FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (andra avdelningen)

den 8 juni 1995

Mål T-583/93

P

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänstemän — Beslut om omplacering som framför allt innebär förlust av ersättning enligt artikel 56 a i tjänsteföreskrifterna — Motiveringsskyldighet”

Fullständig text på franska II-433

Saken:

Talan om ogiltigförklaring av ett beslut om omplacering samt ersättning för ren förmögenhetsskada som detta beslut har orsakat.

Utgång:

Ogiltigförklaring och tillerkännande av skadestånd.

Resumé av dom

Sökanden deltog regelbundet i ett jourtjänstgöringssystem och erhöll för det ersättning som anges i artikel 56 a i tjänsteföreskrifterna och förmånen av fritt färdmedel.

I sökandens betyg utfärdat i april 1992 för perioden den 1 juli 1989 - 30 juni 1991 konstaterade den person som utfärdade det under rubrikerna ”arbetsprestation, prestationernas regelbundenhet och anpassning till tjänstens krav” och ”uppförande i tjänsten, ansvarskänsla” en avsevärd försämring, och avgav, under rubriken ”allmän bedömning”, negativa omdömen beträffande sökandens prestationer. I betyget av den 24 juli 1992, som utfärdades efter klagomål av sökanden, ändrades inte de analytiska bedömningar som den person hade gjort som hade utfärdat det första betyget, och det noterades att sökandens överordnade under den ifrågavarande perioden hade konstaterat att sökanden hade haft svårt att acceptera ett nytt sätt att organisera arbetet, vilket hade avspeglat sig i en försämring av hans prestationer.

A, som agerade å tillsättningsmyndighetens vägnar, tillställde sökanden en skrivelse den 22 februari 1993 med följande innehåll:

”Trots att flera generösa försök har gjorts för att i alla avseenden återinsätta Er i brandkåren, måste jag tyvärr konstatera att resultaten har varit ytterst nedslående. Jag ser mig därför tvungen att återigen ta Er ur jourtjänsten ... Ni skall stanna i kasernen med dagtjänstgöring till dess att Ni har tilldelats andra uppgifter vid centralen. ”

Den 18 maj 1993 begärde sökanden omprövning av det beslut om omplacering som framgår av skrivelsen. Något formellt avslag på denna begäran meddelades inte inom den svarstid om fyra månader som föreskrivs i artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna. Ett uttryckligt avslagsbeslut meddelades dock den 22 december 1993, sedan talan hade väckts vid förstainstansrätten.

Frågan om yrkandena om fastställelse och foreläggande kan tas upp till prövning

Det ankommer inte på domstolen att inom ramen för en talan enligt artikel 91 i tjänsteföreskrifterna, vare sig det gäller en talan om ogiltigförklaring eller skadestånd, principiellt fastställa något eller rikta förelägganden till gemenskapens institutioner. För det första är det uppenbart att gemenskapens domstolar saknar behörighet att rikta förelägganden till gemenskapens institutioner. För det andra är den berörda institutionen enligt artikel 176 i EG-fördraget skyldig att vid fall av ogiltigförklaring av en rättsakt vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen (punkt 17).

I anledning härav skall yrkandet om att rätten skall förklara att sökanden äger rätt att återfå sina tidigare sysslor avvisas (punkt 18).

Hänvisning till förstainstansrättens domar av den 27 juni 1991, Valverde Mordt mot domstolen, T-156/89, Rec. s. II-407, och av den 9 juni 1994, X mot kommissionen, T-94/92 RecFP. s. II-481

Yrkandet om ogiltigförklaring

Bristfällig beslutsmotivering

Enligt lydelsen av artikel 25 andra stycket i tjänsteföreskrifterna skall varje beslut som är till nackdel för en tjänsteman motiveras. Denna skyldighet att motivera utgör en väsentlig princip i gemenskapsrätten och har till syfte att dels möjliggöra för domaren att utöva en kontroll av beslutets laglighet och dels tillhandahålla den berörda personen de uppgifter som är nödvändiga för att avgöra om beslutet är välgrundat (punkt 24).

Hänvisning till förstainstansrättens domar av den 20 mars 1991, Pérez-Minguez Casariego mot kommissionen, T-1/90, Rec. s. II-143, och av den 16 december 1993, Turner mot kommissionen, T-80/92, Rec. s. II-1465

En vanlig intern omorganisation som inte inverkar negativt på den berörda personens föreskrivna ställning eller beaktandet av principen om överensstämmelse mellan lönegrad och befattning är inte till nackdel för den berörde och behöver därför inte motiveras (punkt 25).

Den tvistiga åtgärden får dock anses vara till nackdel för sökanden, eftersom den innebär att han berövas den rätt till ersättning som anges i artikel 56 a i tjänsteföreskrifterna, vilket medför att han lider en inte obetydlig ekonomisk förlust (punkterna 29 och 30).

I enlighet härmed bör förstainstansrätten pröva om det tvistiga beslutet är tillräckligt motiverat (punkt 31).

Hänvisning till domstolens domar av den 17 maj 1984, Albertini och Montagnani mot kommissionen, 338/82, Rec. s. 2123, och av den 7 mars 1990, Hecq mot kommissionen, C-116/88 och C-149/88, Rec. s. I-599

Vid prövningen av om ett beslut som är till nackdel för sökanden är tillräckligt motiverat, bör man inte beakta lydelsen av ett beslut om avslag på sökandens klagomål som har antagits sent, efter det att talan har anhängiggjorts vid förstainstansrätten. Den eventuella motiveringen i ett sådant beslut kan inte fylla någon funktion i förhållande till vare sig den berörda parten eller domaren (punkt 32).

Hänvisning till förstainstansrättens dom av den 12 februari 1992, Volger mot parlamentet, T-52/90, Rec. s. II-121, och domstolensdom av den 9 december 1993, parlamentet mot Volger, C-115/92 P, Rec. s. I-6549

Härav följer i detta fall att förstainstansrätten inte kan beakta motiveringen i avslagsbeslutet på klagomålet, utan bara motiveringen i skrivelsen av den 22 februari 1993. Vid prövning av denna noterar förstainstansrätten att motiveringen vid första anblicken förefaller otillräcklig, eftersom skälen för sökandens uteslutning från jourtjänstgöringen och hans omplacering till en annan tjänst inte framgår tillräckligt tydligt (punkt 33).

I detta skede av resonemanget skall förstainstansrätten ta ställning till det sammanhang i vilket det ifrågasatta beslutet har fattats, eftersom den skyldighet att motivera som anges i artikel 25 andra stycket i tjänsteföreskrifterna skall anses som uppfylld, då den åtgärd som är föremål för överklagandet har vidtagits i ett sammanhang som har varit känt för tjänstemannen och som har möjliggjort för honom att förstå räckvidden av en åtgärd som berör honom personligen (punkt 36).

Hänvisning til! de ovan nämnda domarna Hecq mot kommissionenoch Turner mot kommissionen

Förstainstansrätten anser inte att det har visats att den situation i vilken det tvistiga beslutet ingick var så väl känd av sökanden, att han redan med ledning av konstaterandet att ”resultaten har varit ytterst misslyckade” hade kunnat utläsa de skäl som utgjorde grund för hans uteslutning först från jourtjänstgöringen, sedan från gruppen av brandmän. Framför allt anser förstainstansrätten att kommissionen inte har kunnat stödja sig på den omständigheten att vissa anmärkningar hade gjorts i sökandens betygsrapport för perioden som sträckte sig från den 1 juli 1989 till och med den 30 juni 1991 beträffande hans uppförande i tjänsten som brandman. För att kunna anses ha visat att det sammanhang i vilket det omtvistade beslutet ingick var känt av sökanden på det sätt som avses i ovan nämnda rättspraxis, skulle kommissionen ha behövt påvisa att han efter återinsättandet i jourtjänstgöringen tydligt hade informerats genom hänvisning till specifika händelser om vad i hans uppförande som ansågs som otillfredsställande (punkterna 35 och 36).

Av vad som har återgivits ovan följer att beslutet i skrivelsen till sökanden av den 22 februari 1993 är otillräckligt motiverat och skall ogiltigförklaras (punkt 38).

Yrkandet om skadestånd

Förstainstansrätten anser att sökanden är berättigad att erhålla gottgörelse för ekonomiska förluster som direkt har orsakats av antagandet av det tvistiga beslutet (punkt 43).

Vad galler förlusten av förmånen av fritt färdmedel anser förstainstansrätten att det är lämpligt att fastställa summan av denna förlust till ett skäligt (ex aequo et bono) belopp för hela den ifrågavarande perioden om 2000000 LIT, inklusive ränta (punkt 46).

Vad härefter gäller den ersättning som anges i artikel 56 a i tjänsteföreskrifterna för jourtjänstgöring, noterar förstainstansrätten att kommissionen inte bestrider att sökanden skulle ha fortsatt erhålla ersättning under de vanliga förutsättningarna varje månad från och med den 1 mars 1993, om det tvistiga beslutet inte hade antagits. Under dessa omständigheter förpliktar förstainstansrätten kommissionen att betala sökanden de belopp som han skulle ha erhållit som ersättning för jourtjanstgonng från och med den 1 mars 1993 tills ett beslut meddelas som fastställer formerna for hans anställningsförhållanden (punkterna 47 och 48).

Förstainstansrätten förordnar att om parterna inte kan enas om beräkningen av dessa belopp skall de inom en frist av tre månader från avkunnandet av denna dom mge sina beloppsmässiga yrkanden till rätten (punkt 49).

Vad gäller sökandens yrkande att svaranden skall förpliktas att betala honom dröjsmålsränta, erinrar förstainstansrätten om att ett yrkande om dröjsmålsranta vid fall av ogiltigförklaring av ett ifrågasatt beslut inte uttryckligen behöver ha framställts i det administrativa klagomålet för att rätten skall kunna ta upp det till prövning. Förstainstansrätten anser att det finns anledning att bifalla detta yrkande, och i den mån som det avser ersättning för jourtjänstgöring, fastställa dröjsmålsräntan till 8 procent per år räknat från och med det att sökanden den 18 maj 1993 begärde omprövning (punkterna 50 och 51).

Hänvisning till förstainstansrättensdomar av den 30 mars 1993, Vardakas mot kommissionen, T-4/92, Rec. s. II-357, och av den 30 november 1993, Vienne mot parlamentet, T-15/93, Rec. s. II-1327

Domslut:

1) Beslutet i skrivelse till sökanden av den 22 februari 1993 av A ogiltigförklaras.

2) Kommissionen förpliktas att till sökanden utge ett belopp om 2000000 LIT som skadestånd för förlust av förmån av fritt färdmedel.