ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Förstainstansrättens beslut (tredje avdelningen) den 29 april 1998. - British Coal Corporation mot Europeiska kommissionen. - EKSG-fördraget - Talan om ogiltigförklaring av ett implicit beslut om vägran - Talan som uppenbart saknar rättslig grund. - Mål T-367/94.



Rättsfallssamling 1998 s. II-00705



Sammanfattning



Nyckelord

Talan om ogiltigförklaring - Talan som väckts av en kolproducent mot ett underförstått beslut av kommissionen om vägran efter en uppmaning i enlighet med artikel 35 i EKSG-fördraget - Beslut som påstås följa av kommissionens underlåtenhet att omedelbart avvisa ett klagomål i dess helhet, vilket avsåg att nämnda kolproducent gjort sig skyldig till överträdelser av konkurrensreglerna i EKSG-fördraget - Uppenbart att talan helt saknar rättslig grund

(EKSG-fördraget, artiklarna 4 d, 35, 65 och 66.7)

Sammanfattning

En talan som en kolproducent väckt mot ett underförstått beslut av kommissionen om vägran att efter en uppmaning enligt artikel 35 i EKSG-fördraget omedelbart avvisa ett klagomål som avsåg att nämnda kolproducent hade gjort sig skyldig till överträdelser av artiklarna 4 d, 65 och 66.7 i EKSG-fördraget, vilket påstås följa av kommissionens underlåtenhet, skall avvisas då den helt saknar rättslig grund.

Då kommissionen mottar ett sådant klagomål är den inte skyldig att avvisa detta utan att företa en prövning och har tvärtom en skyldighet att företa en sådan prövning. Kommissionen har i än högre grad anledning att iaktta sin skyldighet att noggrant granska de faktiska och rättsliga omständigheter som klaganden upplyser den om för att avgöra om det av dessa omständigheter framgår att det förekommit ett beteende som kan snedvrida den fria konkurrensen inom den gemensamma marknaden då kommissionen handlar inom ramen för EKSG-fördraget, eftersom den där har exklusiv behörighet.

Om kommissionen till följd av denna undersökning avser att fatta beslut om att ogilla klagomålet är den under alla omständigheter skyldig att ange de omständigheter och överväganden som ligger till grund för dess slutsatser. Legalitetskontrollen skall då bestå i en kontroll av att beslutet inte är grundat på omständigheter som är felaktiga i sak och av att kommissionen inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning, en uppenbart oriktig bedömning, makt- eller förfarandemissbruk.
Förstainstansrättens beslut (första avdelningen i utökad sammansättning) av den 11 juli 1995. - Automobiles Peugeot SA et Peugeot SA mot Europeiska kommissionen. - Fastställande av rättegångskostnader. - Affaires T-23/90 (92) och T-9/92 (92).



Rättsfallssamling 1995 s. II-02057



Sammanfattning



Nyckelord

Förfarande - Kostnader - Fastställande - Kostnader som skall ersättas - Begrepp - Omständigheter att ta hänsyn till

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artiklarna 91 b och 92.1)

Sammanfattning

Då det inte finns gemenskapsrättsliga taxebestämmelser, ankommer det på förstainstansrätten att, när den med stöd av artikel 92.1 i förstainstansrättens rättegångsregler fastställer rättegångskostnaderna, göra en fri bedömning av omständigheterna i målet, med hänsyn tagen till tvistens föremål och art, tvistens betydelse ur gemenskapsrättslig synvinkel samt målets svårigheter, omfattningen av det arbete som domstolsförfarandet har kunnat förorsaka för ombud eller rådgivare, och de ekonomiska intressen som tvisten har representerat för parterna, utan att ta hänsyn till vare sig nationella taxor där advokatarvoden har fastställts eller eventuella avtal som har ingåtts i det avseendet mellan den berörda parten och dennes ombud eller rådgivare.

Eftersom förstainstansrätten vid fastställandet av de kostnader som skall ersättas skall ta hänsyn till samtliga omständigheter i målet fram till tiden för avgörande av detta mål, finns inte skäl att meddela särskilt beslut avseende de utgifter som parterna har åsamkats på grund av förfarandet om fastställande av rättegångskostnaderna.
Förstainstansrättens beslut (femte avdelningen) den 8 november 1996. - Stahlwerke Peine-Salzgitter AG (devenue Preussag Stahl AG) mot Europeiska kommissionen. - Fastställande av rättegångskostnader. - Mål T-120/89.



Rättsfallssamling 1996 s. II-01547



Sammanfattning



Nyckelord

1 Förfarande - Rättegångskostnader - Fastställande - Omständigheter att beakta

(Rättegångsregler för förstainstansrätten, artikel 91)

2 Förfarande - Rättegångskostnader - Fastställande - Ersättningsgilla rättegångskostnader - Begrepp - Omständigheter som skall beaktas

(Rättegångsregler för förstainstansrätten, artikel 91)

Sammanfattning

3 Gemenskapsdomstolarna är inte behöriga att fastställa den ersättning som parterna skall utge till sina egna ombud, utan skall bestämma storleken på det belopp av dessa kostnader som skall erläggas av den part som förpliktas ersätta rättegångskostnaderna. Av detta följer att förstainstansrätten varken har att beakta den nationella taxa där advokatarvodena fastställs eller en eventuell överenskommelse som ingåtts om saken.

Då gemenskapsrätten inte innehåller några tariffbestämmelser, skall förstainstansrätten fritt bedöma omständigheterna i saken med beaktande av tvisteföremålet och tvistens beskaffenhet, dess betydelse ur gemenskapsrättslig synvinkel samt svårigheterna i målet, den arbetsmängd som domstolsförfarandet medfört för ombud eller rådgivare som har medverkat i målet och de ekonomiska intressen som parterna har haft av tvisten.

I detta hänseende beror förstainstansrättens möjligheter att bedöma omfattningen av det arbete som domstolsförfarandet har kunnat orsaka ombuden och värdet av det utförda arbetet av hur detaljerade uppgifter som parterna lämnat i detta hänseende.

4 Ett måls betydelse ur gemenskapsrättslig synvinkel med anledning av att talan gav upphov till nya och viktiga rättsfrågor samt aktualiserade komplicerade bakomliggande omständigheter kan motivera såväl höga arvoden, som att en av parterna behöver företrädas av flera ombud.

Eftersom förstainstansrätten då den fastställer de ersättningsgilla rättegångskostnaderna har beaktat alla omständigheter i målet fram till det att förevarande beslut meddelas, saknas anledning att avgöra vare sig frågan om dröjsmålsränta eller frågan om de kostnader parterna haft för detta förfarande om fastställelse av rättegångskostnader.
111

Denna bestämmelse ger unionsdomstolen obegränsad behörighet i tvister av ekonomisk art och den kan inom ramen för denna behörighet om nödvändigt ex officio förplikta svaranden att betala ersättning för den skada denne vållat. Tribunalen kan i det fallet värdera skadan utifrån rätt och billighet (ex aequo et bono), med hänsyn tagen till samtliga omständigheter (se dom av den 20 maj 2010, Gogos/kommissionen, C‑583/08 P, EU:C:2010:287, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
1

Loi no 2000–108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (lag nr 2000–108 av den 10 februari 2000 om modernisering och utveckling av allmännyttiga eltjänster) (JORF av den 11 februari 2000, s. 2143) syftar till att främja utvecklingen av förnybar energi i Frankrike. I detta syfte infördes genom nämnda lag en inköpsskyldighet som även inskrevs i artiklarna L.314–1 och följande artiklar i Code de l’énergie (Energilagen) och enligt vilken Électricité de France (EDF) och de icke förstatligade distributörer som nämns i artikel 23 i loi no 46–628, du 8 avril 1946, sur la nationalisation de l’électricité et du gaz (lag nr 46–628 av den 8 april 1946 om förstatligande av elektricitet och gas) är skyldiga att, när intresserade producenter begär det, ingå ett avtal om inköp av elektricitet från förnybara energikällor, inbegripet solcellsenergi, med en löptid på 20 år, till ett pris som fastställs genom en ministerförordning om taxor. Fram till och med den 31 december 2015 innebar décret no 2004–90, du 28 janvier 2004, relatif à la compensation de charges de service public d’électricité (dekret nr 2004–90, av den 28 januari 2004, om kompensation för avgifter för de allmännyttiga elektricitetstjänster) att de kostnader som uppkommit för EDF och de icke förstatligade distributörer som nämns i artikel 23 i lag nr 46–628 på grund av inköpsskyldigheten omfattades av en mekanism för full kompensation som finansierades genom en avgift för allmännyttiga elektricitetstjänster som togs ut från elektricitetskonsumenterna. Sedan den 1 januari 2016 kompenseras dessa kostnader genom ett särskilt anslagskonto för energiövergången finansierat genom skatter på förbrukning av energiprodukter.
96

Vidare kan tribunalen inte godta klagandens argument att invändningsenheten hade slagit fast att programvarorna hade mycket olika avsedda ändamål. Invändningsenheten har nämligen angett att även om deras särskilda avsedda ändamål inte är desamma (their specific purpose of use is not the same), används samtliga i allmänhet för databehandling (data processing) och att de dessutom används på samma sätt (genom en dator). Det framgår således även av dessa beslut att programvarornas avsedda ändamål överlappar varandra, eftersom samtliga möjliggör databehandling. [utelämnas]
2

I artikel 9 i protokoll (nr 7) om Europeiska unionens immunitet och privilegier (EUT C 83, 2010, s. 266) (nedan kallat protokoll nr 7) anges följande: ”Under Europarlamentets sessioner ska dess ledamöter åtnjuta a) vad avser deras egen stats territorium, den immunitet som beviljas parlamentsledamöter i deras land, b) vad avser alla andra medlemsstaters territorium, immunitet vad gäller alla former av kvarhållande och lagföring. Immuniteten ska även vara tillämplig på ledamöterna under resan till och från [parlamentets] mötesplats. …”
64

För det fjärde överensstämmer denna uppfattning med den som följer av domarna från Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio) och Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen) (se punkterna 27 och 29 ovan). Sökandena har emellertid utan grund påstått att det i domarna huvudsakligen angavs att Italiens centralbanks beslut om Banca delle Marches resolution inte var ”självständigt” utan ”påtvingat” av kommissionen. I de avsnitt i nämnda domar som sökandena har åberopat erinras nämligen endast om vissa av de faktiska omständigheter som anges ovan i punkt 52 och följande punkter, utan att det för den skull görs någon sådan rättslig kvalificering av dessa omständigheter. Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio) har visserligen erinrat om uttalanden från Italiens centralbank, vilken ”uttryckligen angav i resolutionsbeslutet att [FITD:s] ingripande inte hade kunnat äga rum, eftersom kommissionen … hade visat sig negativt inställd med hänsyn till att ingripandet inte var förenligt med reglerna om statligt stöd och att det var nödvändigt att anmäla [FITD:s] ingripande i förväg … avseende en formell granskning för att kommissionen skulle kunna fastställa förenligheten med nämnda regler”. I motsats till vad sökandena gjorde gällande vid förhandlingen som svar på en fråga från tribunalen, visar emellertid inte dessa uttalanden att Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio) ansåg att Italiens centralbank inte längre hade något handlingsutrymme på grund av kommissionens inställning. I Consiglio di Statos (Högsta förvaltningsdomstolen) egen bedömning och den rättsliga kvalificeringen av de faktiska omständigheterna framhöll denna domstol snarare de olika omständigheter och ekonomiska uppgifter som motiverade slutsatsen att Banca delle Marche inte kunde fullgöra sina åtaganden vid tidpunkten för antagandet av resolutionsbeslutet och att en resolution av banken följaktligen var både rimlig och förenlig med proportionalitetsprincipen. Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen) underströk visserligen i sin dom att kommissionen, i enlighet med sitt synsätt i målet Banca Tercas, ansåg att FITD:s åtgärder utgjorde statligt stöd (punkterna 8.3 och 8.4), varför denna domstol inte gjorde en fördjupad bedömning av dessa faktiska och rättsliga omständigheter, utan begränsade sig till att underkänna bevisningen för att det förelåg ett orsakssamband mellan underlåtenheten att inleda ett förfarande för att undsätta Banca delle Marche och den påstådda skadan (punkterna 8.5 och 9).
94

Enligt artikel 76 e i rättegångsreglerna är sökanden skyldig att ange sina yrkanden i ansökan. Detta innebär att det i princip endast är de yrkanden som anges i ansökan som kan beaktas och att frågan huruvida talan ska bifallas ska prövas enbart mot bakgrund av yrkandena i ansökan. Enligt artikel 84.1 i rättegångsreglerna får nya grunder åberopas under förutsättning att de föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under rättegången. Det framgår av rättspraxis att nyss nämnda villkor i än högre grad reglerar ändringar av yrkandena och att det i fall där det inte finns några rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit under det skriftliga förfarandet endast är yrkandena i ansökan som kan beaktas (se beslut av den 27 mars 2017, Frank/kommissionen, T‑603/15, ej publicerat, EU:T:2017:228, punkt 41 och där angiven rättspraxis). Bevisföring som innebär att själva grunden för unionens skadeståndsansvar ändras ska dessutom anses utgöra en ny grund som inte får åberopas under rättegången (se dom av den 11 juni 2019, TO/AEE, T‑462/17, ej publicerad, EU:T:2019:397, punkt 236 och där angiven rättspraxis).
67

Det har vidare slagits fast att även om tillsättningsmyndigheten har rätt att, vid fel som kan motivera en uppsägning av en anställd, ensidigt säga upp avtalet enligt artikel 47 c i) i anställningsvillkoren i stället för att inleda ett disciplinärt förfarande mot den anställda, måste tillsättningsmyndigheten när den väljer att under sådana omständigheter säga upp avtalet respektera kravet på uppsägningstid, som utgör en central del av dessa bestämmelser. Om tillsättningsmyndigheten anser att de åsidosättanden som den lägger en anställd till last utgör hinder för att den anställda under normala förhållanden fullgör sitt avtal under en uppsägningstid, måste den följaktligen dra konsekvenserna av detta och således inleda ett disciplinärt förfarande samtidigt som den anställda avstängs i enlighet med artikel 49.1 i anställningsvillkoren, såvida inte den berörda personen har befriats från skyldigheten att utföra sina arbetsuppgifter (dom av den 13 december 2017, CJ/ECDC, T‑703/16 RENV, ej publicerad, EU:T:2017:892, punkt 51).
94

Det ska inledningsvis påpekas att de argument som klaganden har anfört inom ramen för denna delgrund inte på något sätt har styrkts. Klaganden har nämligen endast påstått att en upprepad ansökan om registrering av äldre varumärken är vanligt förekommande, utan att lägga fram några som helst bevis till stöd för detta påstående. Det kan under alla omständigheter konstateras att varken förordning nr 207/2009 eller rättspraxis ger stöd för att utesluta att sökanden var i ond tro på grund av att den tillämpat gängse industriell praxis och agerat i enlighet med utlåtanden från advokater. Såsom överklagandenämnden med rätta påpekade i punkt 78 i det angripna beslutet innebär den omständigheten att andra företag använder sig av en viss strategi för att ge in ansökningar inte nödvändigtvis att denna strategi är lagenlig och godtagbar. Såsom EUIPO har påpekat är det dessutom mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet som det ska bedömas huruvida en sådan strategi är förenlig med förordning nr 207/2009. Det framgår emellertid av vad som anförts ovan att klaganden avsiktligen försökte kringgå en grundläggande regel inom unionens varumärkesrätt, nämligen den om bevis för verkligt bruk, för att tillskansa sig en fördel till förfång för jämvikten i den ordning som införts genom varumärkesrätten, såsom denna inrättats av unionslagstiftaren. Även om det inte finns något som hindrar att innehavaren av ett EU-varumärke kan upprepa sin ansökan om registrering av detta varumärke, måste klagandens avsikt följaktligen anses strida mot syftena med förordning nr 207/2009 (se punkt 70 ovan). Under de särskilda omständigheter som föreligger i förevarande fall kan klaganden, för att vederlägga bedömningen att denne var i ond tro, inte med framgång åberopa vare sig det förhållandet att det var vanligt att företag nyttjade samma strategi för att ge in ansökningar om registrering av varumärken eller det förhållandet att klaganden agerade i enlighet med advokatutlåtanden, även om de skulle anses styrkta.
25

Enligt rättspraxis kan det förhållandet att ett föreslaget medborgarinitiativ inte registreras inverka på möjlighet att utöva sin rätt att lägga fram ett medborgarinitiativ, vilken stadfästs i artikel 24 första stycket FEUF. Följaktligen måste det tydligt framgå av ett sådant beslut av vilka skäl registrering har vägrats (se dom av den 3 februari 2017, Minority Safepack – one million signatures for diversity in Europe/kommissionen, T‑646/13, EU:T:2017:59, punkt 17 och där angiven rättspraxis).
1

Sökanden, AM, anställdes av Europeiska investeringsbanken (EIB) den 1 juni 2014 inom ramen för programmet ”Joint Assistance to Support Projects in European Regions” (Jaspers) på grundval av ett tidsbegränsat avtal på ett år, vilket därefter förnyades två gånger från den 1 juni 2015 till den 31 maj 2017 och därefter från den 1 juni 2017 till den 31 maj 2020.
76

Det ska dessutom påpekas att klaganden, efter att ha informerats av EUIPO, i den andra skrivelsen av den 26 november 2018, om att överklagandeavgiften inte hade betalats inom den föreskrivna fristen och om risken för att överklagandet följaktligen inte skulle anses ha getts in, inte helt saknade möjlighet att anlita ett rättsmedel vid EUIPO. Även om det antas att klaganden avsett att göra gällande att det iakttagit all omsorg som har betingats av omständigheterna, utan att trots detta kunna iaktta fristen för betalning av överklagandeavgiften, förfogade klaganden nämligen över förfarandet för återställande av försutten tid (restitutio in integrum) vid EUIPO, och kunde ha lämnat in en ansökan i enlighet med artikel 104 i förordning nr 2017/1001 (se dom av den 21 maj 2014NUEVA, T‑61/13, EU:T:2014:265, punkt 43 och där angiven rättspraxis). Klaganden har emellertid inte ingett någon ansökan om återställande av försutten tid (restitutio in integrum) enligt denna artikel.
17

Mot bakgrund av sökandens ansökan om tillgång till handlingar identifierade ECB, i det angripna beslutet, åtta handlingar som den delade in i följande fyra kategorier: – beslutet av den 1 januari 2019, – förslaget om omvandling av eget kapital och samtliga skriftliga beslut avseende Banca Carige som antagits under perioden från den 30 november 2018 till den 2 januari 2019, – skriftväxling mellan ECB och Banca Cariges styrelse eller en eller flera av dess ledamöter under samma period, – protokoll från möten mellan ECB och Banca Cariges styrelse eller en eller flera av dess ledamöter under samma period.
12.

EU-varumärke – Avstående, upphävande och ogiltighet – Absoluta ogiltighetsgrunder – Den som ansökt om registrering var i ond tro när ansökan om registrering av varumärke gavs in – Figurmärket Halloumi χαλλούμι Vermion grill cheese/grill est/grill kase mediterranean cuisine under authentic cypriot receipe m BELAS premium greek dairy since 1927 och ordmärkena ΧΑΛΛΟΥΜΙ HALLOUMI (Rådets förordning nr 207/2009, artikel 52.1 b) (se punkterna 121–125 och 128)
Tribunalens dom (femte avdelningen) av den 5 december 2019 –

Idea Groupe mot EUIPO – The Logistical Approach (Idealogistic Verhoeven Greatest care in getting it there)

(mål T‑29/19)

”EU-varumärke – Invändningsförfarande – Ansökan om registrering som EU-varumärke av figurmärket Idealogistic Verhoeven Greatest care in getting it there – Äldre nationella ordmärkena idéa logistique, IDEA och groupe idea – Äldre nationella figurmärket iDÉA – Internationella registreringar som designerar Europeiska unionen – Äldre figurmärket iDÉA och äldre ordmärket IDEA – Relativa registreringshinder – Risk för förväxling – Artikel 8.1 b i förordning (EU) 2017/1001 – Användning av ett kännetecken i näringsverksamhet i mer än enbart lokal omfattning – Artikel 8.4 i förordning 2017/1001”

1. EU-varumärke – Överklagande – Överklagande till unionsdomstolen – Tribunalens behörighet – Ny prövning av de faktiska omständigheterna mot bakgrund av bevisning som har åberopats för första gången vid tribunalen – Omfattas inte (Europaparlamentets och rådets förordning 2017/1001, artikel 72) (se punkt 20)

2. EU-varumärke – Definition och förvärv av EU-varumärke – Relativa registreringshinder – Invändning från innehavaren av ett identiskt eller liknande äldre varumärke som registrerats för varor eller tjänster som är identiska eller av liknande slag – Risk för förväxling med det äldre varumärket – Figurmärket Idealogistic Verhoeven Greatest care in getting it there – Ordmärkena idéa logistique, IDEA och groupe idea – Figurmärkena iDÉA (Europaparlamentets och rådets förordning 2017/1001, artikel 8.1 b) (se punkterna 46, 50, 72, 79–81)

3. EU-varumärke – Överklagande – Överklagande till unionsdomstolen – Tribunalens behörighet – Prövning av lagenligheten av överklagandenämndernas beslut – Prövning av den rättsliga kvalificering som gjorts av de faktiska omständigheterna i målet (Europaparlamentets och rådets förordning 2017/1001, artikel 72) (se punkt 120)

4. Domstolsförfarande – Skyldighet för domstolens att respektera de ramar för tvisten som har definierats av parterna – Skyldighet för domstolen att avgöra målet enbart utifrån de argument som parterna har åberopat – Föreligger inte (se punkt 120)

Saken

Överklagande av beslut meddelat av fjärde överklagandenämnden vid EUIPO den 12 november 2018 (ärende R 2064/2017-4) avseende ett invändningsförfarande mellan Idea Groupe och The Logistical Approach.

Domslut

1) Det beslut som fjärde överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) meddelade den 12 november 2018 (ärende R 2064/2017-4) ogiltigförklaras.
64

Sökandena har som bilaga till repliken ingett ett sakkunnigutlåtande från Copenhagen Economics, med titeln ”Assessment of economic analysis of the European Commission in the UPS-TNT case” (Utvärdering av kommissionens ekonomiska analys i ärendet UPS-TNT) och daterat den 8 juli 2019. Kommissionen har motsatt sig dröjsmålet med att inge denna rapport, för vilket den anser att det inte har angetts godtagbara skäl. Kommissionen har begärt att denna handling ska avvisas som otillåten bevisning.
90

Sökandena har tillagt att om Echas PBT‑expertgrupp hade fått frågan hänskjuten till sig, skulle ärendet ha kunnat få ett annat utfall, eftersom Laboratoire Pareva då skulle ha kunnat försvara sin ståndpunkt inför experterna i den gruppen i syfte att visa att PHMB (1415; 4.7) inte uppfyllde kriterierna för att betraktas som ett PBT‑ämne. Bland annat skulle bolaget ha kunnat låta experterna ta del av resultat från ett flertal undersökningar som kunde läggas till grund för slutsatsen att ämnets toxicitet skilde sig väsentligt beroende på om testet utfördes under standardvillkor eller under naturliga förhållanden, något som sökandena anser framgår av de ståndpunkter som bolaget lade fram för den utvärderande behöriga myndigheten i juli 2016 och mars 2017. Att PBT‑expertgruppens yttranden ska tillmätas stor vikt framgår dessutom enligt sökandena uttryckligen av kommissionens dokument med referensnummer CA‑Sept13‑Doc.8.3 – Final, med titeln ”Review Programme of active substances: establishment of a work programme to meet the 2024 deadline” (Program för granskning av verksamma ämnen: upprättande av ett arbetsprogram så att fristen år 2024 kan hållas).