FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

föredraget den 11 april 2013 ( 1 )

Mål C-49/12

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

mot

Sunico ApS,

M & B Holding ApSoch

Sunil Kumar Harwani

(begäran om förhandsavgörande från Østre Landsret (Danmark))

”Avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Danmark om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område — Artikel 6 i avtalet — Danska domstolars rätt att begära förhandsavgörande — Förordning (EG) nr 44/2001 — Begreppet ’privaträttens område’ — Talan väckt av en myndighet — Skadestånd på grund av medverkan till skatteundandragande av tredje part som inte själv är skattskyldig”

I – Inledning

1. Denna begäran om förhandsavgörande avser begreppet ”privaträttens område” i den mening som avses i artikel 1.1 i förordning (EG) nr 44/2001 ( 2 ) (nedan kallad Bryssel I-förordningen), närmare bestämt frågan huruvida en statlig myndighets talan mot privatpersoner eller privata företag om ersättning för en skada som har uppkommit genom dessa personers och företags delaktighet i skatteundandragande omfattas av ”privaträttens område”. Frågan ställs för att få klarhet i huruvida en eventuell dom i Förenade kungariket med anledning av en sådan talan ska erkännas i Danmark.

2. Målet är speciellt, eftersom Bryssel I-förordningen inte är direkt tillämplig för Danmark, ( 3 ) utan ingår i ett internationellt parallellavtal mellan Europeiska unionen och Danmark. ( 4 ) Domstolen har därför genom begäran om förhandsavgörande (för första gången) ombetts tolka detta parallellavtal, varvid frågan först ställs huruvida danska domstolar har rätt att begära ett förhandsavgörande.

II – Tillämpliga bestämmelser

A – Unionsrätt

3. Den unionsrättsliga ramen i detta mål utgörs av parallellavtalet ( 5 ) med Danmark om Bryssel I-förordningens giltighet och själva förordningen, som utgör en del av detta.

1. Parallellavtalet

4. Syftet med avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Danmark om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ( 6 ) är enligt artikel 1.1 i detta avtal att ”tillämpa bestämmelserna i Bryssel I-förordningen och tillämpningsföreskrifterna för denna på förbindelserna mellan gemenskapen och Danmark, i enlighet med artikel 2.1 i detta avtal”.

5. Artikel 2 avser ”domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område” och har följande lydelse: ”1. Bestämmelserna i Bryssel I-förordningen, som är fogad till och utgör en del av detta avtal, samt de tillämpningsföreskrifter som har antagits i enlighet med artikel 74.2 i förordningen och – när det gäller tillämpningsföreskrifter som antagits efter det att avtalet trätt i kraft – som genomförts av Danmark i enlighet med vad som anges i artikel 4 i detta avtal samt de åtgärder som antagits med stöd av artikel 74.1 i förordningen, skall enligt internationell rätt gälla i förbindelserna mellan gemenskapen och Danmark. 2. I detta avtal skall emellertid tillämpningen av bestämmelserna i förordningen ändras på följande sätt: a) Artikel 1.3 skall inte gälla. …”

6. Artikel 6 i avtalet har rubriken ”EG-domstolens behörighet med avseende på tolkningen av avtalet”. Där anges följande: ”1. När det uppstår en fråga om giltigheten eller tolkningen av detta avtal i ett mål inför en dansk domstol, skall denna domstol begära avgörande vid EG-domstolen om en domstol i en annan medlemsstat i Europeiska unionen under samma omständigheter skulle behöva göra så i enlighet med Bryssel I-förordningen och de tillämpningsföreskrifter som avses i artikel 2.1 i detta avtal. … 6. Om bestämmelserna om EG-domstolens avgöranden i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen ändras på ett sätt som får följder för avgöranden som rör Bryssel I-förordningen, kan Danmark meddela kommissionen sitt beslut att inte tillämpa ändringarna med avseende på detta avtal. Ett sådant meddelande skall lämnas vid tidpunkten för ikraftträdandet av ändringarna eller inom 60 dagar därefter. I sådant fall skall detta avtal anses vara uppsagt. Uppsägningen får verkan tre månader efter meddelandet. …”

2. Bryssel I-förordningen

7. Bryssel I-förordningens syfte är enligt skäl 2 i denna ”att införa bestämmelser som gör reglerna om behörighetskonflikter på privaträttens område mer enhetliga och som förenklar formaliteterna, så att domar från de medlemsstater som är bundna av denna förordning kan erkännas och verkställas enkelt och snabbt”.

8. Skälen 6 och 7 i förordningen har följande lydelse: ”(6) För att kunna uppnå målet fri rörlighet för domar på privaträttens område är det nödvändigt och lämpligt att reglerna om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar fastställs i en gemenskapsrättsakt som är bindande och direkt tillämplig. (7) Tillämpningsområdet för denna förordning måste täcka de väsentliga delarna av privaträtten utom vissa väl definierade delar.”

9. Skäl 19 avser förhållandet till Brysselkonventionen ( 7 ) och har följande lydelse: ”Kontinuiteten mellan Brysselkonventionen och denna förordning bör säkerställas, och övergångsbestämmelser bör därför införas. Likaså måste kontinuitet råda när det gäller EG‑domstolens tolkning av bestämmelserna i Brysselkonventionen, …”

10. I artikel 1 definieras förordningens materiella tillämpningsområde enligt följande: ”1. Denna förordning är tillämplig på privaträttens område, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om. Den omfattar i synnerhet inte skattefrågor, tullfrågor och förvaltningsrättsliga frågor. … 3. I denna förordning avses med termen medlemsstat samtliga medlemsstater med undantag av Danmark.”

B – Dansk rätt

11. 634 § i den danska civil- och straffprocesslagen (lov om rettens pleje) (nedan kallad retsplejeloven) har bland annat följande lydelse: ”1. Inom en vecka från det att kvarstad har förordnats, ska fordringsägaren väcka talan beträffande den fordran kvarstaden gäller, om inte gäldenären under eller efter kvarstadsförfarandet återkallar sitt bestridande. I denna talan ska fordringsägaren vidare framställa särskilt yrkande om fastställande av förordnandet om kvarstad. … 5. Är den ifrågavarande fordran föremål för rättslig prövning vid en utländsk domstol, vars avgörande antas få en bindande verkan i Danmark, ska prövningen av en talan som har väckts i enlighet med första stycket anstå tills det föreligger ett lagakraftvunnet avgörande i det utländska målet. Rätten kan dock omedelbart pröva en talan om huruvida ett förordnande om kvarstad ska bestå.”

III – Bakgrund och tolkningsfrågan

12. Sökanden i målet vid Østre Landsret ( 8 ) (den hänskjutande domstolen) är The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (nedan kallad HMRC), Förenade kungarikets skattemyndighet. Sökanden har bland annat väckt talan mot bolagen Sunico ApS, Sunico Holdings ApS och M&B Holding ApS, ( 9 ) vilka har säte i Danmark, och mot två privatpersoner med säte i Danmark.

13. Målet avser skadeståndskrav (claim for damages) på 40391100,01 GBP, med anledning av att motparterna har deltagit i ett – enligt den engelska lagstiftningen – olaglig överenskommelse om att begå bedrägeri (tortius conspiracy to defraud). Detta har skett genom att utgående mervärdesskatt har undanhållits i Förenade kungariket vid 719 tillfällen då varor har sålts genom en transaktionskedja av bolag i Förenade kungariket och de brittiska bolagen i transaktionskedjan har underlåtit att betala utgående mervärdesskatt till sökanden. ( 10 )

14. Den 17 maj 2010 väckte HMRC därför talan vid engelska High Court of Justice om ersättning av den därigenom uppkomna skadan. Motparter i detta mål är de ovannämnda parterna, ( 11 ) vilka samtliga inte är skattskyldiga till mervärdesskatt i Förenade kungariket. Mot de bolag i transaktionskedjan som exporterade varorna utanför Förenade kungariket och som erhöll återbetalning av mervärdesskatten har HMRC inte riktat något skadeståndskrav. Det krav som har gjorts gällande grundas på de engelska bestämmelserna om utomobligatoriskt skadeståndsansvar (tort) som gäller överenskommelser beträffande olagliga medel (unlawful means conspiracy). Förfarandet vid High Court of Justice var fortfarande anhängigt när begäran om förhandsavgörande framställdes. Parterna är eniga om att High Court of Justice har internationell behörighet för detta förfarande.

15. Innan talan väcktes i Danmark begärde HMRC information om motparterna från de danska skattemyndigheterna, vilken dessa lämnade i enlighet med rådets förordning nr 1798/2003 av den 7 oktober 2003 om administrativt samarbete i fråga om mervärdesskatt ( 12 ).

16. Därefter ansökte sökanden vid Fogedretten i København ( 13 ) om att egendom tillhörande motparterna skulle beläggas med kvarstad till säkerhet för de av sökanden framförda skadeståndskraven. Egendomen belades med kvarstad den 18 maj 2010, vilket Østre Landsret bekräftade den 2 juli 2010 efter det att motparterna hade överklagat.

17. Den 25 maj 2010 väckte HMRC inom en vecka och i rätt tid talan vid Københavns Byret ( 14 ) i enlighet med 634 § första stycket i retsplejeloven beträffande den fordran kvarstaden gällde och yrkade på nytt att motparterna skulle förpliktas att betala ett belopp på 40391100,01 GBP. Genom beslut av den 8 september 2010 hänsköt Københavns Byret förfarandet till Østre Landsret, som nu har att fatta beslut om yrkandet om betalning och om frågan huruvida förordnandet om kvarstad var lagenligt.

18. När begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli var således två förfaranden avseende skadestånd anhängiga: ett vid High Court of Justice i Förenade kungariket och ett vid Østre Landsret i Danmark.

19. Denna situation regleras i 634 § femte stycket i retsplejeloven, i vilken föreskrivs att ett förfarande som har anhängiggjorts i enlighet med 634 § första stycket, i det aktuella fallet förfarandet vid Østre Landsret, ska vilandeförklaras om ett förfarande om fordran i fråga är föremål för rättslig prövning vid en utländsk domstol vars avgörande antas få bindande verkan i Danmark.

20. Østre Landsret har därför beslutat att först avgöra frågan huruvida förfarandet som är föremål för rättslig prövning vid denna ska vilandeförklaras i enlighet med 634 § femte stycket i avvaktan på ett lagakraftvunnet avgörande av High Court of Justice beträffande talan. Det skulle vara fallet om avgörandet av High Court of Justice antas få bindande verkan i Danmark. Den frågan ska besvaras jakande om förfarandet i Förenade kungariket omfattas av tillämpningsområdet för Bryssel I-förordningen. Enligt autonom dansk rätt tycks ett erkännande av domen som meddelas av High Court of Justice inte komma i fråga.

21. Østre Landsret har därför genom beslut av den 18 januari 2012, som inkom till domstolen den 2 februari 2012, förklarat målet vilande och hänskjutit följande fråga för ett förhandsavgörande: ”Ska artikel 1 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område tolkas så, att dess tillämpningsområde omfattar en talan, enligt vilken myndigheterna i en medlemsstat framställer skadeståndsanspråk mot företag och fysiska personer, som har sitt hemvist i en annan medlemsstat, grundat på ett påstående – i enlighet med den förstnämnda medlemsstatens nationella rätt – om en olaglig överenskommelse om att begå bedrägeri genom medverkan till undandragande av mervärdesskatt som ska betalas till den första medlemsstaten?”

22. I förfarandet vid domstolen har Sunico ApS, den brittiska regeringen och kommissionen yttrat sig skriftligen och muntligen. Schweiz regering har bara deltagit i det skriftliga förfarandet.

IV – Bedömning

B – Huruvida Østre Landsret har rätt att begära ett förhandsavgörande

23. Eftersom Bryssel I-förordningen bara är tillämplig som en del av ett internationellt parallellavtal i förhållande till Danmark, ( 15 ) kan det uppstå tvekan om huruvida Østre Landsret har rätt att begära ett förhandsavgörande. Som ett avtal som har ingåtts av gemenskapen ingår avtalet visserligen i unionsrättsordningen och kan därmed bli föremål för en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF. ( 16 ) På grund av Danmarks särställning ( 17 ) när det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa, till vilket det civilrättsliga samarbetet som är relevant i det aktuella fallet hör, ( 18 ) ska man dock när det gäller de danska domstolarnas rätt att begära förhandsavgörande beträffande frågor i anslutning till parallellavtalet beakta artikel 6 i detta.

24. I artikel 6.1 i parallellavtalet föreskrivs att när det i ett mål inför en dansk domstol uppstår frågor om giltigheten eller tolkningen av avtalet ska denna domstol begära avgörande vid EG-domstolen ”om en domstol i en annan medlemsstat i Europeiska unionen under samma omständigheter skulle behöva göra så i enlighet med Bryssel I‑förordningen ...”.

25. Enligt artikel 267 tredje stycket FEUF är bara de nationella domstolar mot vars avgörande det inte finns något rättsmedel skyldiga att begära ett förhandsavgörande. För frågor om tolkningen av avtalet föreligger således i vart fall en skyldighet att begära ett förhandsavgörande ( 19 ) och därmed naturligtvis en rätt för danska domstolar i sista instans att begära ett förhandsavgörande.

26. Som svar på en fråga från EU-domstolen har Østre Landsret uppgett att den inom ramen för talan om fastställelse (justifikationssag) ( 20 ) inte beslutar i egenskap av sista instans. Det är i stället möjligt att överklaga till Højesteretten. Detta svar leder dock inte vidare i det aktuella fallet. För att bestämma huruvida en domstol ska anses utgöra en domstol i sista instans ska man nämligen utgå från den faktiska situationen i förfarandet. ( 21 ) Det som är avgörande är följaktligen inte huruvida Østre Landsrets avgörande kan överklagas inom ramen för talan om fastställelse, alltså själva beslutet om skadeståndskravet, utan det som är relevant är snarare huruvida det är möjligt att överklaga beslutet att vilandeförklara målet enligt 634 § femte stycket i retsplejeloven innan en lagakraftvunnen dom har utfärdats av High Court of Justice.

27. En domstol blir visserligen inte till en domstol i sista instans i den mening som avses i artikel 267 FEUF på grund av alla processuella åtgärder som den förordnar om genom beslut som inte kan överklagas. Det mellanliggande avgörandet ska tvärtom avsluta ett oberoende förfarande eller en särskild del av förfarandet, och tolkningsfrågan ska avse just detta förfarande eller denna del av förfarandet. ( 22 ) Så är emellertid fallet i förevarande mål.

28. En särskild del av förfarandet avslutas genom beslutet att vilandeförklara målet. Dessutom leder beslutet att vilandeförklara målet eventuellt till att ett avgörande i sak av Østre Landsret inom ramen för talan om fastställelse inte alls kommer till stånd. Beslutet om vilandeförklaring av målet beror också på domstolens svar på tolkningsfrågan. Denna tolkning överensstämmer slutligen också med förordningens syfte, eftersom den motverkar motstridiga avgöranden i olika medlemsstater. För att bedöma frågan om sista instans ska man därför utgå från Østre Landsrets beslut att vilandeförklara målet. ( 23 )

29. Huruvida Østre Landsret beslutar om vilandeförklaring av målet genom ett beslut som inte kan överklagas och därmed beslutar i sista instans kan inte fastställas definitivt med ledning av de uppgifter som EU-domstolen har tillgång till. I den mån det är möjligt att bedöma den danska processrätten i det aktuella fallet tycks det enligt 392 § andra stycket i retsplejeloven bara vara möjligt att inge ett överklagande (kære) av Østre Landsrets beslut om vilandeförklaring av målet till Højesteretten när Procesbevillingsnævnet (nämnd som beviljar prövningstillstånd) har beslutat att överklagandet kan tas upp till sakprövning. För frågan om sista instans i det konkreta fallet är det således avgörande om Procesbevillingsnævnet å sin sida kan anses utgöra en domstol i den mening som avses i artikel 267 FEUF eller inte. ( 24 ) Detta kan inte bedömas i det aktuella fallet, eftersom tillräckliga uppgifter saknas för detta.

30. Även om Østre Landsret emellertid inte skulle fälla avgörande i sista instans skulle artikel 6.1 i parallellavtalet inte utgöra hinder för dess rätt att begära ett förhandsavgörande, vilket framgår av bakgrunden till bestämmelsen och avtalets ordalydelse och syfte.

31. Bakgrunden till artikel 6.1 var det rättsläge som gällde när avtalet trädde i kraft ( 25 ). För begäran om förhandsavgörande avseende frågor om civil- och straffrättsligt samarbete och för åtgärder som beslutats enligt denna avdelning, bland annat också Bryssel I-förordningen, fanns det i artikel 68 EG en specialbestämmelse beträffande EG-domstolens behörighet att fatta beslut. Till skillnad från vad som föreskrevs i artikel 234 EG hade enligt denna bara domstolar i sista instans rätt att begära ett förhandsavgörande. För att skapa enhetlighet mellan begäran om förhandsavgörande för tolkning av parallellavtalet och begäran om förhandsavgörande för tolkning av Bryssel I-förordningen från andra medlemsstater skulle artikel 6.1 och 6.3 i avtalet ge EU-domstolen behörighet i samma omfattning som tidigare artikel 68 EG. ( 26 ) Då hade danska domstolar i lägre instans därför inte rätt att begära förhandsavgörande beträffande tolkningen av parallellavtalet.

32. När Lissabonfördraget började gälla ströks artikel 68 EG dock utan att ersättas, varför nu också domstolar i lägre instans har rätt att hänskjuta frågor om civilrättsligt samarbete till EU-domstolen för förhandsavgörande. Denna ändring gäller också för parallellavtalet, vilket HMRC helt riktigt har gjort gällande i förfarandet vid Østre Landsret, liksom även kommissionen i förfarandet vid EU-domstolen.

33. Den omständigheten att artikel 68 EG ströks påverkar visserligen i princip inte automatiskt parallellavtalet, eftersom detta i egenskap av internationellt avtal bara kan ändras av avtalsparterna. ( 27 ) I artikel 6.6 i avtalet föreskrivs dock att ändringar av bestämmelserna i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen som påverkar avgöranden beträffande Bryssel I-förordningen ska vara tillämpliga också för Danmark, om inte Danmark inom 60 dagar efter det att ändringarna börjar gälla meddelar kommissionen sitt beslut att inte tillämpa ändringarna.

34. Danmark har inte lämnat något sådant meddelande till kommissionen. ( 28 ) Strykningen av artikel 68 EG har följaktligen betydelse också för de danska domstolarnas rätt att begära förhandsavgörande och leder till att utökningen av rätten att begära förhandsavgörande till att gälla för domstolar i lägre instans också gäller för begäran om förhandsavgörande beträffande tolkningen av parallellavtalet som framställs av danska domstolar.

35. I artikel 6.1 i avtalet regleras enligt dess ordalydelse visserligen bara parallelliteten mellan danska och andra medlemsstaters domstolars skyldighet att begära förhandsavgörande (se artikel 6.1, ”under samma omständigheter skulle behöva”). Anpassningsklausulen i artikel 6.6 ska enligt dess mening och syfte dock inte bara omfatta ändringar beträffande andra medlemsstaters skyldighet att begära förhandsavgörande, utan också utökningen genom Lissabonfördraget av rätten att begära förhandsavgörande till att gälla domstolar i lägre instans. Avtalet skulle nämligen ge EU-domstolen samma behörighet gentemot Danmark som gentemot de andra medlemsstaterna och säkerställa en enhetlig tillämpning och tolkning av Bryssel I‑förordningen i alla medlemsstater. Kravet på enhetlighet följer också av parallellavtalets inledning. ( 29 )

36. Innan Lissabonfördraget trädde i kraft innebar detta bara att de danska domstolarnas skyldighet att begära förhandsavgörande reglerades. Rätten att begära förhandsavgörande behövde inte regleras vid den tidpunkten, eftersom det inte heller föreskrevs i EG-fördraget att domstolar i lägre instans skulle ha rätt att begära förhandsavgörande. Kommissionen har helt riktigt förklarat att sedan Lissabonfördragets ikraftträdande har därför även danska domstolar i lägre instans rätt att hänskjuta frågor till domstolen beträffande tolkningen av parallellavtalet genom begäran om förhandsavgörande.

37. Østre Landsrets tolkningsfråga kan därför tas upp till prövning.

B – Prövning av tolkningsfrågan

38. Med sin tolkningsfråga vill Østre Landsret få klarhet i huruvida det förfarande som är anhängigt vid High Court of Justice utgör ett förfarande på privaträttens område i den mening som avses i artikel 1.1 i Bryssel I-förordningen, och huruvida förordningen således är tillämplig på det aktuella fallet som en del av parallellavtalet.

39. Detta är problematiskt, eftersom förfarandet avser en myndighets talan mot privatpersoner och privata bolag avseende ersättning för skada som den engelska staten har åsamkats genom undandragande av skatt. Enligt artikel 1.1 andra meningen i Bryssel I-förordningen omfattas skatteärenden och offentligrättsliga tvister dock uttryckligen inte av dess materiella tillämpningsområde.

40. Enligt EU-domstolens praxis ska begreppet ”privaträttens område” tolkas självständigt enligt unionsrätten, och hänsyn ska tas till Bryssel I-förordningens systematik och ändamål och de allmänna rättsprinciper som kan härledas ur de nationella rättsordningarna som helhet. ( 30 ) Denna praxis gällde visserligen delvis också tolkningen av Brysselkonventionen. ( 31 ) Eftersom Bryssel I-förordningen emellertid ersätter Brysselkonventionen i förbindelserna mellan medlemsstaterna, ( 32 ) gäller domstolens tolkning av Brysselkonventionen också för Bryssel I‑förordningen i den mån de bestämmelser som tolkas kan anses ha samma innebörd. ( 33 ) Detta är fallet beträffande artikel 1.1 i Bryssel I‑förordningen, eftersom bestämmelsen intar samma plats och fyller samma funktion som artikel 1.1 i Brysselkonventionen. Dessutom har de båda bestämmelserna samma ordalydelse. ( 34 ) Slutligen framgår det också av skäl 19 i förordningen att kontinuiteten mellan Brysselkonventionen och förordningen ska säkerställas. ( 35 ) Domstolens praxis avseende Brysselkonventionen kan följaktligen tillämpas.

41. Enligt denna praxis kan domstolsavgöranden vara uteslutna från Bryssel I-förordningens tillämpningsområde på grund av den karaktär som rättsförhållandet mellan parterna har eller på grund av tvistens föremål. ( 36 ) För att fastställa om det är fråga om ett förfarande på ”privaträttens område” ska man därför bestämma rättsförhållandet mellan parterna och granska grunderna för talan och de närmare bestämmelserna om hur den ska väckas. ( 37 ) Detta leder i det aktuella fallet till att Bryssel I-förordningen kan tillämpas, eftersom både rättsförhållandet mellan parterna och tvistens föremål har civilrättslig karaktär.

1. Rättsförhållandets karaktär

42. En myndighet är visserligen berörd i tvisten vid High Court of Justice, men enbart den omständigheten utesluter inte automatiskt att Bryssel I-förordningen är tillämplig. I princip kan nämligen också tvister mellan en myndighet och en privatperson omfattas av förordningen. ( 38 ) Det som är avgörande är i stället huruvida myndigheten driver den konkreta tvisten i samband med att den utövar offentliga maktbefogenheter, ( 39 ) vilket inte är fallet när det gäller förfarandet vid High Court of Justice.

43. För det första är inte den skattskyldiga personen, utan en tredje part, motpart till myndigheten. Dessutom har Sunico ApS och de andra motparterna alla säte eller hemvist i Danmark och är inte skattskyldiga till mervärdesskatt i Förenade kungariket, varför inget officiellt rättsförhållande föreligger direkt mellan dessa och HMRC.

44. Kommissionen och Förenade kungariket har vidare gjort gällande att HMRC inte utövar några befogenheter som avviker från de regler som gäller mellan privatpersoner. ( 40 ) HMRC och motparterna konfronteras tvärtom som två privata personer. Samma rättegångsregler gäller som för andra, och förfarandet omfattas av civilprocessrätten. HMRC kan i synnerhet, till skillnad vad som annars är vanligt särskilt vid myndighetsförfaranden och speciellt enligt skatterätten, inte själv fastställa och verkställa krav, utan är hänvisad till att göra dessa gällande vid domstol.

45. Det kan dock vara problematiskt att HMRC innan ansökan om kvarstad i Danmark gjordes begärde information om motparterna från de danska myndigheterna i enlighet med förordning nr 1798/2003 ( 41 ). Begäran om information är ett instrument som inte kan utnyttjas av en privat kärande. Av den information som EU-domstolen har tillgång till framgår det dock inte huruvida eller i vad mån begäran om information var relevant också för förfarandet vid High Court of Justice. Om det var tillåtet enligt de nationella rättegångsreglerna att HMRC använde denna information som erhållits i egenskap av myndighet i målet vid High Court of Justice, skulle HMRC eventuellt inte konfronteras med motparterna såsom en privat person. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att undersöka huruvida och i vad mån detta är fallet.

2. Föremålet för tvisten

46. Föremålet för tvisten medför inte heller att Bryssel I‑förordningen inte kan tillämpas. Det som är avgörande för bedömningen av föremålet för tvisten är bakgrunden till kravet i fråga, vilket var det förhållande som EU‑domstolen grundade sig på i de ovannämnda målen Rüffer och Lechouritou ( 42 ). Endast om det krav som görs gällande har sitt ursprung i utövandet av offentliga maktbefogenheter omfattas det inte av privaträttens område. ( 43 ) Dock är det inte tillräckligt med varje form av samband med utövandet av offentliga maktbefogenheter. Det som är avgörande är i stället, vilket framgår av domstolens praxis, ( 44 ) att den faktiska handling som ger upphov till kravet utgör ett utövande av offentliga maktbefogenheter.

47. I målet Rüffer avsåg skadeståndskravet kostnader som hade uppkommit genom fullgörandet av en offentlig skyldighet, ( 45 ) och i målet Lechouritou hade skadan orsakats direkt av en stats offentliga åtgärder. ( 46 ) Domstolen fastslog i båda fallen att det inte förelåg någon privaträttslig tvist, eftersom den åtgärd som gav upphov till kravet hade vidtagits i samband med utövandet av offentliga maktbefogenheter.

48. I förevarande fall är situationen dock en annan. De omständigheter som ligger till grund för talan är motparternas påstått bedrägliga beteende, som har gett upphov till skadeståndskrav på grund av brott från statens sida. Staten gör inte detta skadeståndskrav gällande i sin roll som offentlig myndighet. Det har i stället sin grund i motparternas kränkning av juridiskt skyddade rättigheter och således i en handling som i princip vem som helst kan falla offer för. Att bli utsatt för kränkning av juridiskt skyddade rättigheter är nämligen inte detsamma som ett verkligt utövande av offentliga maktbefogenheter.

49. Ett samband med offentliga befogenheter skulle eventuellt kunna föreligga genom att det bakom skadan slutligen finns ett skattekrav, och således ett offentligt förhållande som är avgörande för omfattningen av det krav som görs gällande. Skadeståndskravet motsvarar nämligen den förlorade mervärdesskatten när det gäller beloppet. För att bedöma frågan huruvida ärendet omfattas av privaträttens område är emellertid bara det konkreta föremålet för tvisten avgörande ( 47 ) och inte bakgrunden till denna.

50. Det ovanstående gäller i ännu högre grad eftersom sambandet mellan de båda kraven i det aktuella fallet bara är faktiska krav och endast avser skadebeloppet. Som svar på en fråga vid den muntliga förhandlingen har Förenade kungarikets regering nämligen uppgett att skattekravet mot de skattskyldiga personerna inte påverkas av att motparterna eventuellt betalar skadeståndet. Skattekravet kvarstår tvärtom även om skadeståndet betalas och kan fortfarande göras gällande. Av detta följer att det krav som har gjorts gällande inte är avsett att ersätta det förlorade skattebeloppet, utan att syftet i stället är att korrigera en kränkning av juridiskt skyddade rättigheter.

51. Skattekravet och skadeståndskravet kan således inte anses ha accessorisk karaktär, vilket var fallet i målet TIARD ( 48 ) när det gällde förhållandet mellan ett borgensavtal och den garanterade fordran. Även i detta fall där kravet hade accessorisk karaktär fastslog domstolen dock att talan mot borgensmannen omfattades av privaträttens område, trots att huvudfordran var offentligrättslig. ( 49 ) Om detta emellertid även gäller då det framställda kravet är accessoriskt till ett offentligrättsligt krav, måste ovannämnda slutsats i ännu högre grad gälla i ett fall som detta.

52. För HMRC gäller alltså inga andra regler än för privatpersoner vare sig beträffande den rättsliga grunden för kravet eller förfarandet för att väcka talan, ( 50 ) varför förfarandet vid High Court of Justice inte utgör en tvist i samband med utövandet av offentlig makt, utan ett ärende som omfattas av privaträttens område i den mening som avses i artikel 1.1 i Bryssel I-förordningen.

V – Förslag till avgörande

53. Jag föreslår därför att domstolen besvarar begäran om förhandsavgörande enligt följande: Artikel 1 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ska tolkas så, att dess tillämpningsområde omfattar en talan, enligt vilken myndigheterna i en medlemsstat framställer allmänna skadeståndsanspråk, vilka även kan framställas av privatpersoner, mot företag och fysiska personer, som har sitt hemvist i en annan medlemsstat, med åberopande av en skadeståndsgrundande gärning – i enlighet med den förstnämnda medlemsstatens nationella rätt – bestående i en olaglig överenskommelse om att begå bedrägeri genom medverkan till undandragande av mervärdesskatt som ska betalas till den första medlemsstaten.

( 1 ) Originalspråk: tyska.

( 2 ) Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, EGT L 12, 2001, s. 1.

( 3 ) Se artikel 1.3 i förordningen och artiklarna 1 och 2 i protokoll nr 22 om Danmarks ställning, vilket är fogat till fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, EUT C 83, 2010, s. 299.

( 4 ) Avtal mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Danmark om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område av den 16 november 2005, EUT L 299, 2005, s. 62 (nedan kallat parallellavtalet). Avtalet började gälla den 1 juli 2007, EUT L 94, s. 70.

( 5 ) Ovan fotnot 4.

( 6 ) Ovan fotnot 4.

( 7 ) Konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 30) (nedan kallad Brysselkonventionen).

( 8 ) Östra hovrätten.

( 9 ) Tidigare Sunico A/S, Sunico Holdings A/S och M&B Holding A/S.

( 10 ) En utförlig förklaring av så kallat karusellbedrägeri finns i generaladvokaten Poiares Maduros förslag till avgörande av den 16 februari 2005 i mål C-354/03, Optigen m.fl. (REG 2006, s. I-483), punkt 7, till vilket Förenade kungarikets regering har hänvisat i sitt skriftliga yttrande.

( 11 ) Se punkt 12 i detta förslag till avgörande.

( 12 ) Rådets förordning (EG) nr 1798/2003 av den 7 oktober 2003 om administrativt samarbete i fråga om mervärdesskatt och om upphävande av förordning (EEG) nr 218/92, EUT L 264, 2003, s. 1.

( 13 ) Verkställande domstol i Köpenhamn.

( 14 ) Distriktsdomstolen i Köpenhamn.

( 15 ) Se artikel 2.1 i parallellavtalet, ovan fotnot 4. Enligt denna bestämmelse utgör Bryssel I‑förordningen en del av avtalet och ska enligt internationell rätt gälla i förbindelserna mellan gemenskapen och Danmark. Se även fotnot 3.

( 16 ) Dom av den 4 maj 2010 i mål C-533/08, TNT Express Nederland (REU 2010, s. I‑4107), punkt 60 och där angiven rättspraxis.

( 17 ) Se, i detta avseende, också inledningen till parallellavtalet: ”som hänvisar till EG‑domstolens behörighet ... att meddela förhandsavgöranden om giltigheten och tolkningen av rättsakter som beslutats av gemenskapens institutioner på grundval av avdelning IV i fördraget, inklusive giltigheten och tolkningen av detta avtal, samt till att Danmark, som en följd av protokollet om Danmarks ställning, inte skall vara bundet av denna bestämmelse och inte heller omfattas av dess tillämpning. ...”

( 18 ) Se artikel 2 i protokoll nr 22, ovan fotnot 3, vilken hänvisar till avdelning V i den tredje delen av FEUF.

( 19 ) Denna skyldighet följer redan av att uttrycket ”ebenfalls” (likaledes) används i den tyska versionen och av formuleringen i den engelska versionen: ”… that court or tribunal shall request the Court of Justice to give a ruling thereon whenever under the same circumstances a court or tribunal of another Member State of the European Union would be required to do so …” (min kursivering).

( 20 ) Med detta avses talan enligt 634 § första stycket i retsplejeloven, det vill säga en talan där skadeståndskravet avgörs.

( 21 ) Se mitt förslag till avgörande av den 2 september 2010 i mål C-283/09, Weryński (REU 2011, s. I-601), punkt 15 och följande punkter, och av den 18 juli 2007 i mål C-175/06, Tedesco (REG 2007, s. I-7929), punkterna 21 och 22 och där angiven rättspraxis.

( 22 ) Se mitt förslag till avgörande i målet Tedesco (ovan fotnot 22), punkt 26.

( 23 ) Se åter mitt förslag till avgörande i målet Weryński (ovan fotnot 22), punkt 15 och följande punkter.

( 24 ) Se, i detta avseende, dom av den 4 juni 2002 i mål C-99/00, Lyckeskog (REG 2002, s. I-4839), punkterna 16 och 17, där domstolen hade att avgöra huruvida en svensk domstol, vars domslut också bara kunde överklagas efter det att prövningstillstånd hade meddelats, skulle anses utgöra en domstol i sista instans och där den utgick från frågan huruvida det organ som beviljar prövningstillstånd är en domstol i den mening som avses i artikel 267 FEUF.

( 25 ) Avtalet trädde i kraft den 1 juli 2007, se fotnot 4.

( 26 ) Se inledningen till parallellavtalet: ”som anser att EG-domstolen bör vara behörig att meddela förhandsavgöranden om giltigheten och tolkningen av detta avtal på begäran av en dansk domstol, och att danska domstolar därför bör begära förhandsavgöranden på samma villkor som andra medlemsstaters domstolar när det gäller tolkningen av Bryssel I-förordningen och dess tillämpningsföreskrifter” och Jayme/Kohler, IPrax 2005, Europäisches Kollisionsrecht 2005, sidan 485 och följande sidor, särskilt s. 486.

( 27 ) Se, analogt, artikel 11.2 i parallellavtalet beträffande frågan om uppsägning av avtalet.

( 28 ) I annat fall skulle avtalet enligt artikel 6.6. tredje meningen anses vara uppsagt.

( 29 ) Se ovan fotnot 26.

( 30 ) Se dom av den 14 oktober 1976 i mål 29/76, LTU (REG 1976, s. 1541; svensk specialutgåva, volym 3, s. 195), punkt 3, av den 16 december 1980 i mål 814/79, Rüffer (REG 1980, s. 3807), punkt 7, av den 21 april 1993 i mål C-172/91, Sonntag (REG 1993, s. I-1963), punkt 18, av den 14 november 2002 i mål C-271/00, Baten (REG 2002, s. I-10489), punkt 28, av den 15 maj 2003 i mål C-266/01, Préservatrice Foncière TIARD (REG 2003, s. I-4867) (nedan kallat TIARD), punkt 20, av den 15 januari 2004 i mål C-433/01, Blijdenstein (REG 2004, s. I-981), punkt 24, av den 15 februari 2007 i mål C-292/05, Lechouritou (REG 2007, s. I-1519), punkt 29, och av den 29 april 2009 i mål C-420/07, Apostolides (REG 2009, s. I-3571), punkt 41.

( 31 ) Ovan fotnot 7.

( 32 ) Se artikel 68.1 i Bryssel I-förordningen.

( 33 ) Dom av den 23 april 2009 i mål C-167/08, Draka NK Cables m.fl. (REG 2009, s. I-3477), punkt 20, av den 2 juli 2009 i mål C-111/08, SCT Industri (REG 2009, s. I-5655), punkt 22, av den 10 september 2009 i mål C-292/08, German Graphics Graphische Maschinen (REG 2009, s. I-8421), punkt 27, och av den 18 oktober 2011 i mål C-406/09, Realchemie Nederland BV (REU 2011, s. I-9773), punkt 38.

( 34 ) Se, för ett liknande resonemang beträffande artikel 1.2 b, domen i målet SCT Industri (ovan fotnot 33), punkt 23.

( 35 ) Se domarna i målen Draka NK Cables m.fl. (ovan fotnot 33), punkt 20, SCT Industri (ovan fotnot 33), punkt 22, German Graphics Graphische Maschinen (ovan fotnot 33), punkt 27, och Realchemie Nederland BV (ovan fotnot 33), punkt 38.

( 36 ) Se domarna i målen LTU (ovan fotnot 30), punkt 4, Baten (ovan fotnot 30), punkt 29, TIARD (ovan fotnot 30), punkt 21, Lechouritou (ovan fotnot 30), punkt 30, Apostolides (ovan fotnot 30), punkt 42, och Realchemie Nederland BV (ovan fotnot 33), punkt 39.

( 37 ) Domarna i målen Baten (ovan fotnot 30), punkt 31, TIARD (ovan fotnot 30), punkt 23, och dom av den 5 februari 2004 i mål C-265/02, Frahuil (REG 2004, s. I-1543), punkt 20.

( 38 ) Domarna i målen LTU (ovan fotnot 30), punkt 4, Rüffer (ovan fotnot 30), punkt 8, och Baten (ovan fotnot 30), punkt 30.

( 39 ) Domarna i målen LTU (ovan fotnot 30), punkt 4, Rüffer (ovan fotnot 30), punkt 8, Baten (ovan fotnot 30), punkt 30, TIARD (ovan fotnot 30), punkt 22, och Lechouritou (ovan fotnot 30), punkt 31.

( 40 ) Se, för ett liknande resonemang, domarna i målen LTU (ovan fotnot 30,) punkt 4, Sonntag (ovan fotnot 30), punkt 22, TIARD (ovan fotnot 30), punkt 30, Lechouritou (ovan fotnot 30), punkt 34, och Apostolides (ovan fotnot 30), punkt 44.

( 41 ) Ovan fotnot 12.

( 42 ) Ovan fotnot 30.

( 43 ) Domarna i målen Rüffer (ovan fotnot 30), punkt 15, och Lechouritou (ovan fotnot 30), punkt 41.

( 44 ) Se domarna i målen LTU (ovan fotnot 30), punkt 4, Rüffer (ovan fotnot 30), punkt 15, och Lechouritou (ovan fotnot 30), punkt 41.

( 45 ) Närmare bestämt genom att ett skeppsvrak avlägsnades från en allmän vattenväg.

( 46 ) Genom väpnade styrkors handlingar inom ramen för krigsoperationer.

( 47 ) Se domen i målet TIARD (ovan fotnot 30), punkt 42.

( 48 ) Ovan fotnot 30. I detta fall rörde det sig om ett privaträttsligt borgensavtal som ingicks som säkerhet för en tullskuld.

( 49 ) Se åter domen i målet TIARD (ovan fotnot 30), punkt 36. Att ett borgensåtagande är frivilligt ändrar inte bedömningen av omständigheterna i det aktuella fallet. Också otillåtna handlingar omfattas av Bryssel I-förordningen, se till exempel artikel 5 punkt 3. Att ett åtagande är frivilligt och att det finns en viljeyttring saknar således betydelse. I målet TIARD anförde domstolen detta kriterium endast för att göra en avgränsning i förhållande till den nederländska statens ensidiga fastställande av innehållet i avtalet, vilket utgjorde utövande av offentliga maktbefogenheter.

( 50 ) Se domen i målet TIARD (ovan fotnot 30), punkt 23.