet för dessa näringsverksamheter på så sätt att det blir onödigt för de behöriga myndigheterna i ursprungslandet att utfärda ett intyg för att göra det möjligt för den berörde att i värdlandet få tillstånd att utöva den näringsverksamhet som detta intyg hänför sig till.

33 Denna tolkning är förenlig med artikel 3 andra stycket i direktivet som föreskriver att verksamheten inte skall ha upphört mer än tio år före dagen för ansökan om etableringstillstånd. Om värdlandet kunde kräva att vart och ett av yrkena skall ha utövats under sex på varandra följande år som egenföretagare i enlighet med artikel 3 a i direktivet, skulle sökanden inte på grundval av likställiga bevishandlingar kunna visa att han har de nödvändiga kunskaperna och färdigheterna för att få tillstånd att utöva mer än två näringsverksamheter.

34 Denna tolkning är vidare motiverad med hänsyn till kraven på etableringsfrihet och friheten att tillhandahålla tjänster enligt artiklarna 3 c, 52 och 59 i fördraget. Dessa friheter som är av grundläggande betydelse i gemenskapsordningen skulle nämligen inte förverkligas, om varje medlemsstat med stöd i sin egen restriktiva definition av verksamhetsområdet för vart och ett av hantverksyrkena kunde förvägra personer som i en annan medlemsstat har erhållit den yrkesmässiga erfarenhet som direktivet avser möjligheten att dra fördel av de gemenskapsrättsliga bestämmelserna.

35 Under dessa omständigheter skall tolkningsfrågorna besvaras så, att artikel 3 i direktivet skall tolkas på så sätt att i de fall då möjligheten att påbörja eller utöva verksamhet som egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin som omfattas av industri och hantverk i en medlemsstat är avhängig av innehav av vissa kunskaper och färdigheter, får denna medlemsstat inte kräva att en medborgare i en annan medlemsstat som ansöker om flera tillstånd för att inom medlemsstatens territorium utöva yrkesmässig verksamhet vars utövande intygas av de behöriga myndigheterna i ursprungslandet separat skall ha fullgjort de perioder som föreskrivs i denna artikel för vart och ett av de yrken vilkas verksamhetsområde definieras i värdlandets lagstiftning.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

36 De kostnader som har förorsakats den portugisiska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

(femte avdelningen)

- angående de frågor som genom beslut av den 7 maj 1997 har ställts av Tribunal administratif - följande dom:

Artikel 3 i rådets direktiv 64/427/EEG av den 7 juli 1964 med detaljbestämmelser om övergångsåtgärder för egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin tillhörande ISIC-huvudgrupperna 23 - 40 (industri och hantverk) skall tolkas på så sätt att i de fall då möjligheten att påbörja eller utöva verksamhet som egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin som omfattas av industri och hantverk i en medlemsstat är avhängig av innehav av vissa kunskaper och färdigheter, får denna medlemsstat inte kräva att en medborgare i en annan medlemsstat som ansöker om flera tillstånd för att inom medlemsstatens territorium utöva yrkesmässig verksamhet vars utövande intygas av de behöriga myndigheterna i ursprungslandet separat skall ha fullgjort de perioder som föreskrivs i denna artikel för vart och ett av de yrken vilkas verksamhetsområde definieras i värdlandets lagstiftning.