När ett överföringsbeslut har överklagats till en domstol måste domstolen under dessa omständigheter kunna pröva påståenden som anförts av en asylsökande som åberopar att bestämmelserna i artikel 21.1 i nämnda förordning har åsidosatts, för att kontrollera att det överklagade överföringsbeslutet har fattats efter en korrekt tillämpning av det i denna förordning föreskrivna förfarandet för övertagande (se, analogt, dom av den 7 juni 2016, Karim, C‑155/15 , EU:C:2016:410 , punkt 26 ).

Det ska i detta hänseende påpekas att unionslagstiftaren har klargjort följderna av att nämnda frister har löpt ut genom att i artikel 21.1 tredje stycket i Dublin III‑förordningen precisera att om nämnda framställan inte görs inom tidsfristerna, ska den medlemsstat där ansökan om internationellt skydd lämnades in ansvara för prövningen. Härav följer att även om bestämmelserna i artikel 21.1 i förordningen avser att reglera förfarandet för övertagande bidrar de även, på samma sätt som kriterierna i kapitel III i nämnda förordning, till att fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig i den mening som avses i den förordningen. Ett beslut om överföring till en annan medlemsstat än den där ansökan om internationellt skydd har lämnats in kan därför inte antas med giltig verkan efter det att tidsfristerna i dessa bestämmelser har löpt ut.

Artikel 27.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat, jämförd med skäl 19 i den förordningen, ska tolkas så, att en sökande av internationellt skydd, inom ramen för ett överklagande av ett beslut om att överföra vederbörande, kan göra gällande att en tidsfrist som föreskrivs i artikel 21.1 i nämnda förordning har löpt ut, även om den anmodade medlemsstaten är beredd att överta personen.

Artikel 21.1 i förordning nr 604/2013 ska tolkas så, att det inte med giltig verkan går att göra en framställan om övertagande mer än tre månader efter det att ansökan om internationellt skydd har lämnats in, även om denna framställan görs mindre än två månader från det att en träff i Eurodac registrerades, i den mening som avses i den bestämmelsen.

Artikel 20.2 i förordning nr 604/2013 ska tolkas så, att en ansökan om internationellt skydd ska anses inlämnad när en skriftlig handling – vilken upprättats av en myndighet och som intygar att en tredjelandsmedborgare har begärt internationellt skydd – inkommer till den myndighet som ansvarar för att skyldigheterna enligt förordningen uppfylls, även om endast de viktigaste uppgifterna som anges i en sådan handling och inte själva handlingen eller en kopia av den i förekommande fall har inkommit till den myndigheten.

Det ska i detta hänseende för det första påpekas att det i andra meningen i bestämmelsen preciseras att om ansökan inte är skriftlig, bör rapporten upprättas så snart som möjligt efter avsiktsförklaringen. Detta tyder dels på att upprättandet av rapporten i huvudsak är en formalitet, i vilken en tredjelandsmedborgares avsikt att begära internationellt skydd ska noteras, dels på att upprättandet av rapporten inte ska skjutas upp.

Det framgår för det andra av artikel 20.1 i samma förordning att förfarandet för att fastställa ansvarig medlemsstat ska inledas när en ansökan om internationellt skydd första gången lämnas in i en medlemsstat. Det är i detta hänseende inte nödvändigt att den skriftliga handling som upprättats för detta ändamål har en viss bestämd form eller att den innehåller ytterligare uppgifter som är relevanta för tillämpningen av kriterierna i Dublin III‑förordningen eller än mindre för prövningen i sak av ansökan om internationellt skydd. Det är i detta skede av förfarandet inte heller nödvändigt att en personlig intervju redan har anordnats.

För det tredje skulle effektiviteten av vissa viktiga garantier som beviljas sökande av internationellt skydd begränsas om mottagandet av en skriftlig handling, såsom den som är i fråga i det nationella målet, inte var tillräckligt för att visa att en ansökan om internationellt skydd har lämnats in.

Dublin III‑förordningen ger för det fjärde en särskild roll åt den medlemsstat där ansökan om internationellt skydd först lämnades in. Att under dessa omständigheter anse att en handling, såsom den som är i fråga i det nationella målet, inte utgör en ”rapport” i den mening som avses i den bestämmelsen skulle i praktiken göra det möjligt för tredjelandsmedborgare att lämna den medlemsstat där de har begärt internationellt skydd och på nytt begära sådant skydd i en annan medlemsstat, utan att de av denna anledning kan överföras till den första medlemsstaten och utan att det ens skulle vara möjligt att genom att använda Eurodacsystemet återfinna något spår av att deras första begäran. En sådan situation skulle vara ägnad att allvarligt skada Dublinsystemets funktion genom att ifrågasätta den särskilda ställning som Dublin III‑förordningen ger den medlemsstat där ansökan om internationellt skydd först lämnades in.

Av det ovan anförda följer att en skriftlig handling, såsom den som är i fråga i det nationella målet, vilken upprättats av en myndighet och som intygar att en tredjelandsmedborgare har begärt internationellt skydd, ska anses vara en ”rapport” i den mening som avses i artikel 20.2 i förordningen.

(se punkterna 84, 85, 88, 91, 93, 95, 97 och 103 samt punkt 3 i domslutet)