FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

ELEANOR SHARPSTON

föredraget den 30 maj 2013 ( 1 )

Mål C‑58/12 P

Groupe Gascogne SA

mot

Europeiska kommissionen

”Överklagande — Konkurrens — Konkurrensbegränsande samverkan — Sektorn för industrisäckar av plast — Böter — Tribunalens åsidosättande av den grundläggande rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid”

Förord

1. Den 16 november 2011 avkunnade tribunalen tre separata domar ( 2 ) i vilka den ogillade separata yrkanden om ogiltigförklaring av kommissionens beslut i ärende COMP/38354 – Industrisäckar. ( 3 ) I nämnda beslut slog kommissionen fast att det hade skett en allvarlig och långvarig överträdelse av dåvarande artikel 81 EG (nu artikel 101 FEUF) och den ålade ett antal dotterbolag och deras respektive moderbolag höga böter. Förevarande mål avser ett av överklagandena av tribunalens domar. ( 4 )

2. Dessa överklaganden aktualiserar inte bara nya konkurrensrättsliga frågor utan innehåller även anmärkningar om att tribunalen åsidosatte artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) ( 5 ) på grund av att den underlät att meddela ett avgörande inom skälig tid. Av det skälet står det klart att det ankommer på domstolen att försöka behandla överklagandena skyndsamt. För att tillgodose detta krav och samtidigt respektera behovet av att avsätta skälig tid för översättning, har jag delat upp de frågor som jag ska behandla mellan de tre förslagen till avgörande på följande sätt.

3. De centrala lagbestämmelserna, tillsammans med en beskrivning av kartellen, förfarandet som utmynnade i kommissionens beslut och de ålagda böterna, finns i punkterna 6–34 i mitt förslag till avgörande i målet Gascogne Sack Deutschland. ( 6 ) På grund av att de frågor som aktualiseras i varje överklagande skiljer sig något åt vad beträffar under vilka omständigheter moderbolag eventuellt ska anses ansvariga för sina helägda dotterbolags handlande, diskuteras denna fråga i alla tre förslagen till avgörande. Min bedömning av de frågor som uppkommit genom påståendet att tribunalen underlät att inom skälig tid meddela ett avgörande (i synnerhet kriterierna för att avgöra huruvida det har förekommit orimligt dröjsmål och de eventuella rättsmedel som kan stå till buds om så har skett) finns i punkterna 70–150 i förevarande förslag till avgörande. En prövning av de detaljerade argument som varje klagande har anfört avseende (exempelvis) frågan huruvida motiveringen i tribunalens domar är tillräcklig återfinns givetvis i respektive förslag till avgörande som avser varje enskilt överklagande. ( 7 )

Inledning

4. I överklagandet har Groupe Gascogne ifrågasatt tribunalens tolkning av två begrepp i konkurrensrätten, nämligen begreppet företag och principen att moderbolaget ska hållas ansvarigt för en överträdelse som begåtts av ett helägt dotterbolag. Groupe Gascogne har hävdat att om böter åläggs för en sådan överträdelse på grundval av ett solidariskt betalningsansvar, ska den övre gränsen (nedan kallad 10-procentstaket) för sådana böter beräknas enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 ( 8 ) genom att beakta dotterbolagets och moderbolagets sammanslagna omsättning snarare än den totala omsättningen i de bolag som utgör hela bolagskoncernen. ( 9 )

Lagstiftningen

Direktivet om sammanställd redovisning

5. Ett av syftena med direktivet om sammanställd redovisning ( 10 ) är att samordna den nationella lagstiftningen angående årsbokslut i vissa bolagsformer, i synnerhet bolagskoncerner som tillsammans utgör ett företag. ( 11 ) Ett ytterligare syfte med denna rättsakt är att säkerställa att finansiell information om sådana företag tillhandahålls aktieägare och tredje man. ( 12 ) De företag som omfattas av skyldigheten att upprätta sammanställd redovisning definieras i artikel 1.1 och 1.2. Till dessa hör varje moderföretag som hör till någon av följande kategorier: ”a) Det innehar en majoritet av rösterna för aktierna eller andelarna i ett annat företag ... b) Det har rätt att utse eller entlediga en majoritet av ledamöterna i ett annat företags ... förvaltnings-, lednings- eller tillsynsorgan och samtidigt är aktieägare eller delägare i detta företag. c) Det har rätt att utöva ett bestämmande inflytande över ett företag ... i vilket det är aktieägare eller delägare ...”

6. I artikel 16 i direktivet om sammanställd redovisning föreskrivs bland annat följande: ”1. Den sammanställda redovisningen skall bestå av sammanställd balansräkning, sammanställd resultaträkning och noter. ... … 3. Den sammanställda redovisningen skall ge en rättvisande bild av tillgångar, skulder, ekonomisk ställning och resultat för de företag, betraktade som en helhet, som omfattas av redovisningen.”

Sammanfattning av den överklagade domen

7. I första instans yrkade Groupe Gascogne ( 13 ) att tribunalen skulle — i första hand, ogiltigförklara beslutet, i den mån beslutet var riktat till Groupe Gascogne och innebar att detta bolag ålades böter, — ändra beslutet i den mån dess dotterbolag Gascogne Sack Deutschland (GSD) ålades böter med ett belopp som översteg 10 procent av GSD:s omsättning, i strid med artikel 15.2 i förordning nr 17, — i andra hand, ogiltigförklara artikel 2 led i) i beslutet, — i tredje hand, ändra artikel 2 led i) i beslutet och sätta ned det bötesbelopp som Groupe Gascogne och GSD ålades att solidariskt betala, och — förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

8. Till stöd för sin talan om ogiltigförklaring av beslutet åberopade Groupe Gascogne tre grunder. För det första hävdade Groupe Gascogne att kommissionen hade åsidosatt artikel 101 FEUF genom att felaktigt hålla bolaget solidariskt ansvarigt för den överträdelse som GSD begått. För det andra gjorde Groupe Gascogne gällande att kommissionen hade gjort en felaktig rättstillämpning i beslutet, på grund av att den feltolkade begreppet företag i artikel 81 EG. Det fick till följd att kommissionen åsidosatte artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 genom att ålägga Groupe Gascogne böter som hade beräknats på grundval av Groupe Gascognes totala omsättning i stället för på grundval av Groupe Gascognes (antagligen genom att beakta holdingbolaget Groupe Gascognes omsättning, men inte dotterbolagens omsättning) och GSD:s sammanslagna omsättning. För det tredje hävdade Groupe Gascogne att de böter som bolaget och GSD hade ålagts att solidariskt betala stred mot proportionalitetsprincipen, eftersom kommissionen inte hade säkerställt att det förelåg ett rimligt förhållande mellan den sanktion som påfördes och den faktiska omsättningen inom sektorn för plastsäckar.

9. Vid förhandlingen i första instans framställde Groupe Gascogne tre anmärkningar om att dess grundläggande rättigheter som garanteras genom stadgan hade åsidosatts. För det första gjorde bolaget gällande att rätten till försvar och oskuldspresumtionen som garanteras genom artikel 48 i stadgan hade åsidosatts. För det andra hävdade Groupe Gascogne att motiveringen i beslutet var otillräcklig och därför förhindrade en prövning av dess lagenlighet. För det tredje åberopade bolaget artiklarna 47 och 49 i stadgan för att hävda att tribunalen borde utöva sin obegränsade behörighet och påföra en proportionerlig sanktion.

10. I punkt 31 i den överklagade domen slog tribunalen fast att den första anmärkningen, avseende ett åsidosättande av Groupe Gascognes rätt till försvar och oskuldspresumtionen, omfattade nya omständigheter och därför inte kunde prövas.

11. Tribunalen underkände alla tre grunder och ogillade således talan i dess helhet.

Grunderna för överklagande

12. Groupe Gascogne har anfört fyra grunder.

13. För det första har Groupe Gascogne hävdat att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning genom att vägra att undersöka inverkan av de ändringar i unionens rättsordning som skedde genom att artikel 6.1 FEU trädde i kraft den 1 december 2009, i synnerhet med hänsyn till artikel 48 i stadgan.

14. För det andra har Groupe Gascogne hävdat att tribunalen åsidosatte artikel 101 FEUF och artikel 48 i stadgan i) genom att felaktigt hålla Groupe Gascogne solidariskt ansvarigt för den överträdelse som GSD begick från den 1 januari 1994 till den 26 juni 2002 enbart på den grunden att GSD var ett helägt dotterbolag till Groupe Gascogne, och ii) genom att fastställa beslutet i den mån det slogs fast att Groupe Gascogne hade solidariskt betalningsansvar, upp till 9,9 miljoner euro, för de böter som GSD ålades.

15. För det tredje har Groupe Gascogne, i andra hand, hävdat att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning genom att feltolka begreppet företag och följaktligen genom att fastställa 10-procentstaket för de böter som skulle betalas med beaktande av Groupe Gascognes totala omsättning i stället för med hänvisning till GSD:s och dess moderbolags sammanslagna omsättning.

16. För det fjärde har Groupe Gascogne, likaså i andra hand, hävdat att tribunalen åsidosatte artikel 47 i stadgan genom att den underlät att meddela ett avgörande i målet inom skälig tid.

Den första och den andra grunden: Åsidosättande av grundläggande rättigheter och oförenligheten av presumtionen om avgörande inflytande – Artikel 48 i stadgan

17. Som första grund har Groupe Gascogne hävdat att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning, i den mån den slog fast att talan inte kunde prövas såvitt avsåg den grund som åberopades vid förhandlingen rörande stadgans ändrade status efter ikraftträdandet av Lissabonfördraget. Som andra grund har Groupe Gascogne hävdat att presumtionen om avgörande inflytande, ( 14 ) med stöd av vilken bolaget hölls ansvarigt för den överträdelse som GSD begick, är oförenlig med dess grundläggande rätt till en rättvis rättegång, eftersom denna presumtion i själva verket fungerar som en ansvarspresumtion.

18. Jag kommer att behandla den första och den andra grunden gemensamt, eftersom båda aktualiserar frågor om grundläggande rättigheter.

Sammanfattning av argumenten

Groupe Gascognes överklagande

19. Vad beträffar den första grunden har Groupe Gascogne påtalat att tribunalen felaktigt underlät att beakta följderna av att stadgan fick samma status som fördragen efter ikraftträdandet av Lissabonfördraget. Även om tribunalen gjorde en riktig bedömning när den konstaterade att rätten till försvar och oskuldspresumtionen garanterades i unionsrätten före den 1 december 2009 enligt de allmänna rättsprinciperna, har inte dessa principer samma rättsliga värde som fördragen. Stadgans ändrade status innebär följaktligen att de rättigheter som garanteras numera ska tillämpas mer rigoröst av unionsdomstolarna.

20. Med avseende på den andra grunden har Groupe Gascogne hävdat att artikel 48 i stadgan ska tolkas mot bakgrund av artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen). Vid tolkningen av artikel 48 i stadgan ska domstolen även beakta medlemsstaternas konstitutioner och rättstraditioner. Tillämpningen av presumtionen om avgörande inflytande fungerar i själva verket som en ansvarspresumtion och är därför förbjuden.

21. I tribunalens dom saknas det även en motivering som visar att Groupe Gascogne faktiskt utövade ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag GSD. Groupe Gascogne hade inte någon kontroll över GSD:s verksamhet inom sektorn för plastsäckar. Tribunalen begick därför ett fel när den höll Groupe Gascogne ansvarigt för GSD:s förfaranden.

Kommissionens svarsskrivelse

22. Kommissionen anser att det är uppenbart att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första grunden.

23. Under det skriftliga förfarandet framfördes det inte några uttryckliga påståenden om att oskuldspresumtionen eller rätten till försvar hade åsidosatts. Vidare vägrade inte tribunalen att undersöka följderna av stadgans ändrade status. Den drog helt enkelt slutsatsen att denna ändring inte påverkade rättsläget, eftersom oskuldspresumtionen och rätten till försvar redan utgjorde en del av unionens rättsordning. Argumentet att de allmänna rättsprinciperna inte har samma rättsliga värde som fördraget är verkningslöst.

24. Kommissionen anser att överklagandet i princip inte kan prövas såvitt avser Groupe Gascognes andra grund, att grunden i varje fall är verkningslös och att överklagandet under alla omständigheter inte kan bifallas såvitt avser denna grund.

25. Överklagandet kan inte prövas såvitt avser den andra grunden, i den mån grunden omfattar omständigheter som inte åberopades vid tribunalen. Groupe Gascognes skriftliga yttranden i första instans innehöll inte några hänvisningar till rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) rörande artikel 6 i Europakonventionen eller till rättspraxis från franska Conseil Constitutionnel (författningsdomstolen). Groupe Gascognes ståndpunkt grundar sig på en missuppfattning av rättspraxis rörande möjligheten att hålla moderbolaget ansvarigt för en överträdelse som ett dotterbolag begått. Kommissionen har hänvisat till generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i de förenade målen Alliance One. ( 15 )

26. Kommissionen har hävdat att den andra grunden är verkningslös, eftersom kommissionen inte enbart stödde sig på presumtionen om avgörande inflytande när den slog fast att Groupe Gascogne hade solidariskt ansvar tillsammans med GSD. Tribunalen prövade ingående de ytterligare omständigheter som kommissionen lade fram och som visade att Groupe Gascogne faktiskt hade utövat ett avgörande inflytande över GSD:s beteende.

27. Det följer av domstolens dom i målet Elf Aquitaine ( 16 ) att presumtionen om avgörande inflytande är förenlig med den oskuldspresumtion som garanteras i artikel 48 i stadgan. Överklagandet kan därför inte bifallas såvitt avser den andra grunden.

Bedömning

Grundläggande rättigheter – upptagande till prövning i första instans

28. Av artikel 44.1 c jämförd med artikel 48.2 i tribunalens rättegångsregler följer att Groupe Gascognes grund rörande artikel 48 i stadgan, tolkad mot bakgrund av artikel 6 i Europakonventionen, skulle kunna prövas endast om denna grund föranleddes av faktiska eller rättsliga omständigheter som framkommit först under förfarandet.

29. Det framgår klart av Groupe Gascognes begäran om att det skriftliga förfarandet skulle återupptas (vilken framställdes genom skrivelse av den 20 oktober 2010) på grund av att en ny rättslig omständighet hade framkommit under förfarandet, att bolagets juridiska ombud ansåg att grunden rörande grundläggande rättigheter aktualiserade nya omständigheter som inte fanns med i den ursprungliga ansökan.

30. Det framgår klart av tribunalens konstaterande i punkt 27 i den överklagade domen att Groupe Gascognes grund rörande artikel 48 i stadgan inte ingick i dess ursprungliga ansökan om ogiltigförklaring. Tribunalen angav följande: ”Vad beträffar sökandens anmärkningar om ett åsidosättande av principen om oskuldspresumtion och rätten till försvar som garanteras genom artikel 48 i stadgan, ska det konstateras att dessa tillkommer utöver de argument som anfördes i samband med de grunder som åberopades i ansökan och har inte ett tillräckligt nära samband med de argument som ursprungligen anfördes för att anses utgöra en del av diskussionernas normala utveckling i ett domstolsförfarande. Dessa anmärkningar ska således anses utgöra nya anmärkningar.” ( 17 )

31. Vidare skilde sig innehållet i denna grund från grunden avseende artikel 49 i stadgan med avseende på den påförda sanktionens proportionerlighet. Av det skälet hade Groupe Gascognes argument inte ett tillräckligt nära samband med denna fråga för att utgöra en utvidgning av redan åberopade argument.

32. Jag anser följaktligen att tribunalens bedömning var korrekt.

33. Härav följer att tribunalen inte gjorde en felaktig rättstillämpning när den slog fast att överklagandet inte kunde prövas såvitt avsåg den grund som Groupe Gascogne åberopade vid förhandlingen avseende ett åsidosättande av artikel 48 i stadgan.

Grundläggande rättigheter – huruvida presumtionen om avgörande inflytande är förenlig med artikel 48 i stadgan

34. Groupe Gascognes anmärkning består av följande tre delar: i) Vid tolkningen av artikel 48 i stadgan borde tribunalen ha beaktat artikel 6 i Europakonventionen och medlemsstaternas rättstraditioner, ii) presumtionen om avgörande inflytande tillämpades som en ansvarspresumtion, och iii) tribunalen gav inte en tillräcklig motivering som visade att Groupe Gascogne hade utövat ett sådant inflytande över GSD.

35. Om Groupe Gascogne tilläts att vid domstolen åberopa nya grunder som det inte hade åberopat i tid vid tribunalen, skulle detta innebära att bolaget i ett mål om överklagande kunde anhängiggöra en mer omfattande tvist än den som prövades i första instans. Domstolen är emellertid i ett mål om överklagande i princip endast behörig att pröva den rättsliga bedömningen av de grunder som har åberopats vid tribunalen. ( 18 )

36. Jag har redan påpekat med avseende på den första grunden att Groupe Gascogne i första instans inte åberopade några grunder rörande tolkningen av artikel 48 i stadgan mot bakgrund av artikel 6 i Europakonventionen eller medlemsstaternas rättstraditioner. ( 19 ) Härav följer att anmärkningen inte kan prövas, eftersom Groupe Gascognes grund omfattar omständigheter som åberopades för första gången vid domstolen. ( 20 )

37. Dessa omständigheter hade kunnat åberopas vid tribunalen under det skriftliga förfarandet. För det första utgjorde dessa rättigheter en del av unionsrättens allmänna principer. För det andra hämtade domstolen, trots att stadgan ännu inte var rättsligt bindande, ofta vägledning i stadgans bestämmelser vid avkunnandet av domar före ikraftträdandet av artikel 6 FEU. ( 21 ) Vidare har domstolen slagit fast att Lissabonfördraget endast innebär en kodifiering av stadgan. ( 22 )

38. Domstolen har slagit fast att presumtionen om avgörande inflytande inte är oförenlig med artikel 48 i stadgan. ( 23 ) I motsats till vad Groupe Gascogne har hävdat, har dessutom domstolen slagit fast att presumtionen inte i själva verket fungerar som en ansvarspresumtion. ( 24 )

39. Som tribunalen angav i punkt 73 i den överklagade domen, åberopades Groupe Gascognes påstående om att kommissionens motivering inte var tillräcklig ”… huvudsakligen till stöd för ståndpunkten att sökanden inte deltog i [GSD:s] verksamhet när den förvärvade detta bolag år 1994. Det kommersiella intresset av förvärvet låg huvudsakligen i att det öppnades en avsättningsmöjlighet för papper som tillverkats av sökandens koncern. Avsikten var inte att ingripa i bedrivandet av [GSD:s] affärsverksamhet, och i synnerhet inte inom sektorn för industrisäckar av plast, där sökanden inte var verksam och vilken under alla omständigheter hade liten ekonomisk betydelse.” ( 25 )

40. Den skyldighet att motivera domarna som åvilar tribunalen (enligt artiklarna 36 och 53 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol) innebär inte någon skyldighet för tribunalen att lämna en uttömmande redogörelse för vart och ett av de resonemang som parterna i tvisten fört. Motiveringen kan således vara underförstådd, under förutsättning att de som berörs därav får kännedom om de skäl som ligger till grund för den överklagade domen och att domstolen ges tillräckligt underlag för att kunna utföra sin prövning av överklagandet. ( 26 )

41. Tribunalen gjorde följande konstateranden i den överklagade domen beträffande Groupe Gascognes avgörande inflytande över GSD: ”74 Även om det är riktigt att vissa av de omständigheter som har åberopats av sökanden tyder på att [GSD] hade en omfattande självbestämmanderätt, kvarstår dock det faktum att sökanden faktiskt ingrep i sitt dotterbolags verksamhet, att den uppställde betydande begränsningar vad gäller inriktningen på dess beteende på marknaden och att den således utövade faktisk kontroll över sitt dotterbolag. … 93 Vid bedömningen av samtliga bevis och argument som sökanden och kommissionen har lagt fram framgår det således att kommissionen inte gjorde en felaktig bedömning genom att anse att sökanden regelbundet övervakade dotterbolagets ledning och genom att hålla sökanden ansvarig för den överträdelse som dess dotterbolag begått. Utan att kommissionen ens var tvungen att stödja sig på den presumtion om faktisk kontroll som sökandens innehav av samtliga aktier ger upphov till, kunde kommissionen på grundval av alla tillgängliga bevis dra slutsatsen att moderbolaget faktiskt kontrollerade sitt dotterbolag i förevarande fall.” ( 27 )

42. I dessa punkter i den överklagade domen undersökte tribunalen bevisningen och fann att Groupe Gascogne var aktivt engagerat i GSD:s verksamhet i sådan utsträckning att moderbolaget faktiskt kontrollerade dotterbolaget.

43. Jag anser därför att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser Groupe Gascognes andra grund. Tribunalens motivering är tillräcklig för att de som berörs därav ska få kännedom om de skäl som ligger till grund för domen och för att domstolen ska ha tillräckligt underlag för att kunna utföra sin prövning i förevarande mål om överklagande. Den överklagade domen är därför, i motsats till vad Groupe Gascogne har hävdat, inte bristfälligt motiverad.

44. Härav följer att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första och den andra grunden.

Den tredje grunden: Tolkningen av begreppet företag i den mening som avses i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003

Sammanfattning av argumenten

Groupe Gascognes överklagande

45. Groupe Gascogne har hävdat att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av begreppet företag i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. Syftet med denna bestämmelse är att säkerställa att eventuella böter som åläggs inte är orimligt höga. Vid tolkningen av bestämmelsen begick tribunalen två fel. För det första blandade den ihop begreppen företag och personligt ansvar. Begreppet företag i konkurrensrätten har en mycket specifik innebörd: det tolkas inte på samma sätt som begreppet personligt ansvar. Det är nödvändigt att definiera företaget med hänvisning till den enhet som de konkurrensbegränsande förfarandena kan hänföras till.

46. För det andra har Groupe Gascogne hävdat att tribunalen gjorde en felaktig bedömning genom att förväxla begreppet företag med begreppet bolagskoncern. Enligt domstolens praxis är det endast när hela bolagskoncernen utgör ett enda företag som hela koncernens totala omsättning ska beaktas vid fastställandet av 10-procentstaket för att bestämma den övre gränsen för böterna enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. Det finns inte någon motivering i den överklagade domen (eller beslutet) som visar att det finns en sådan koncern.

47. De böter som GSD ålades i beslutet uppgår till 13,2 miljoner euro, och Groupe Gascogne har solidariskt betalningsansvar för 9,9 miljoner euro av detta belopp. Groupe Gascogne har hävdat att den övre gränsen för böterna inte borde överstiga 2070400 euro, vilket motsvarar 10 procent av GSD:s omsättning. Det beloppet har åberopats under förutsättning att Groupe Gascognes andra grund godtas, nämligen att bolaget inte kan hållas ansvarigt för den överträdelse som GSD begick.

Kommissionens svarsskrivelse

48. Kommissionen har gjort gällande att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den tredje grunden. Enligt fast rättspraxis ger omsättningen i ett företag som helhet en indikation på dess ekonomiska betydelse och inflytande på marknaden. Groupe Gascogne anses ansvarigt för GSD:s överträdelse. Det var därför befogat av kommissionen att hänvisa till 10 procent av koncernens totala omsättning vid fastställandet av den övre gränsen för böterna.

Bedömning

49. Hur ska 10-procentstaket (den övre gränsen för böterna) fastställas när ett moderbolag anses ansvarigt för en överträdelse som dess helägda dotterbolag har begått? Groupe Gascogne har ifrågasatt den princip som följer av fast rättspraxis, nämligen att under sådana omständigheter ska 10-procentstaket i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 beräknas med hänvisning till den totala omsättningen i de bolag som utgör koncernen. Bolaget har hävdat att i förevarande fall ska 10-procentstaket fastställas med hänvisning till GSD:s och dess egen sammanslagna omsättning. Det skulle medföra att den övre gränsen för böterna blir lägre, eftersom 10 procent av GSD:s och Groupe Gascognes sammanslagna omsättning (nämligen holdingbolagets omsättning utan beaktande av dess dotterbolag) skulle ge upphov till en lägre procentsats än 10 procent av hela koncernens totala omsättning.

50. Jag delar inte Groupe Gascognes uppfattning.

51. Ordet ”företag” tolkas extensivt i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. Det omfattar mer än en enhet som bedriver ekonomisk verksamhet. Vilken enhet identifieras som företaget i den mening som avses i denna bestämmelse?

52. I artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 hänvisas det till ”... varje företag och företagssammanslutning som deltagit i överträdelsen ...”.

53. Begreppet företag omfattar varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens rättsliga form och oavsett hur den finansieras. Begreppet företag ska förstås som en ekonomisk enhet, även om enheten i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer. När en sådan ekonomisk enhet har överträtt konkurrensreglerna ska den, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen. ( 28 )

54. När ett moderföretag hålls ansvarigt anses det ha deltagit i överträdelsen. Det företag som identifierats i den mening som avses i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 är följaktligen moderbolaget och dotterbolaget.

55. Syftet med 10-procentstaket är att undvika att böter åläggs i fall där det kan förutses att företagen, med hänsyn till deras storlek vilken fastställs mot bakgrund av deras totala omsättning, inte kommer att kunna betala bötesbeloppen. ( 29 ) Vidare har domstolen slagit fast att vid bedömningen av artikel 15.2 i förordning nr 17 ( 30 ) är denna avskräckande verkan en av de faktorer som ska beaktas vid beräkningen av bötesbeloppet.

56. Jag anser därför att när ett moderbolag hålls solidariskt ansvarigt tillsammans med sitt dotterbolag för en överträdelse av konkurrensreglerna, överensstämmer det med ordalydelsen i och syftet med artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 att fastställa 10-procentstaket för de böter som åläggs med hänvisning till företagets totala omsättning med beaktande av bolagskoncernen i dess helhet. Det uppställs inte något krav i unionsrätten på att andra dotterbolag inom koncernen ska vara verksamma på samma marknad eller att de ska ha en koppling till överträdelsen innan deras omsättning kan beaktas vid fastställandet av de böter som ska åläggas.

57. Kommissionen har anmodat domstolen att beakta vissa sekundärrättsakter som reglerar bolagens redovisning, i synnerhet direktivet om sammanställd redovisning. Denna begäran har framställts till stöd för kommissionens argument att 10-procentstaket bör fastställas med hänvisning till det aktuella företagets totala omsättning. Jag har inte beaktat dessa rättsakter vid min bedömning.

58. Jag anser att det inte går att dra en tydlig parallell till direktivet om sammanställd redovisning. Definitionen av företag i artikel 1.1 och 1.2 i det direktivet är inte densamma som den som tillämpas i konkurrensrätten när moderbolaget hålls ansvarigt för ett dotterbolags överträdelse. Framför allt definieras inte begreppet sammanställd redovisning på samma sätt som begreppet total omsättning har förklarats i domstolens praxis rörande artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.

59. Vad slutligen beträffar den påstådda underlåtenheten att ge en tillräcklig motivering i den överklagade domen, ( 31 ) noterar jag att tribunalen redogjorde för Groupe Gascognes argument i punkterna 96–104 i den överklagade domen. Det framgår av tribunalens konstateranden i punkterna 107–110 att den inte godtog dessa argument. Skälet till detta är att den slog fast att Groupe Gascogne och GSD utgjorde ett och samma företag och att enligt konkurrensreglerna skulle 10-procentstaket beräknas med hänvisning till den totala omsättningen i samtliga bolag inom Groupe Gascogne-koncernen.

60. I punkt 108 i den överklagade domen angav tribunalen följande: ”… 10-procentstaket ska beräknas utifrån den sammanlagda omsättningen för samtliga bolag som utgör den koncern som leds av det yttersta moderbolaget, eftersom det endast är den sammanlagda omsättningen för de i koncernen deltagande bolagen som kan utgöra en indikation på det ifrågavarande företagets storlek och ekonomiska inflytande (domen i ... målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 90[ ( 32 )]).” ( 33 )

61. I punkt 111 gav tribunalen följande förklaring: ”… [F]ör att beakta moderbolagets konsoliderade omsättning vid tillämpningen av taket på 10 procent av det aktuella företagets omsättning krävs det inte att det måste visas att varje dotterbolag inom koncernen inte självständigt bestämmer sitt beteende på marknaden.” ( 34 )

62. Vidare angav tribunalen i punkt 112 i den överklagade domen att den, genom att bekräfta fastställandet av 10-procentstaket med hänvisning till den totala omsättningen, inte höll andra dotterbolag än GSD inom Groupe Gascogne-koncernen ansvariga för överträdelsen.

63. Tribunalen förklarade i punkt 113 att det, vid beaktandet av den totala omsättningen i det yttersta moderbolaget (Groupe Gascogne) i syfte att beräkna 10-procentstaket, inte krävdes att dotterbolagen som ingår i koncernen måste vara verksamma på samma marknad eller att det måste föreligga en koppling mellan dessa dotterbolag och överträdelsen.

64. I dessa punkter klargör tribunalen att den ansåg att Groupe Gascogne och GSD utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 och att den vid beräkningen av 10-procentstaket skulle beakta den totala omsättningen i företagets olika delar. Den ansåg inte att beteendet av de övriga dotterbolagen inom koncernen var relevant för frågan om fastställandet av böterna. Den ansåg inte heller att dessa dotterbolag hade en koppling till överträdelsen. ( 35 )

65. Den överklagade domen är inte bristfälligt motiverad, eftersom nämnda punkter i den överklagade domen ger de som berörs därav kännedom om de skäl som ligger till grund för domen och ger domstolen tillräckligt underlag för att kunna utföra sin prövning av överklagandet.

66. Jag anser därför att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den tredje grunden.

67. Jag vill tillägga att om domstolen skulle komma fram till en annan slutsats (nämligen att 10-procentstaket ska fastställas med hänvisning till den sammanslagna omsättningen i stället för den totala omsättningen), men anse att Groupe Gascogne har solidariskt betalningsansvar för 9,9 miljoner euro av GSD:s böter, skulle den ställas inför problemet att den inte har tillgång till några uppgifter om vad de två bolagens sammanslagna omsättning uppgick till vid den relevanta tidpunkten. Det är därför inte möjligt att beräkna 10 procent av denna summa och utröna huruvida det skulle medföra en nedsättning av de böter som Groupe Gascogne ska betala och, i så fall, med hur mycket. Målet skulle därför behöva återförvisas till tribunalen.

Oförmåga att betala de ålagda böterna

68. I likhet med sitt dotterbolag GSD, anförde Groupe Gascogne under förhandlingen vid domstolen argument rörande sin nuvarande ekonomiska situation och gjorde gällande att det inte kan betala de böter som ålades genom beslutet. Motsvarande argument hade inte anförts i första instans och det åberopades inte någon bestämmelse i fördraget, domstolens stadga eller domstolens rättegångsregler som stöd.

69. Jag anser att Groupe Gascognes argument rörande dess oförmåga att betala inte kan godtas av samma tre skäl som jag har angett i punkterna 121–124 i mitt förslag till avgörande i målet Gascogne Sack Deutschland.

Underlåtenhet att meddela ett avgörande inom skälig tid

70. Dröjsmål inom rättskipningen har genom åren gett skönlitterära författare många tillfällen att vara slagfärdiga. För att ge ett exempel som är av relevans i förevarande mål om överklagande, kan jag inte annat än citera Charles Dickens förord till den första upplagan av Bleak House, som har följande lydelse: ”En domare i Court of Chancery hade för ett par månader sedan, vid en offentlig tillställning, vänligheten att upplysa mig, som en i ett sällskap av ungefär etthundrafemtio män och kvinnor som inte var utsatta för några misstankar om galenskap, att även om Court of Chancery klart var föremål för många allmänna fördomar (i det ögonblicket tyckte jag att domaren kastade en blick åt mitt håll), så var den nästan felfri. Det hade visserligen, medgav han, förekommit en eller annan småfuttig brist i dess handläggningstakt, men detta hade överdrivits och berodde helt och hållet på ’allmänhetens knusslighet’. Denna skyldiga allmänhet hade tydligen tills helt nyligen föresatt sig på det mest beslutsamma sätt att på inga villkor utöka det antal domare i Court of Chancery som hade utsetts av – jag tror Rikard II, men vilken annan kung som helst duger lika bra.” [Fri översättning till svenska. Övers. anm.]

71. Som fjärde grund har Groupe Gascogne hävdat att tribunalen åsidosatte artikel 47 i stadgan på grund av att den underlät att avgöra målet inom skälig tid. Detta är inte första gången som frågan om vad som utgör en skälig tidsperiod för att avkunna dom i ett konkurrensmål vid tribunalen har väckts vid domstolen. ( 36 ) Detta mål innebär dock både en möjlighet och en skyldighet för domstolen att klargöra ett antal principfrågor. ( 37 ) När och vid vilken domstol (tribunalen, eller domstolen vid överklagande) ska en anmärkning om oskäligt dröjsmål åberopas? Vilka kriterier ska tillämpas vid fastställandet av vad som utgör ett ”oskäligt” eller ”orimligt” dröjsmål? Om det anses att det föreligger ett oskäligt dröjsmål, vad är det lämpliga rättsmedlet?

Rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid

72. Principen om ett effektivt domstolsskydd utgör en av gemenskapsrättens allmänna principer. Den har sitt ursprung i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och har stadfästs i artiklarna 6 och 13 i Europakonventionen samt bekräftats i artikel 47 i stadgan. ( 38 ) I artikel 47 föreskrivs att var och en har rätt till ett effektivt rättsmedel och att inom skälig tid få sin sak prövad i en rättvis rättegång. Det följer av artikel 52.3 i stadgan att eftersom de rättigheter som garanteras av artikel 47 motsvarar de rättigheter som garanteras av Europakonventionen, ska deras innebörd och räckvidd tolkas mot bakgrund av artiklarna 6.1 och 13 i Europakonventionen. ( 39 ) De kriterier som Europadomstolen har utvecklat vid tolkningen av dessa bestämmelser ska således tillämpas vid fastställandet av huruvida ett mål har avgjorts inom skälig tid och hur ett åsidosättande av denna princip ska avhjälpas. ( 40 ) Europadomstolen slog fast i domen i målet Sürmeli ( 41 ) att de fördragsslutande staterna har en skyldighet att organisera sina rättssystem på ett sådant sätt att deras domstolar kan uppfylla kraven i artikel 6.1 i Europakonventionen, inbegripet skyldigheten att pröva mål inom skälig tid.

73. Europeiska unionen är naturligtvis inte ännu part i Europakonventionen. Eftersom medlemsstaterna redan har gett stadgan en motsvarande status som fördragen, har de dock åtagit sig att se till, på det verksamhetsområde som unionsrätten omfattar, att de rättigheter som garanteras av stadgan iakttas på ett effektivt sätt. Europeiska unionen har dessutom numera engagerat sig i de nödvändiga förhandlingarna för att ansluta sig till Europakonventionen. Jag anser därför att medlemsstaterna i princip redan har åtagit sig att se till att Europeiska unionens domstolsstrukturer kan uppfylla kraven i artikel 47 i stadgan och artikel 6.1 i Europakonventionen och säkerställa en rättvis rättegång inom skälig tid i mål som omfattas av deras behörighet.

Åberopandet av en anmärkning om oskäligt dröjsmål

74. Självklart är det bästa sättet för att undvika ett åsidosättande av rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid att se till att avhjälpande åtgärder vidtas innan ett dröjsmål vid handläggningen av ett mål blir orimligt. Det är naturligtvis att föredra att domstolen själv handlägger målen effektivt. Jag anser dock även att det är fullständigt korrekt och befogat att en tvistande part uttrycker oro om förfarandet håller på att bli alltför utdraget, utan att vederbörande nödvändigtvis behöver avvakta till dess att dom har avkunnats. Det kan (till exempel) innefatta att parten kontaktar domstolskansliet, efter en längre tid av uppenbar passivitet, för att höra sig för om hur målet fortskrider. Jag anser inte att en tvistande part har någon skyldighet att på detta sätt driva på en domstol, men fördelen med att den tvistande parten är proaktiv är att det kan vara möjligt att kväva problemet i sin linda. Domstolen kan vidta åtgärder för att se till att den återstående delen av förfarandet snabbas på så att rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid på det hela taget iakttas.

75. Huruvida en tvistande part tar upp frågan vid tribunalen eller ej har enligt min mening inte någon betydelse för partens senare rätt att ta upp frågan i ett mål om överklagande vid domstolen.

76. Ett överklagande av ett avgörande av tribunalen är begränsat till rättsfrågor. Grunderna för överklagande kan även omfatta rättegångsfel som påverkar den berörda sökande. ( 42 ) Enligt fast rättspraxis utgör en underlåtenhet att meddela ett avgörande inom skälig tid ett sådant rättegångsfel som domstolen redan har slagit fast kan prövas. ( 43 )

Orimligt långa domstolsförfaranden – ett mätbart begrepp?

77. Europadomstolen bedömer huruvida förfarandets längd är skälig mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i det mål som är anhängigt vid den och den beaktar följande fyra kriterier som har slagits fast i dess praxis: tvistens betydelse för sökanden, målets komplexitet, sökandens uppträdande och de behöriga myndigheternas uppträdande. ( 44 )

78. I domen i målet Baustahlgewebe räknade domstolen tidsåtgången i förfarandet vid förstainstansrätten (vilken den beskrev som ”ansenlig”) från det datum då ansökan om ogiltigförklaring inlämnades till det datum då förstainstansrätten meddelade dom (i det fallet cirka fem år och sex månader). ( 45 ) 32 månader hade förflutit från det att det skriftliga förfarandet avslutades till dess beslutet att inleda det muntliga förfarandet fattades. Under denna period fattades ett beslut under förfarandets gång om att förena 11 mål vad gällde det muntliga förfarandet. Domstolen angav att vad som utgör skälig tid ska bedömas från fall till fall och den tillämpade de fyra kriterier som hämtats från Europadomstolens praxis och som jag nyss har angett (nedan kallade Baustahlgewebe-kriterierna). Domstolen noterade även att det finns vissa specifika krav på förfarandet vid unionsdomstolarna. I synnerhet angav den att reglerna om rättegångsspråk ska beaktas. ( 46 )

79. I målet Der Grüne Punkt ( 47 ) pågick förfarandet i fem år och tio månader, inbegripet tre år och nio månader från det att det skriftliga förfarandet avslutades till dess det muntliga förfarandet inleddes. Förstainstansrätten vidtog inte några processuella åtgärder under denna tid. I målet om överklagande bedömde domstolen perioden från det att ansökan ingavs till dess att domen avkunnades mot bakgrund av Baustahlgewebe-kriterierna.

80. I både domen i målet Baustahlgewebe och domen i målet Der Grüne Punkt fann domstolen att förstainstansrätten inte hade meddelat dom inom skälig tid. Den metod som hittills har tillämpats för att fastställa huruvida ett förfarande har pågått orimligt länge har dock kanske varit mer pragmatisk än rationell.

81. Jag anser att det är viktigt att undvika frestelsen att generalisera om vad som är ”orimligt” genom att fokusera enbart på förfarandets totala längd. Den korrekta utgångspunkten är enligt min mening snarare att kort titta på vad tribunalen gör och de krav som den har att beakta i sin verksamhet, för att se hur dessa omständigheter påverkar den tid som det tar att avgöra ett mål och på grundval därav tydligare identifiera de perioder under handläggningen av ett mål som bör granskas särskilt noggrant.

82. Tribunalens behörighet har utökats betydligt sedan den inrättades år 1989. ( 48 ) Om vi bortser från de rättsområden som inte är aktuella i förevarande mål, kan den behörighet som tribunalen utövar över kommissionens beslut i konkurrensärenden inte rakt av likställas med verksamheten i en nationell konkurrensdomstol. Europeiska unionens kartellmål berör ofta företag i flera olika medlemsstater, vilka väcker talan om ogiltigförklaring på det rättegångsspråk som de har valt bland de 23 (snart 24) officiella språk som finns tillgängliga. När det skriftliga förfarandet har avslutats, måste dessa språk inskränkas till ett gemensamt arbetsspråk för att möjliggöra för domarna och deras rättssekreterare att påbörja arbetet med målet. Tribunalen använder sig av samma gemensamma översättningsdirektorat som domstolen. Det förekommer konkurrerande anspråk på att nyttja översättningsresurserna och det skulle inte vara realistiskt att anta att samtliga översättningar i varje konkurrensmål vid tribunalen kan (eller bör) ges samma prioritet som (exempelvis) ett förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande vid domstolen som rör en sökande som är frihetsberövad. Om det har ingetts en fullständig uppsättning av detaljerade skriftliga inlagor (ansökan, svaromål, replik och duplik), eventuellt med förlängda tidsfrister för alla utom den inledande ansökan, och var och en av dessa handlingar även måste översättas, är det inte osannolikt att omkring 20–22 månader redan kan ha gått innan prövningen av målet kan påbörjas på ett meningsfullt sätt. ( 49 ) Vad jag menar är att den gräns- och språköverskridande karaktären på unionens konkurrensrätt tenderar att medföra en förlängning av den tid som går innan prövningen av ett mål kan påbörjas. ( 50 )

83. Det finns dock antagligen inte något ”genomsnittligt” konkurrensmål. Vissa mål kan vara relativt okomplicerade, när de åberopade argumenten väl har benats upp. Andra kan ge upphov till svårgenomträngliga och komplicerade nya frågor. I vissa mål utgör redan den mängd handlingar och tekniska bevisning som måste bedömas i sig en överväldigande uppgift. När flera företag angriper ett kommissionsbeslut, varigenom de har ålagts böter för deltagandet i en kartell, är det logiskt att deras mål handläggs gemensamt. Det medför dock att de enskilda målen inte kan handläggas i snabbare takt än det långsammaste förfarandet i denna särskilda grupp.

84. Om, och i den omfattning, tribunalen anser det nödvändigt, för att i vederbörlig ordning pröva ett mål, att ägna sig åt aktiv processledning (exempelvis genom att kalla till en förberedande förhandling eller genom att begära att parterna skriftligen ska inge ytterligare specifik information), är det uppenbart att sådan tidsåtgång inte ska beaktas vid bedömningen av hur lång tid prövningen av målet har tagit. Tid som har använts för att säkerställa en rättvis rättegång är tid som har använts på ett rimligt sätt.

85. Hur är det med påståendet att det är allmänt känt att tribunalen är överlastad av arbete och har betydande målbalanser, och att detta oundvikligen medför att det kommer att ta betydligt längre tid för tribunalen att handlägga mål än vad det annars skulle ha kunnat göra?

86. Även om jag har stor förståelse för tribunalens svåra situation, anser jag att den alltför omfattande arbetsbördan i allmänhet inte i sig kan användas för att motivera orimliga dröjsmål i handläggningen av mål som leder till ett åsidosättande av rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid.

87. I den mån som ändrade interna rutiner och aktiv processledning kan leda till en förbättrad användning av befintliga resurser, är det självklart ett mål som aktivt bör eftersträvas. Tribunalen håller faktiskt för närvarande på att se över sina rättegångsregler med just det målet i åtanke. Strävan efter en snabbare handläggning av mål får dock inte bli ett mål som ersätter alla andra. Rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid är en rättighet som omfattar två centrala beståndsdelar, inte en. Att rationalisera i varenda möjliga avseende i strävan efter en snabbare handläggning av mål skulle inte gå att förena med bibehållandet av förfarandets övergripande rättvisa. Det skulle inte heller, mer allmänt, utgöra ett lämpligt sätt att genomföra domstolsförfarandet. Bakgrunden till dessa konnexa mål om överklagande är att de berörda företagen har ålagts betydande böter för vad kommissionen anser utgjorde mycket allvarliga överträdelser av konkurrensreglerna. Dessa företag har rätt att framföra sina argument för att angripa detta beslut och få dessa prövade med omsorg, och att känna att – oavsett huruvida de vinner framgång – tribunalen har gjort en prövning i laga ordning av deras mål. Som domstolen har framhållit krävs en fullständig prövning av tribunalen för att garantera ett rättvist förfarande när kommissionen agerar som utredande myndighet, åklagarmyndighet och den myndighet som ålägger böter. ( 51 ) Som jag redan har angett är den tid som en sådan noggrann prövning tar inte ”orimlig” tid eller ”bortkastad” tid. Den utgör grundvalen för att tribunalens domar ska vara legitima.

88. I den mån som tribunalens tillgängliga resurser är otillräckliga för att på lämpligt sätt hantera den nuvarande och den rimligen förväntade framtida målbördan, måste ansvaret vila på medlemsstaterna.

89. Jag har redan nämnt ( 52 ) skyldigheten som åligger de stater som är parter i Europakonventionen att se till att deras domstolar organiseras på ett sätt som innebär att rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid iakttas. Jag kan inte se något övertygande skäl för att tillämpa en annan logik på Europeiska unionens domstolar. Tribunalens behörighet (och samtidigt därmed dess arbetsbörda) har ökat väldigt markant med åren. Det är allmänt känt att tribunalen har problem med målbalanser. Det har framställts en begäran om att ytterligare domare ska tillsättas ( 53 ) – än så länge utan resultat. Även inom ramen för den befintliga ordningen förekommer det ibland problem. Tribunalens nuvarande ordförande har nyligen offentligen uppmärksammat ( 54 ) den försämring av tribunalens produktivitet som följer om förfarandet för återutnämning inte fungerar väl (med vederbörlig hänsyn till granskningen av den kommitté som avses i artikel 255 FEUF) och det är en lång tid av osäkerhet inför datumet för nytillsättningen. Dessa farhågor är reella. ( 55 ) En person som lyder under en enskild medlemsstats jurisdiktion har rätt att förvänta sig att denna stat organiserar sitt nationella domstolssystem på ett lämpligt och effektivt sätt, genom att tillsätta tillräckligt många väl kvalificerade domare, förnya deras förordnanden (förutsatt att de är kompetenta) för att upprätthålla en stabil och effektiv domarkår och genom att tillhandahålla lämplig stödpersonal. De personer vars mål är anhängiga vid unionsdomstolarna har säkerligen på samma sätt rätt att omfattas av en ordning som skyddar deras rätt till en rättvis rättegång inom skälig tid.

90. Härav följer att de problem som uppstår på grund av det alltför stora antalet mål, oavsett hur verkliga de kan vara, inte ska beaktas vid bedömningen av huruvida det har förekommit orimligt dröjsmål vid handläggningen av ett visst mål.

91. Om jag knyter ihop trådarna utifrån det hittills anförda, anser jag att det är befogat, för det första, att inte beakta tiden från det att ansökan ingavs till dess att det skriftliga förfarandet avslutades, för det andra, att räkna med en rimlig ytterligare tidsåtgång (jag använder här 4 månader som tumregel, men den skulle kunna vara längre i ett mycket omfattande mål eller om det är ett särskilt tryck på översättningsresurserna vid den tidpunkten på året) för att få översättningen av den sista inlagan efter att det skriftliga förfarandet har avslutats och, för det tredje, att inte heller beakta eventuella tidsperioder som kan hänföras till aktiv processledning. Man bör därför fokusera på att granska perioder av uppenbar passivitet, och samtidigt ta rimligt stor hänsyn till den tid som faktiskt krävs för att ta sig från den tidpunkt då de skriftliga yttrandena finns tillgängliga på institutionens arbetsspråk till den tidpunkt då kallelsen till förhandlingen rimligen kan skickas ut. ( 56 )

92. Återigen vill jag framhålla att det inte finns någon magisk siffra som kan gripas ur luften som den ”rätta” tidslängd som bör förflyta från det att översättningarna av handlingarna i målet finns tillgängliga till dess att kallelsen till förhandlingen skickas ut för att rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid ska iakttas. ( 57 ) Ett någorlunda okomplicerat mål skulle kunna kräva sex månader för det skedet av förfarandet. Ett betydligt mer komplicerat mål (eller – till exempel – en kartell med flera sinsemellan sammanhängande överklaganden) skulle kunna kräva dubbelt så mycket tid, kanske till och med mer. I allmänna ordalag – för att ange ramarna för mitt resonemang – anser jag att i ett mål där det inte har förekommit någon aktiv processledning, bör varningsklockorna ringa om mer än arton månader har gått från det att det skriftliga förfarandet avslutades (det vill säga på rättegångsspråket) och parterna ännu inte har informerats om datumet för förhandlingen. En sådan tidsram går enligt min mening utöver vad som rimligen är det normala vid handläggningen av mål.

93. Innebär det att det har förekommit orimligt dröjsmål så snart denna (onekligen godtyckliga) tidpunkt har passerat?

94. Jag anser inte att så är fallet. Enligt min mening finns det ett övergångsskede, då det utan tvivel har förekommit dröjsmål, men dröjsmålet är ännu inte ”orimligt”. Återigen är det här snarare fråga om en subjektiv bedömning än en strikt analys. För egen del är jag beredd att godta att så mycket som kanske ytterligare sex månader skulle kunna förflyta innan dröjsmålet blir orimligt (eller, för att formulera det mer vardagligt, innan ”sent” blir ”oacceptabelt sent”). Andra skulle kanske ange ett annat antal månader för de olika skedena. Så snart mer än två år har gått sedan det skriftliga förfarandet avslutades, utan någon aktiv processledning och utan att parterna fått någon kallelse till en förhandling, skulle jag dock vara benägen att betrakta dröjsmålet som orimligt och skulle behöva övertygas om motsatsen.

95. Mot denna bakgrund övergår jag till att bedöma huruvida det har förekommit orimligt dröjsmål i förevarande fall.

Sammanfattning av argumenten

96. Groupe Gascogne har uppgett att när det väckte talan vid tribunalen för att angripa beslutet och de böter som ålades, ställde bolaget en bankgaranti för att täcka betalningen av böterna och eventuell upplupen ränta, i avvaktan på utgången i målet i första instans. Groupe Gascogne har hävdat att längden på detta förfarande (nästan sex år) var orimlig. ( 58 ) Groupe Gascogne har hävdat att tribunalen åsidosatte artikel 47 i stadgan, genom att underlåta att meddela ett avgörande inom skälig tid. Följaktligen har Groupe Gascogne yrkat att domstolen ska, i första hand, upphäva den överklagade domen och, i andra hand, sätta ned det ålagda bötesbeloppet med beaktande av den ekonomiska börda som bolaget har tvingats utstå till följd av åsidosättandet av dess grundläggande rättighet.

97. Kommissionen har för det första gjort gällande att överklagandet inte kan prövas såvitt avser Groupe Gascognes grund, eftersom bolaget inte tog upp frågan om underlåtenhet att meddela ett avgörande inom skälig tid under förhandlingen vid tribunalen. För det andra bör inte den överklagade domen upphävas i sin helhet, eftersom Groupe Gascogne inte har påtalat att dess rätt till försvar åsidosattes på grund av att tribunalen inte avgjorde Groupe Gascognes mål inom skälig tid. Även om domstolen slår fast att förfarandet vid tribunalen pågick orimligt länge, har Groupe Gascogne, för det tredje, inte lidit någon ekonomisk skada på grund av att förfarandet pågick orimligt länge. För det fjärde är det lämpliga rättsmedlet under sådana omständigheter att Groupe Gascogne väcker en separat skadeståndstalan. För det femte har kommissionen i andra hand hävdat att om domstolen beviljar ersättning i målet om överklagande, bör en sådan ersättning vara symbolisk.

Bedömning: Underlät tribunalen att meddela ett avgörande inom skälig tid?

98. Jag anser att Groupe Gascogne inte är förhindrat att i målet om överklagande vid domstolen för första gången ta upp frågan huruvida tribunalen underlät att meddela ett avgörande inom skälig tid, ( 59 ) av samma skäl som jag har angett i punkterna 128–130 i mitt förslag till avgörande i målet Gascogne Sack Deutschland.

99. Groupe Gascogne har hävdat att det förekom dröjsmål från det att det skriftliga förfarandet avslutades fram till det datum då bolaget mottog kallelsen till förhandlingen. ( 60 ) Groupe Gascogne har dock bekräftat att förfarandet gick fort efter att dess mål hade tilldelats en ny referent i september 2010. ( 61 )

100. Groupe Gascogne ingav sin ansökan och väckte talan om ogiltigförklaring den 23 februari 2006. Det skriftliga förfarandet avslutades den 23 juli 2007. Den 23 september 2010 informerade tribunalens kansli Groupe Gascogne om att målet hade tilldelats den fjärde avdelningen (i det skedet hade det förekommit en period av passivitet på cirka tre år och två månader). Den 20 oktober 2010 begärde Groupe Gascogne att det skriftliga förfarandet skulle återupptas. ( 62 ) Den 14 december 2010 informerades bolaget om att datum för förhandling i målet hade bestämts. Tribunalen höll förhandling i målet den 2 februari 2011 och domen avkunnades den 16 november samma år.

101. Vad finns det för kända omständigheter som skulle kunna motivera (den långa) perioden från det att det skriftliga förfarandet avslutades till dess att kallelsen till de olika förhandlingarna skickades?

102. Vad beträffar de mål som avser denna kartell, väckte åtminstone 15 av de företag som beslutet riktade sig till talan om ogiltigförklaring vid tribunalen. ( 63 ) Talan i ett av dessa mål återkallades. ( 64 ) I två mål avkunnades dom den 13 september 2010. ( 65 ) I nio mål (däribland det nu aktuella målet) avkunnades dom den 16 november 2011. Tre mål är fortfarande anhängiga vid tribunalen. Förutom detta mål, Gascogne Sack Deutschland och Kendrion, finns det två andra mål om överklagande som för närvarande är anhängiga vid domstolen. ( 66 )

103. Groupe Gascognes mål har nära samband med dess dotterbolags, GSD, mål. Det målet har dock fortskridit i ungefär samma takt som moderbolagets mål och har därför inte utgjort något hinder för förevarande förfarande.

104. Med tillämpning av de fyra Baustahlgewebe-kriterierna är det uppenbart att tvisten är av betydelse för företaget, eftersom Groupe Gascogne har solidariskt betalningsansvar för böter på 9,9 miljoner euro. ( 67 ) Det står även klart att målet aktualiserar komplexa frågor.

105. Jag anser inte att förfarandets längd kan anses bero på Groupe Gascognes beteende. Det är visserligen riktigt att Groupe Gascogne den 20 oktober 2010 begärde att tribunalen skulle återuppta det skriftliga förfarandet för att bolaget skulle anföra argument rörande stadgans nya status efter Lissabonfördragets ikraftträdande (se ovan punkterna 19–21). Av det förhållandet att Groupe Gascogne underrättades den 14 december 2010 om att datum för förhandling i målet hade bestämts framgår det dock klart att denna processuella åtgärd hade endast liten eller ingen inverkan alls på förfarandets totala längd.

106. Såvitt jag vet förekom det inte någon aktiv processledning under den uppenbara perioden av passivitet (tre år och två månader) från det att det skriftliga förfarandet avslutades till dess Groupe Gascogne framställde sin begäran om att det skriftliga förfarandet skulle återupptas.

107. Påståendet – som framförts av Groupe Gascogne – att det faktum att datum för förhandling i bolagets mål bestämdes ungefär tre månader efter det att målet hade tilldelats en ny referent innebär att målet uppenbarligen kunde ha handlagts från början inom en sådan tidsram avfärdar jag som rent retoriskt. Dels är det både obefogat och osannolikt att dra slutsatsen att den nya referenten tog över akter med avseende på vilka hans föregångare inte hade utfört något som helst arbete. Dels står det helt klart att domaren van der Woude och hans medarbetare gjorde exceptionella ansträngningar för att förhandling skulle kunna hållas i målen om industrisäckar av plast. Det skulle vara helt felaktigt och orealistiskt att använda den tid som det tog för dem som måttstock för att avgöra vad som skulle ha utgjort en skälig och ”normal” tid för att handlägga målet.

108. Det är även (som jag tidigare har påpekat) nödvändigt att ta vederbörlig hänsyn till översättningsfrågan och till den noggranna granskningen av flera sinsemellan sammanhängande handlingar – inlagor och detaljerade (vanligtvis oöversatta) bilagor – som avsåg samma kartell och samma omtvistade kommissionsbeslut och som väckte komplexa sak- och rättsfrågor. Såvitt jag kan se av handlingarna i målet fanns det inte något särskilt skäl för att de mål som avsåg just denna kartell måste handläggas från början med särskild skyndsamhet (eller varför, av de 15 ansökningar i vilka kommissionens beslut angreps, de tre ansökningar som utmynnade i förevarande överklaganden av Groupe Gascogne, GSD och Kendrion borde ha valts ut från början för särskild handläggning – det hade (exempelvis) inte ingetts några välmotiverade, men i slutändan avslagna ansökningar om interimistiska åtgärder). Med andra ord hade klagandena rätt att få sina mål handlagda med rimlig skyndsamhet, varken mer eller mindre.

109. Vid en bedömning utifrån dessa normer, och med tillämpning av de allmänna kriterier som jag har angett ovan i punkterna 72–95, är likväl den ofrånkomliga slutsatsen att detta mål tog alltför lång tid.

110. Enligt min mening bör domstolen motstå frestelsen att i sin dom identifiera ett enda specifikt antal månader som normen för den tid som bör förflyta från det att det skriftliga förfarandet har avslutats (på rättegångsspråket) till den tidpunkt då datum för förhandling i det allmänna kartellmålet har bestämts. Även om interna mål kan och bör uppställas, är sådana sifferuppgifter endast vägledande. Det kan finnas fullgoda skäl för att överskrida dessa i ett visst mål om överklagande eller i en rad mål om överklagande. Härav följer – som jag redan har angett ( 68 ) – att dröjsmålet endast kan bedömas från fall till fall.

111. Samtidigt medger jag att det är nödvändigt att slå fast mer än att ”det har förekommit orimligt dröjsmål i förevarande mål”. Dels är det viktigt att ge en indikation på i vilken utsträckning rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid åsidosattes. Dels skulle det, om någon av klagandena skulle vilja väcka en separat skadeståndstalan, ( 69 ) vara nödvändigt att kvantifiera åsidosättandet för att möjliggöra prövningen av en sådan talan.

112. Jag kan inte nog framhålla att kvantifieringen av dröjsmål inte är en exakt vetenskap. Varje uppskattning är ungefärlig. Om man tittar på särdragen i förevarande mål, betraktade mot bakgrund av alla invändningar mot beslutet om sanktioner mot kartellen för industrisäckar av plast, och fokuserar på den tidsperiod som förflöt från det att det skriftliga förfarandet avslutades till dess att kallelsen till förhandlingen skickades, anser jag att det är rimligt att säga att den delen av förfarandet avseende detta mål kan ha tagit upp till två år utan att det nödvändigtvis förekom dröjsmål som lämpligen kan betecknas som ”orimligt”. Härav följer att målet – i runda tal – tog omkring ett och ett halvt år längre tid i första instans vid tribunalen än det borde ha gjort.

113. Vad ska domstolen göra då frågan om underlåtenhet att meddela ett avgörande inom skälig tid tas upp i samband med ett överklagande?

Rättsmedel

114. Vid underlåtenhet att pröva ett mål inom skälig tid, ska eventuella rättsmedel för att avhjälpa detta åsidosättande vara effektiva. ( 70 ) Inom ramen för Europakonventionen har Europadomstolen angett att det ska finnas ett särskilt förfarande i de fördragsslutande parternas rättssystem för att behandla den typen av talan. ( 71 )

115. Domstolen har tillämpat två olika metoder i målet Baustahlgewebe (nedsättning av böterna) och i målet Der Grüne Punkt (separat skadeståndstalan). Ingen av dessa är perfekt.

116. Groupe Gascogne har yrkat att domstolen ska tillämpa Baustahlgewebe-metoden. ( 72 ) Den metoden har den uppenbara fördelen att den är processekonomisk. Som jag kommer att förklara är jag dock osäker på huruvida den rättsliga grunden för denna metod är tillräcklig och i vilken utsträckning den verkligen kan anses tillhandahålla ett effektivt och lämpligt rättsmedel. ( 73 )

117. Der Grüne Punkt-metoden kräver att en särskild skadeståndstalan väcks vid tribunalen. Det skulle åligga tribunalen att pröva huruvida sökanden har lidit skada eller förlust, huruvida det föreligger ett kausalsamband mellan skadan och underlåtenheten att avgöra målet inom rimlig tid och att uppskatta skadans omfattning. Ett eventuellt skadestånd som beviljas skulle återspegla den faktiska skada som sökanden har lidit. Någon sådan prövning görs inte enligt Baustahlgewebe-metoden. Enligt denna metod prövar inte domstolen detaljerade skadeståndsyrkanden när sökanden gör gällande orimligt dröjsmål i samband med överklagande av ett avgörande från tribunalen som fastställer ett beslut från kommissionen om sanktioner för en överträdelse av konkurrensreglerna. I stället gör domstolen en helhetsbedömning avseende en skälig procentuell nedsättning av de ursprungliga böterna. Der Grüne Punkt-metoden är dock per definition mer tungrodd i processuellt hänseende. Vidare måste skadeståndskravet framställas vid tribunalen, vars uppträdande i samband med prövningen av talan i sak är – just – orsaken till skadeståndstalan. Skulle en sådan talan uppfylla kraven i artikel 6.1 i Europakonventionen?

118. Det tycks inte finnas något gemensamt rättsmedel i hela Europeiska unionen vid underlåtenhet att meddela ett avgörande inom skälig tid i konkurrensmål. I vissa medlemsstater föreskrivs det att ålagda böter ska sättas ned eller att verkställigheten av böter ska mildras när det har förekommit orimligt dröjsmål. ( 74 ) Vissa tillhandahåller endast ekonomisk ersättning i stället för en nedsättning av böterna. ( 75 ) Vissa medlemsstater har antagit särskilda bestämmelser om ersättning vid åsidosättande av rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid. ( 76 ) Andra medlemsstater anser att en dom i vilken det konstateras att det har förekommit en underlåtenhet att meddela ett avgörande inom skälig tid räcker som skälig gottgörelse. ( 77 ) I åtminstone en medlemsstat, ( 78 ) finns det särskilda bestämmelser som reglerar den procentuella nedsättning av böterna som ska tillämpas vid en underlåtenhet att meddela ett avgörande inom skälig tid i konkurrensmål.

119. Domstolen anmodade de 27 medlemsstaterna, Europaparlamentet och rådet att skriftligen lämna sina synpunkter på den metod som tillämpades i målet Baustahlgewebe respektive målet Der Grüne Punkt. Sju medlemsstater uppgav att de föredrar den förstnämnda metoden, tre medlemsstater förordade den sistnämnda metoden och sex medlemsstater angav inte någon preferens. Rådet uttalade sitt stöd för Baustahlgewebe-metoden, samtidigt som den medgav att båda rättsmedlen samexisterar och att inget av dessa är perfekt. Europaparlamentet ansåg att Der Grüne Punkt-metoden är bättre.

120. Europadomstolen har slagit fast att i förekommande fall kan en dom utgöra lämplig gottgörelse i mål där ett rättegångsfel har konstaterats. ( 79 ) I artikel 41 i Europakonventionen föreskrivs dessutom att domstolen i förekommande fall får bevilja skälig ersättning. Det finns dock inte någon motsvarande bestämmelse i unionsrätten som uttryckligen tillerkänner domstolen en motsvarande befogenhet att bevilja ”skälig ersättning”.

121. Jag utläser följande principer från domstolens praxis, Europakonventionen, såsom den tolkas av Europadomstolen, och medlemsstaternas rättstraditioner. För det första finns det inte någon enhetlig metod. För det andra är varje metod sannolikt ofullkomlig, i den meningen att den kommer att ha både för- och nackdelar. För det tredje måste varje rättsmedel vara effektivt, om det ska uppfylla kraven i artikel 13 i Europakonventionen och således artikel 47 i stadgan.

122. Låt oss för ett ögonblick återgå till grundprinciperna.

123. Ett företag inger en ansökan vid tribunalen och väcker talan om ogiltigförklaring av ett konkurrensbeslut. Den vanliga raden av skriftliga inlagor inges och det skriftliga förfarandet avslutas. I början är de som företräder företaget obekymrade över den tid som förflyter: utan tvivel arbetar domstolen med målet. Efter ett tag får tribunalens kansli förfrågningar om hur målet fortskrider. Om det inte syns några tecken på aktiv processledning, kommer kanske ett artigt formellt brev att skrivas till tribunalen, vari man uttrycker oro över den tid som redan har förflutit, anger sannolika skador (oförutsedda ytterligare kostnader för bankgarantin, osäkerhet som inverkar menligt på aktiekursen och som gör det svårt att planera för framtiden och så vidare) och förbehåller sig rätten å klientens vägnar att hävda att det har förekommit orimligt dröjsmål vid handläggningen av målet och antingen yrka nedsättning av de böter som ursprungligen ålades eller kräva skadestånd. Om tribunalen reagerar genom att snabba på förfarandet, så är allt gott och väl – problemet kvävs i sin linda och det krävs inte några andra avhjälpande åtgärder. Om det antas att så inte sker, kan dock argumentet om orimligt dröjsmål på nytt framställas under förhandlingen vid tribunalen.

124. Hur kommer denna anmärkning att behandlas vid tribunalen? Här vill jag göra en skarp åtskillnad mellan de mål där klaganden fortfarande till fullo kan utöva sin rätt till försvar och de – förhoppningsvis sällsynta – mål där just den tid som har förflutit har gjort det omöjligt för klaganden att få en rättvis rättegång. ( 80 ) Under sådana omständigheter är det enda effektiva rättsmedlet för att avhjälpa åsidosättandet av rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid att ogiltigförklara beslutet. Det finns dock inte något i de tre målen om överklagande som tyder på att Groupe Gascogne, GSD eller Kendrion har hindrats från att effektivt lägga fram sina argument till stöd för överklagandena.

125. De böter som har ifrågasatts vid tribunalen ålades för en särskild överträdelse av konkurrensreglerna. Om det antas att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser någon av de materiella grunderna, vad är då logiken i att sätta ned böterna? Jag kan inte se någon logik. I den mån företagen kan peka på specifika skador – på skada som de har lidit på grund av den del av den totala tiden det har tagit att avgöra deras mål som kan anses ”oskälig” eller ”orimlig” – kan en (separat) skadeståndstalan enligt artikel 340 FEUF vara lämplig. Dröjsmål vid tribunalen är dock begreppsmässigt något helt annat än det konkurrensbegränsande beteende som föranledde kommissionen att ålägga böterna till att börja med. Av det skälet kan anmärkningen om oskäligt dröjsmål vid tribunalen med rätta betecknas som verkningslös. Även om anmärkningen är korrekt i rättsligt hänseende och stöds av de faktiska omständigheterna i målet, kan den inte ha någon inverkan på utgången i målet om överklagande. ( 81 )

126. Om en sådan anmärkning är verkningslös vid tribunalen, bör den väl även vara verkningslös vid domstolen i ett mål om överklagande?

127. Det är av det skälet som jag inte ställer mig bakom Baustahlgewebe-metoden. Att ålägga ett företag böter för att konkurrensreglerna har överträtts kan inte likställas med att döma en person till fängelse, då dröjsmålet under rättegången faktiskt går att avhjälpa på lämpligt sätt (om personen alltjämt döms för brottet och förtjänar ett fängelsestraff) genom en nedsättning av det fängelsestraff som ska avtjänas. Om företaget har lidit skada av dröjsmålet, kan denna skada i stället delas upp i ekonomiska skadekategorier som har ett orsakssamband med den orimligt långa tid det har tagit att avgöra målet. Bevisning kan förebringas och om skadan har styrkts kan lämplig ersättning beviljas. Inom unionens rättsordning är det tribunalen, snarare än domstolen, som är den domstol som ingående fastställer de faktiska omständigheterna och utför bevisvärderingen. Enligt min mening utgör detta en ytterligare omständighet till stöd för slutsatsen att en fristående skadeståndstalan vid tribunalen är att föredra framför att försöka tillhandahålla ett effektivt rättsmedel genom att sätta ned böterna i målet om överklagande.

128. En lordkansler i England på 1700-talet ställde en gång följande retoriska fråga: ”Har du någonsin förväntat dig att en juridisk person ska ha ett samvete, när den inte har någon själ som kan bli fördömd och inte någon kropp som kan bli sparkad?” ( 82 ) En del av att ha sådana utmärkande drag är att ett företag – till skillnad från en enskild person – inte rimligen kan åberopa psykisk skada på grund av att en rättegång hänger över företaget. ( 83 ) Om det har lidit skada på marknaden på grund av orimligt dröjsmål, kan det rimligen förväntas att företaget försöker kvantifiera denna skada i pengar och lägga fram bevisning till stöd för de sifferuppgifter som det åberopar. ( 84 )

129. Jag vill tillägga att min obekvämhet inför Baustahlgewebe-metoden förvärras av en känsla av oro över den exakta rättsliga grunden för att sätta ned böter under sådana omständigheter. Återigen kan det här vara till hjälp att återgå till grundprinciperna.

130. När kommissionen ålägger böter, har den ett utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller bötesbeloppet. Det finns inte någon särskild bestämmelse i förordning nr 1/2003 som den kan använda som rättslig grund för att sätta ned de böter som den i annat fall skulle ha ålagt på grund av att det administrativa förfarandet tog för lång tid i anspråk. Det är likväl vad kommissionen hade gjort i målet Bavaria. ( 85 ) Efter att talan om ogiltigförklaring hade väckts, satte tribunalen ned bötesbeloppet med ytterligare 5 procent, trots att talan inte kunde bifallas såvitt avsåg de materiella grunderna.

131. Jag kan inte se hur artikel 261 FEUF (vilken tribunalen stödde sig på) utgör en tillräcklig grund för att sätta ned böter, när det inte finns några materiella skäl för att ändra kommissionens bedömning av de böter som stod i proportion till överträdelsen. Det är riktigt att artikel 31 i förordning nr 1/2003 och artikel 261 FEUF ger tribunalen (och domstolen i överklaganden) ”obegränsad behörighet”, men denna obegränsade behörighet har nära samband med de ålagda böternas proportionerlighet (eller ej) i förhållande till den överträdelse som har begåtts. Dröjsmål i ett förfarande – oavsett huruvida det är kommissionens dröjsmål under det administrativa förfarandet eller tribunalens dröjsmål under domstolsförfarandet – har inte något samband med företagets beteende eller överträdelsens allvar.

132. Jag är medveten om att detta stränga synsätt inte överensstämmer med den ståndpunkt som tribunalen har intagit vid bedömningen av påståenden om oskäligt dröjsmål. ( 86 ) Det var inte heller det synsätt som domstolen intog i domen i målet Baustahlgewebe. Jag anser dock att domstolen nu har kommit till den punkten att den kan och bör slå fast vilken av de två rättsmedelsmetoder som för närvarande finns som är bäst. Jag förstår att det är lockande att välja den ”processekonomiska” metoden att sätta ned böterna (med någon inte närmare angiven procentsats, beräknad på något okänt underlag) ( 87 ) i samband med ett överklagande. Jag är inte nöjd med de intellektuella grundvalarna för en sådan metod (förhållandet mellan böterna och beteendet; behörighet; insyn) och den har, i värsta fall, potential att bli nästan helt godtycklig. (Jag vill tillägga att om lagstiftaren skulle besluta att införa särskilda bestämmelser som reglerar vad som ska hända med bötesnivån om det förekommer oskäligt dröjsmål antingen under det administrativa förfarandet i konkurrensärenden eller under domstolsförfarandet i konkurrensmål, skulle det vara en helt annan sak. Än så länge har dock den vägen – tror jag – ännu inte utforskats.)

Kvantifiering av skadan

133. Groupe Gascogne har hävdat att det har lidit skada på grund av att förfarandet vid tribunalen tog orimligt lång tid. Bolaget har dock inte, som ett skadeståndsanspråk, identifierat den skada som det anser är hänförlig till åsidosättandet av dess rätt till en rättvis rättegång inom skälig tid. ( 88 ) Här kan det återigen vara till hjälp att återgå till grundprinciperna.

134. När kommissionen ålägger böter för en överträdelse av konkurrensreglerna och det företag som beslutet riktar sig till beslutar att angripa kommissionens beslut vid tribunalen, har företaget en valmöjlighet. Det kan antingen betala böterna eller skaffa en bankgaranti för att täcka både själva böterna och eventuell skyldighet att betala ränta på detta belopp. ( 89 ) Som jag förstår saken är det vedertagen praxis bland företagen att fatta det affärsmässiga beslutet att välja det sistnämnda alternativet, eftersom de normalt sett anser att det ligger i deras ekonomiska intresse att göra det. I alla händelser var det vad Groupe Gascogne gjorde. ( 90 )

135. Att talan väcks vid tribunalen hindrar inte verkställighet. Det förordnas inte heller om interimistiska åtgärder för att skydda en sökande mot ren ekonomisk skada medan ett mål är anhängigt. ( 91 ) Även om ett företag med framgång angriper ett kommissionsbeslut om åläggande av böter och utverkar ett beslut om att antingen ogiltigförklara hela beslutet eller åtminstone sätta ned böterna, måste således företaget fortfarande bära kostnaderna för att finansiera en eventuell bankgaranti som den ställt och måste även då betala både obetalda böter och upplupen ränta på detta belopp. Dessa finansieringskostnader är inte ersättningsgilla.

136. Om företaget däremot väljer att betala böterna och därefter med framgång angriper beslutet om åläggande av böter, har detta företag rätt att både få tillbaka de belopp som betalats och ränta på dessa. Den ränta som utbetalas kompenserar för den omständigheten att sökanden inte har haft möjlighet att nyttja dessa pengar medan det rättsliga förfarandet pågick.

137. När talan vid tribunalen prövas inom skälig tid, är det således allmänt vedertaget att ett företag som väljer att säkra betalningen av böterna genom en bankgaranti ansvarar för de finansiella kostnader som uppstår till följd av dess beslut att inte betala böterna direkt. När förfarandet vid tribunalen pågår orimligt länge, utsätts företaget för i) ovisshet och ii) ytterligare kostnader, eftersom det måste bära kostnaderna för att finansiera sin bankgaranti under längre tid än väntat. I den mån det föreligger en ekonomisk skada för den period som överstiger vad som skulle ha utgjort en ”skälig tid” för att pröva talan, förblir detta en fråga som är skild från frågan om den överträdelse av konkurrensreglerna som företaget har begått och de böter som ålagts som sanktion för denna överträdelse. Som jag kommer att förklara nedan är det inte heller nödvändigtvis så, att sådana kostnader alltid motsvarar den ekonomiska skadan, eftersom företaget valde denna specifika metod för att fullgöra sin skyldighet att betala böterna. ( 92 )

138. När ett företag har ålagts böter för att ha åsidosatt konkurrensreglerna, har således den tid som det tar att pröva dess mål inte någon inverkan på själva böterna.

139. Innan jag slutgiltigt tar ställning för metoden med en separat skadeståndstalan, finns det två uppenbara potentiella nackdelar som jag måste ta upp. För det första, i ett sammanhang där alltför mycket tid redan har gått förlorad, hur blir det med den extra tid som kommer att krävas för att väcka en fristående skadeståndstalan? För det andra, kommer det att uppstå problem på grund av att skadeståndstalan måste väckas vid just den domstol som påstås ha orsakat sökanden skada genom att underlåta att pröva dess talan i sak mot kommissionens beslut inom skälig tid?

140. Vad beträffar den första invändningen är det självklart att tribunalen skulle vara tvungen att se till att en separat skadeståndstalan prövas skyndsamt. Förutsatt att den gör det, anser jag att den första potentiella invändningen kan avfärdas.

141. Den andra potentiella invändningen är mer tungt vägande. Tribunalen har exklusiv behörighet att pröva talan om skadestånd som väcks mot en unionsinstitution. Tribunalen skulle med nödvändighet pröva de sakfrågor som skulle uppstå i en sådan skadeståndstalan, som till exempel huruvida det föreligger ekonomisk och/eller ideell skada och huruvida denna skada har orsakats av ett åsidosättande av artikel 47 i stadgan. (Om domstolen inte redan hade konstaterat i målet om överklagande att det hade förekommit oskäligt dröjsmål vid tribunalen, skulle en av de sakfrågor som måste avgöras vara huruvida det faktiskt hade förekommit orimligt dröjsmål.)

142. Även om ett sådant förfarande naturligtvis skulle prövas av domstolen i ett mål om överklagande, innebär den omständigheten att tribunalen skulle vara både den part som påstås ha åsidosatt grundläggande rättigheter och den domstol vid vilken talan väckts innebära att den inte skulle kunna betecknas som en ”oavhängig och opartisk domstol” i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen? ( 93 )

143. Europadomstolen har slagit fast att begreppen oavhängighet och opartiskhet har ett nära samband. Följande faktorer är relevanta vid bedömningen av oavhängighet: sättet att utnämna ledamöterna i den aktuella domstolen, längden på deras förordnanden, huruvida det finns skyddsregler mot yttre påtryckningar och huruvida det aktuella organet framstår som oavhängigt. Vad beträffar opartiskhet har Europadomstolen slagit fast, för det första, att domstolen måste vara subjektivt fri från förutfattade meningar eller fördomar och, för det andra, att den måste vara opartisk objektivt sett, det vill säga den måste erbjuda tillräckliga garantier för att utesluta varje form av legitima tvivel i det avseendet. ( 94 )

144. Det följer av artikel 252 FEUF och artiklarna 2 och 3 i domstolens stadga att tribunalens ledamöter är underkastade skyldigheter som syftar till att säkerställa att de är oavhängiga och opartiska. Vidare står det klart att det är osannolikt att deras oavhängighet skulle vara tveksam vid bedömningen av skadeståndstalan, eftersom de inte står under tillsyn av någon institution eller något organ som skulle kunna ha ett intresse av utgången i ett sådant mål.

145. Jag anser att den verkliga frågan är huruvida tribunalen skulle uppfattas som opartisk när den tar ställning till en skadeståndstalan som grundar sig på en anklagelse om att tribunalen själv var ansvarig för åsidosättandet av sökandens grundläggande rättigheter.

146. Enligt min mening finns det tillräckliga omständigheter som väger över till förmån för uppfattningen att tribunalen rimligen kan anses som tillräckligt opartisk.

147. För det första skulle eventuell ersättning som kan komma att utbetalas inte komma från tribunalen själv. Den skulle komma från Europeiska unionens budget, vilket gör att tribunalen inte skulle ha något direkt intresse av de ekonomiska konsekvenserna av målet. ( 95 ) För det andra skulle tribunalen, för att uppfylla det subjektiva kravet på att vara fri från fördomar, ( 96 ) behöva se till att en sådan skadeståndstalan prövades av en annan avdelning än den som prövade själva sakfrågan. Eftersom det är sannolikt att argumentet om att det har skett ett åsidosättande av artikel 47 i stadgan kommer att åberopas i samband med överklagandet i stället för vid tribunalen, är det, för det tredje, domstolen som ska avgöra huruvida det har förekommit orimligt dröjsmål. Tribunalens roll skulle vara begränsad till att handha bevisen för skada och skadeståndsberäkningen. För det fjärde, även om den situation som föranleder ett förfarande rörande ett åsidosättande av artikel 47 i stadgan faller inom tribunalens verksamhetsområde, skulle det vara kommissionens roll, vilken agerar för att främja Europeiska unionens allmänna intresse i enlighet med artikel 17.1 FEU, att föra talan som svarande vid tribunalen. ( 97 ) För det femte skulle eventuella avgöranden av tribunalen naturligtvis kunna prövas av domstolen såvitt avser rättsfrågor.

148. Jag drar följaktligen slutsatsen att i den mån klaganden anser att den har lidit skada till följd av tribunalens underlåtenhet att avgöra målet inom skälig tid, utgör en talan om skadestånd vid tribunalen ett mer lämpligt och effektivt rättsmedel i den mening som avses i artikel 47 i stadgan, tolkad mot bakgrund av artiklarna 6.1 och 13 i Europakonventionen, än en nedsättning av bötesnivån. ( 98 ) I den mån det är lämpligt att uttryckligen fastslå tribunalens åsidosättande oberoende av skadeståndsyrkande, anser jag att ett uttalande av domstolen med den innebörden utgör skälig gottgörelse.

149. En sista frågeställning måste belysas: vad ska anses utgöra ”den händelse som föranleder” unionens utomobligatoriska ansvar i den mening som avses i artikel 46 i stadgan? Enligt min mening måste denna händelse vara domstolens konstaterande att det har förekommit oskäligt dröjsmål vid tribunalen. ( 99 ) Härav följer att preskriptionstiden på fem år för att väcka en sådan skadeståndstalan skulle börja att löpa från och med avkunnandet av domstolens dom i förevarande mål om överklagande.

150. Jag föreslår därför att domstolen ska slå fast att det förekom ett orimligt dröjsmål vid avgörandet av Groupe Gascognes talan vid tribunalen och att domstolen ska klargöra att Groupe Gascogne har möjlighet att väcka en separat skadeståndstalan, om det så önskar.

Rättegångskostnader

151. Om domstolen instämmer i min bedömning av överklagandet, ska Groupe Gascogne, i enlighet med artiklarna 137, 138, 140 och 184 i rättegångsreglerna i förening, som tappande part såvitt avser alla materiella grunder, förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

Förslag till avgörande

152. Jag anser följaktligen att domstolen ska — ogilla överklagandet, — slå fast att tribunalen underlät att meddela ett avgörande inom skälig tid i mål T-72/06, Groupe Gascogne mot kommissionen, och — förplikta Groupe Gascogne att ersätta rättegångskostnaderna.

( 1 ) Originalspråk: engelska.

( 2 ) Dom av den 16 november 2011 i mål T-54/06, Kendrion mot kommissionen (REU 2011, s. II-393), i mål T-72/06, Groupe Gascogne mot kommissionen (REU 2011, s. II-400), och i mål T-79/06, Sachsa Verpackung GmbH mot kommissionen (REU 2011, s. II-406). En sammanfattning av de tre överklagade domarna har publicerats på engelska. De fullständiga texterna finns tillgängliga på franska i alla tre målen på domstolens webbplats. En fullständig nederländsk språkversion av domen i målet Kendrion finns också tillgänglig.

( 3 ) Kommissionens beslut K(2005) 4634 slutlig av den 30 november 2005 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget (ärende COMP/38354 – Industrisäckar) (nedan kallat beslutet). En sammanfattning av beslutet har publicerats i EUT L 282, 2007, s. 41.

( 4 ) Mål C-40/12 P, Gascogne Sack Deutschland mot kommissionen, mål C-50/12 P, Kendrion mot kommissionen, och mål C-58/12 P, Groupe Gascogne mot kommissionen (förevarande mål). För en heltäckande bild avseende talan om ogiltigförklaring av beslutet vid tribunalen och överklagandet av tribunalens avgörande vid denna domstol, se punkt 102 nedan.

( 5 ) EUT C 83, 2010, s. 2.

( 6 ) Ovan fotnot 4.

( 7 ) Förslagen till avgörande i samtliga tre mål om överklagande föredras den 30 maj 2013.

( 8 ) Rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EGT L 1, 2003, s. 1). Förordning nr 17 upphävdes genom artikel 43.1 i förordning nr 1/2003. Kommissionen har i del 6 i beslutet hänvisat till båda förordningarna som rättslig grund för de ålagda böterna. De relevanta bestämmelserna i förordning nr 17 är artiklarna 15.2 och 17. De återspeglas i artiklarna 23.2, 23.3 och 31 i förordning nr 1/2003. I detta förslag till avgörande kommer jag att hänvisa till bestämmelserna i förordning nr 1/2003, vilka ska anses omfatta även artiklarna 15.2 och 17 i förordning nr 17, eftersom de inte ändrades i sak såvitt är av betydelse för de frågor som uppkommer i målen om överklagande.

( 9 ) Mål C-413/08 P, Lafarge mot kommissionen (REU 2010, s. I-5361), punkt 102. I kommissionens riktlinjer från år 1998 för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade kommissionens riktlinjer från år 1998) omnämns även den totala omsättningen vid hänvisningen till 10-procentstaket i artikel 23.2. Jag kommer därför att använda uttrycket total omsättning i detta förslag till avgörande, när jag syftar på hela företagskoncernens omsättning.

( 10 ) Rådets sjunde direktiv 83/349/EEG av den 13 juni 1983 grundat på artikel 54.3 g i fördraget om sammanställd redovisning (EGT L 193, s. 1; svensk specialutgåva, område 17, volym 1, s. 59).

( 11 ) Se första skälet i direktivet om sammanställd redovisning.

( 12 ) Se tredje skälet i direktivet om sammanställd redovisning.

( 13 ) Domen i mål T-72/06, Groupe Gascogne (ovan fotnot 2) (nedan kallad den överklagade domen).

( 14 ) Enligt fast rättspraxis kan ett dotterbolags beteende tillskrivas moderbolaget, i synnerhet då dotterbolaget inte självständigt bestämmer sin affärspolicy. Under sådana omständigheter utgör ett moderbolag och ett dotterbolag ett och samma företag i den mening som avses i artikel 101 FEUF. Kommissionen kan besluta att ålägga moderbolaget böter utan att det krävs att moderbolaget personligen har deltagit i överträdelsen. Då ett moderbolag äger 100 procent av aktiekapitalet föreligger det en presumtion för att det kan utöva ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag, och det föreligger en motbevisbar presumtion för att moderbolaget faktiskt utövar ett sådant inflytande (nedan kallad presumtionen om avgörande inflytande). Se dom av den 19 juli 2012 i de förenade målen C-628/10 och C‑14/11 P, Alliance One International and Standard Commercial Tobacco mot kommissionen (nedan kallat Alliance One), punkterna 42–46 och där angiven rättspraxis.

( 15 ) Ovan fotnot 14.

( 16 ) Dom av den 29 september 2011 i mål C‑521/09 P, Elf Aquitaine mot kommissionen (REU 2011, s. I‑8947) (nedan kallat Elf Aquitaine), punkterna 59–62.

( 17 ) Min översättning.

( 18 ) Domen i de förenade målen Alliance One (ovan fotnot 14), punkt 111 och där angiven rättspraxis.

( 19 ) Se ovan punkt 29.

( 20 ) Se punkterna 30 och 32 ovan.

( 21 ) Se, exempelvis, dom av den 3 september 2008 i de förenade målen C-402/05 P och C-415/05 P, Kadi och Al Barakaat International Foundation mot rådet och kommissionen (REG 2008, s. I-6351) (nedan kallade Kadi), punkt 335.

( 22 ) Dom av den 3 maj 2012 i mål C-289/11 P, Legris Industries mot kommissionen, punkt 36.

( 23 ) Domen i de förenade målen Alliance One (ovan fotnot 14), punkt 113.

( 24 ) Domen i målet Elf Aquitaine (ovan fotnot 16), punkterna 59–62.

( 25 ) Min översättning.

( 26 ) Domen i de förenade målen Alliance One (ovan fotnot 14), punkt 64.

( 27 ) Min översättning.

( 28 ) Domen i de förenade målen Alliance One (ovan fotnot 14), punkt 42.

( 29 ) Dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen (REG 2005, s. I-5425), punkterna 280 och 281.

( 30 ) Föregångaren till artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.

( 31 ) De relevanta principerna i domstolens praxis har redan angetts ovan i punkt 40.

( 32 ) Dom av den 12 december 2007 i mål T-112/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (REG 2007, s. II-5049).

( 33 ) Min översättning.

( 34 ) Min översättning.

( 35 ) Se ovan punkt 56.

( 36 ) Dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen (REG 1998, s. I-8417) (nedan kallat Baustahlgewebe), av den 16 juli 2009 i mål C-385/07 P, Der Grüne Punkt Duales System Deutschland mot kommissionen (REG 2009, s. I-6155) (nedan kallat Der Grüne Punkt), och av den 25 oktober 2011 i mål C‑110/10 P, Solvay mot kommissionen (REU 2011, s. I‑10439) (nedan kallat Solvay). Det sistnämnda målet rörde kommissionens underlåtenhet att avsluta det administrativa förfarandet inom rimlig tid samt tribunalens underlåtenhet att meddela ett avgörande inom rimlig tid.

( 37 ) Se även mina förslag till avgörande i målet Gascogne Sack Deutschland, punkterna 125–141, och i målet Kendrion, punkterna 108–134.

( 38 ) Domen i de förenade målen Kadi (ovan fotnot 21), punkt 335.

( 39 ) Artikel 47 i stadgan omfattar båda rättigheterna. Artikel 47.1 garanterar uttryckligen rätten till ett effektivt rättsmedel, medan artikel 47.2 garanterar rätten att inom skälig tid få sin sak prövad i en rättvis och offentlig rättegång.

( 40 ) Dom av den 28 februari 2013 i mål C‑334/12 RX, Arango Jaramillo m.fl. mot EIB (nedan kallat Jaramillo), punkt 28.

( 41 ) Domen i målet Sürmeli mot Tyskland (stora avdelningen), ansökan nr 75529/01, § 137, Recueil des arrêts et décisions 2006‑VII.

( 42 ) Artikel 58 i domstolens stadga.

( 43 ) Se domen i det ovannämnda målet Baustahlgewebe, punkt 19. Se även domen i målet Der Grüne Punkt, punkt 176. (Båda nämns ovan i fotnot 36.)

( 44 ) Domen i målet Pélissier och Sassi mot Frankrike (stora avdelningen), ansökan nr 25444/94, § 67, Recueil des arrêts et décisions 1999‑II.

( 45 ) Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 36), punkterna 28 och 29.

( 46 ) Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 36), punkt 43. Se även artiklarna 36 och 37 i rättegångsreglerna rörande bestämmande av rättegångsspråk.

( 47 ) Ovan fotnot 36.

( 48 ) För en bra sammanfattning, se domstolens årsrapport, tribunalens verksamhet och tribunalens verksamhetsstatistik som finns tillgänglig på http:/curia.europa.eu/jcms/jcms/J02_7000/.

( 49 ) Jag utgår här från vad som tycks vara normalfallet för skriftliga förfaranden i konkurrensmål i allmänhet vid tribunalen. Det skulle naturligtvis vara möjligt att omforma systemet så att konkurrensmål handlades på ett tämligen annorlunda sätt under hela domstolsförfarandet. Jag vill dock understryka att frågan i förevarande mål (liksom i målen Kendrion och GSD samt i mål C‑578/11 P, Deltafina, vilket är anhängigt vid domstolen och för närvarande har vilandeförklarats) avser huruvida det har förekommit ett orimligt dröjsmål vid handläggningen av ett specifikt mål, och inte huruvida det vore en bra idé att radikalt ändra utformningen av det befintliga systemet.

( 50 ) Detta påverkar inte påpekandet i föregående fotnot: även i ett annorlunda utformat system tror jag att förekomsten av karteller mellan medlemsstater och Europeiska unionens flerspråkiga karaktär kommer att göra det svårt att handlägga EU:s konkurrensmål med samma skyndsamhet som ett nationellt konkurrensmål.

( 51 ) Dom av den 8 december 2011 i mål C‑272/09, KME m.fl. mot kommissionen (REU 2011, s. I‑12789), punkterna 102–106 och där angiven rättspraxis. Se även punkterna 68 och 69 i mitt förslag till avgörande och där angiven rättspraxis.

( 52 ) Se ovan punkt 72.

( 53 ) Se avsnitt II i skrivelsen som finns på webbadressen http://curia.europa.eu/jcms/upload/docs/application/pdf/2011-04/projet_sv.pdf.

( 54 ) Skrivelse från ordföranden Jaeger till det irländska ordförandeskapet av den 12 mars 2013, vilken har offentliggjorts på webbadressen http://register.consilium.europa.eu/pdf/sv/13/st07/st07758.sv13.pdf. Ordföranden Jaeger hade tidigare (den 23 maj 2012) skrivit till rådet för att identifiera de domare vars förordnande skulle upphöra den 31 augusti 2013 och för att be de berörda regeringarna att lägga fram sina förslag senast den 15 november 2012: http://www.parlament.gv.at/PAKT/EU/XXIV/EU/08/82/EU_88277/imfname_10037088.pdf. Se även House of Lords European Union Committees 16:e rapport från sessionen 2012-13, ”Workload of the Court of Justice of the European Union: Follow-up Report”, särskilt paragraferna 59 och 67, http://www.publications.parliament.uk/pa/ld201213/ldselect/ldeucom/163/163.pdf. Se vidare skrivelsen av den 26 mars 2013 från CCBE till domstolens ordförande angående tillsättningen av domare i EU-domstolen, http://www.ccbe.eu/fileadmin/user_upload/NTCdocument/260313_EN__EU_Repsp1_1364893059.pdf.

( 55 ) Vid utarbetandet av detta förslag till avgörande, förefaller det troligt att det (förutsatt att samtliga utnämningsförfaranden avslutas i tid) kommer att finnas upp till nio nya domare när en del av tribunalens ledamöter nytillsätts i september 2013. Eftersom ytterligare domare också kommer att tillträda sina ämbeten både vid tribunalen och vid domstolen vid Kroatiens anslutning till EU den 1 juli 2013, betyder det att drygt en tredjedel av tribunalens ledamöter kommer att vara nytillträdda.

( 56 ) Detta är det synsätt som Europadomstolen har intagit. Se, exempelvis, dom av den 25 februari 1997 i målet Findlay mot Förenade kungariket, §§ 73 och 74, Recueil des arrêts et décisions 1997‑I.

( 57 ) Domen i målet Jaramillo (ovan fotnot 40), punkt 44.

( 58 ) Ansökan, varigenom talan om ogiltigförklaring väcktes, ingavs den 23 februari 2006 och domen avkunnades den 16 november 2011.

( 59 ) Se ovan punkt 75.

( 60 ) Samtliga tre mål om överklagande har detta gemensamt, se även målen Gascogne Sack Deutschland och Kendrion.

( 61 ) GSD och Kendrion har också uppgett att deras mål gick snabbt efter det att målen hade tilldelats en ny referent.

( 62 ) Se ovan punkt 17.

( 63 ) Det förekom sex olika rättegångsspråk i de 15 målen.

( 64 ) Beslut av den 6 juli 2006 i mål T‑43/06, Cofira Sac SA mot kommissionen. Tribunalens beslut finns i fulltext tillgängligt på domstolens webbplats på franska och italienska.

( 65 ) Dom av den 13 september 2010 i mål T‑26/06, Trioplast Wittenheim SA mot kommissionen (REU 2010, s. II-188). En sammanfattning av domen har publicerats på engelska. Den fullständiga texten finns tillgänglig på franska och svenska på domstolens webbplats. Dom av den 13 september 2010 i mål T-40/04, Trioplast Industrier AB mot kommissionen (REU 2010, s. II-4893).

( 66 ) Mål C‑35/12 P, Plásticos Españoles (ASPLA) mot kommissionen, och mål C‑36/12 P, Armando Álvarez mot kommissionen. Båda målen har vilandeförklarats till dess dom meddelas i Groupe Gascogne, Gascogne Sack Deutschland och Kendrion.

( 67 ) De böter som GSD ålades uppgår till 13,2 miljoner euro. Groupe Gascogne har solidariskt betalningsansvar för 9,9 miljoner euro av sitt helägda dotterbolags böter.

( 68 ) Se punkterna 81–84 ovan.

( 69 ) Se punkt 133 och följande punkter nedan.

( 70 ) Domen i målet Kudła mot Polen (stora avdelningen), ansökan nr 30210/96, § 156, Recueil des arrêts et décisions 2000‑XI.

( 71 ) Domen i det ovan i fotnot 70 nämnda målet Kudła mot Polen, § 157.

( 72 ) Sökandena i målen Gascogne Sack Deutschland och Kendrion har förespråkat en liknande metod.

( 73 ) Se punkterna 130 och 131 nedan.

( 74 ) Österrike, Belgien, Tyskland, Finland, Nederländerna, Spanien och Förenade kungariket.

( 75 ) Frankrike, Italien, Polen och Rumänien.

( 76 ) Tyskland, Finland, Italien och Polen.

( 77 ) Tyskland och Grekland.

( 78 ) Följande bestämmelser har utvecklats i de nederländska domstolarnas praxis rörande konkurrensmål. Handläggningstiden anses vara orimlig om den sammanlagda längden på det administrativa förfarandet och domstolsförfarandet överstiger fem år och sex månader. Om den period som överstiger denna tid är kortare än sex månader, kan böter sättas ned med högst 5 procent. Nedsättningen uppgår till högst 10 procent (dock högst 10000 euro) när den orimligt långa handläggningstiden uppgår till mellan sex och tolv månader. För perioder som är längre än tolv månader ankommer det på domstolarna att efter eget skön fastställa storleken på nedsättningen av böterna.

( 79 ) Dom av den 24 maj 1989 i målet Hauschildt mot Danmark, § 58, serie A nr 154.

( 80 ) Det är kanske troligare att detta inträffar för en enskild person än för ett företag, men möjligheten att ett av företagets nyckelvittnen kan avlida eller bli oanträffbar under det alltför långa förfarandet kan inte uteslutas.

( 81 ) Dom av den 21 september 2000 i mål C-46/98 P, EFMA mot rådet (REG 2000, s. I-7079), punkt 38. Se även, mer nyligen, dom av den 29 september 2011 i mål C‑520/09 P, Arkema mot kommissionen (REU 2011, s. I‑8901), punkt 31.

( 82 ) Edward, den förste Baron Thurlow, lordkansler i England under åren 1778–1783 och 1783–1792, citerad i John Poynder, Literary Extracts (1844), volym 1, s. 268.

( 83 ) Europadomstolen har utdömt skadestånd för ideell skada då den ansett att sökanden måste ha orsakats vånda och frustration på grund av dröjsmålet med att fatta ett avgörande: se, exempelvis, domen av den 15 december 2005 i målet Barry mot Irland, ansökan nr 18273/04, § 61 och där angiven rättspraxis. När det inte finns några bevis på skada som beror på dröjsmålet har dock Europadomstolen inte utdömt sådant skadestånd: se, exempelvis, domen i målet Hauschildt mot Danmark (ovan fotnot 79), § 58.

( 84 ) I den mån företaget faktiskt kan ha dragit nytta av dröjsmålet, måste det beakta denna nytta vid kvantifieringen av sin totala skada.

( 85 ) Dom av den 16 juni 2011 i mål T‑235/07, Bavaria mot kommissionen (REU 2011, s. II‑3229) (nedan kallat Bavaria).

( 86 ) Förutom domen i målet Bavaria (ovan fotnot 85), se dom av den 30 april 2009 i mål T-18/03, CD-Contact Data mot kommissionen (REG 2009, s. II-1021), och av den 5 juni 2012 i mål T‑214/06, Imperial Chemical Industries mot kommissionen.

( 87 ) Jag känner till att generaladvokaten Kokott, i punkt 198 i sitt förslag till avgörande i målet Solvay (ovan fotnot 36), föreslog att det kunde vara lämpligt att sätta ned de böter som hade ålagts i det målet med 50 procent. Om jag inte misstar mig, angav hon inte några exakta skäl varför det skulle vara den lämpliga procentsatsen – det kan mycket väl vara så, att hon intog synsättet att ”med hänsyn till samtliga omständigheter i målet, är den rätta siffran X”. Av de skäl som jag har angett gör ett sådant synsätt mig illa till mods.

( 88 ) Detsamma gäller GSD och Kendrion.

( 89 ) Se kommissionens skrivelse till Groupe Gascogne av den 13 december 2005 (bilaga 3 till Groupe Gascognes ansökan vid tribunalen, varigenom talan om ogiltigförklaring av beslutet väcktes).

( 90 ) Liksom även GSD och Kendrion gjorde.

( 91 ) Se, exempelvis, beslut meddelat av tribunalens ordförande den 2 mars 2011 i mål T‑392/09 R, 1. garantovaná mot kommissionen (REU 2011, s. II‑33).

( 92 ) Se punkterna 134–138.

( 93 ) Vid tiden för målet Baustahlgewebe föreslog generaladvokaten Léger att domstolen skulle pröva sådana mål. Det är dock inte längre möjligt med hänsyn till ändringarna i reglerna om domstolens behörighet till följd av Nicefördraget. Se punkt 321 i generaladvokaten Bots förslag till avgörande i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 36).

( 94 ) Domen i målet Findlay (ovan fotnot 55), § 73.

( 95 ) Böter hänförs till Europeiska unionens egna medel.

( 96 ) Se punkterna 143 och 144 ovan.

( 97 ) Se även artikel 335 FEUF.

( 98 ) Enligt min mening tycks Groupe Gascognes aktuella yrkande om nedsättning av böterna helt och hållet vara grundat på domen i målet Baustahlgewebe: det har inte framställts som ett separat yrkande om skadestånd för ekonomisk och/eller ideell skada och domstolen skulle inte heller ha behörighet att pröva ett sådant yrkande.

( 99 ) Om ”händelsen” var den tidpunkt då den rimliga handläggningen av målet övergick till ett oskäligt dröjsmål, a) skulle det föreligga betydande rättsosäkerhet om från och med vilken tidpunkt preskriptionstiden på fem år började löpa, och b) ett verkligt