ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2.1 a, c och d samt 193-273 i rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt, varigenom artiklarna 2 och 22 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund har ersatts från och med den 1 januari 2007, och enligt artikel 10 EG genom att i artikel 2.44 i lag nr 350 med bestämmelser om utformningen av statens årliga och fleråriga budget (budgetlagen för år 2004) (legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2003)) av den 24 december 2003 utvidga skatteamnestin enligt artiklarna 8 och 9 i lag nr 289 av den 27 december 2002 (budgetlagen för år 2003) till år 2002 och genom att uttryckligen och generellt föreskriva att de skattepliktiga transaktioner som genomförts under taxeringsperioden för år 2002 inte ska granskas.
SV Europeiska unionens officiella tidning C 82/2

Domstolens dom (stora avdelningen) av den 10 februari 2009 – Irland mot Europaparlamentet, Europeiska unionens råd

(Mål C-301/06) (1)

(Talan om ogiltigförklaring - Direktiv 2006/24/EG - Lagring av uppgifter som genererats eller behandlats i samband med tillhandahållande av elektroniska kommunikationstjänster - Val av rättslig grund)

(2009/C 82/03)

Rättegångsspråk: engelska

Parter

Sökande: Irland (ombud: D. O'Hagan, E. Fitzsimons, D. Barniville och A. Collins, SC)

Part som har intervenerat till stöd för sökanden: Republiken Slovakien (ombud: J. Čorba)

Svarande: Europaparlamentet (ombud: H. Duintjer Tebbens, M. Dean och A. Auersperger Matić), Europeiska unionens råd (ombud: J.-C. Piris, J. Schutte och S. Kyriakopoulou)

Parter som har intervenerat till stöd för svarandena: Konungariket Spanien (ombud: M. A. Sampol Pucurull och J. Rodríguez Cárcamo), Konungariket Nederländerna (ombud: C. ten Dam och C. Wissels), Europeiska gemenskapernas kommission (ombud: C. Docksey, R. Troosters och C. O'Reilly), Europeiska datatillsynsmannen (ombud: M. H. Hijmans)

Saken

Ogiltigförklaring av Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/24/EG av den 15 mars 2006 om lagring av uppgifter som genererats eller behandlats i samband med tillhandahållande av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster eller allmänna kommunikationsnät och om ändring av direktiv 2002/58/EG (EUT L 105, s. 54) – Val av rättslig grund

Domslut

1) Talan ogillas.

2) Irland ska ersätta rättegångskostnaderna.

3) Konungariket Spanien, Konungariket Nederländerna, Republiken Slovakien, Europeiska gemenskapernas kommission och Europeiska datatillsynsmannen ska bära sina rättegångskostnader.

(1) EUT C 237, 30.9.2006.
SV Europeiska unionens officiella tidning C 183/2

Domstolens dom (stora avdelningen) av den 3 juni 2008 (begäran om förhandsavgörande från High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) – Förenade kungariket) – The Queen, The International Association of independent Tanker (Intertanko), The International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo), The Greek Shipping Co-operation Committee, Lloyd's Register, The International Salvage Union mot Secretary of State for Transport

(Mål C-308/06) (1)

(Sjötransporter - Föroreningar förorsakade av fartyg - Direktiv 2005/35/EG - Giltighet - Montego Bay-konventionen - MARPOL 73/78 - Rättsverkningar - Möjlighet att åberopa - Grov oaktsamhet - Rättssäkerhetsprincip)

(2008/C 183/03)

Rättegångsspråk: engelska

Hänskjutande domstol

High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Förenade kungariket)

Parter i målet vid den nationella domstolen

Klagande: The Queen, The International Association of independent Tanker (Intertanko), The International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo), The Greek Shipping Co-operation Committee, Lloyd's Register, The International Salvage Union

Motpart: Secretary of State for Transport

Saken

Begäran om förhandsavgörande – High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) – Giltigheten av artiklarna 4, 5.1 och 5.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv av den 7 september 2005 om föroreningar förorsakade av fartyg och införandet av sanktioner för överträdelser (EUT L 255, s. 11) – Gemenskapsbestämmelser som medför en begränsning av vissa undantag i en internationell konvention (internationell konvention om förhindrande av havsförorening från fartyg, MARPOL-konventionen) – Bestämmelser enligt vilka det föreskrivs straffrättsliga påföljder i situationer där det inte föreskrivs sådana enligt en internationell konvention (Förenta nationernas havsrättskonvention (UNCLOS))

Domslut

1) Giltigheten av Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/35/EG av den 7 september 2005 om föroreningar förorsakade av fartyg och införandet av sanktioner för överträdelser kan inte bedömas — vare sig mot bakgrund av den internationella konventionen till förhindrande av förorening från fartyg, undertecknad i London den 2 november 1973, sådan den kompletterats med protokollet av den 17 februari 1978, — eller mot bakgrund av Förenta nationernas havsrättskonvention, undertecknad i Montego Bay den 10 december 1982.

2) Prövningen av den fjärde frågan har inte påvisat någon omständighet som kan inverka på giltigheten av artikel 4 i direktiv 2005/35 mot bakgrund av den allmänna rättssäkerhetsprincipen.

(1) EUT C 261 av den 28.10.2006.
SV Europeiska unionens officiella tidning C 51/18

Domstolens dom (andra avdelningen) av den 18 december 2007 (begäran om förhandsavgörande från Cour de cassation (Frankrike)) – Société Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR) mot Administration des douanes et droits indirects, Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (DNRED)

(Mål C-314/06) (1)

(Direktiv 92/12/EEG - Punktskatter - Mineraloljor - Förlust - Befrielse från skatt - Force majeure)

(2008/C 51/29)

Rättegångsspråk: franska

Hänskjutande domstol

Cour de cassation (Frankrike)

Parter i målet vid den nationella domstolen

Klagande: Société Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR)

Motpart: Administration des douanes et droits indirects, Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (DNRED)

Saken

Begäran om förhandsavgörande – Cour de cassation – Tolkningen av artikel 14.1 i rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor (EGT L 76, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 57) – Befrielse från skatt, som föreskrivs under punktskatteuppskov, på förluster som är hänförliga till oförutsebara händelser eller force majeure och på förluster som sker under tillverkning och bearbetning, lagring och transport och som är ofrånkomliga med hänsyn till varornas beskaffenhet – Huruvida skattebefrielsen är tillämplig på förluster av oljeprodukter till följd av läckor, och en efterföljande explosion, i en oljeledning som drivs av den godkända lagerhavaren

Domslut

1) Begreppet force majeure i den mening som avses i rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor, i dess lydelse enligt rådets direktiv 94/74/EG av den 22 december 1994, avser onormala och oförutsebara omständigheter, utanför den godkände lagerhavarens kontroll, vars följder, trots iakttagandet av all vederbörlig omsorg, inte hade kunnat undvikas av denne. Villkoret enligt vilket omständigheterna kring sådana förluster skall vara utanför den godkände lagerhavarens kontroll, begränsar sig inte till omständigheter utanför dennes kontroll i materiell eller fysisk mening, utan åsyftar också omständigheter som objektivt förefaller undgå den godkände lagerhavarens kontroll eller befinna sig utanför dennes ansvarsområde.

2) Förluster av en del av produkter som läckt från en oljeledning till följd av produkternas flytande karaktär och beskaffenheten av den mark på vilken de spreds, vilken utgjorde hinder för återvinning av produkterna och ledde till beskattning av dessa, kan inte betraktas som ofrånkomliga med hänsyn till produkternas beskaffenhet i den mening som avses i artikel 14.1 i direktiv 92/12, i dess lydelse enligt direktiv 94/74.

(1) EUT C 224, 16.9.2006.
SV Europeiska unionens officiella tidning C 171/2

Domstolens dom (stora avdelningen) av den 20 maj 2008 – Europeiska gemenskapernas kommission mot Europeiska unionens råd

(Mål C-91/05) (1)

(Talan om ogiltigförklaring - Artikel 47 EU - Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik - Beslut 2004/833/GUSP - Genomförande av den gemensamma åtgärden 2002/589/GUSP - Bekämpande av spridningen av lätta vapen och handeldvapen - Gemenskapens behörighet - Politik inom området för utvecklingssamarbete)

(2008/C 171/03)

Rättegångsspråk: engelska

Parter

Sökande: Europeiska gemenskapernas kommission (ombud: P.J. Kuijper, J. Enegren och M. Petite)

Part som har intervenerat till stöd för sökanden: Europaparlamentet (ombud: R. Passos, K. Lindahl och D. Gauci)

Svarande: Europeiska unionens råd (ombud: J.-C. Piris, R. Gosalbo Bono, S. Marquardt och E. Finnegan)

Parter som har intervenerat till stöd för svaranden: Konungariket Danmark (ombud: A. Jacobsen, C. Thorning och L. Lander Madsen), Konungariket Spanien (ombud: N. Díaz Abad, Republiken Frankrike (ombud: G. de Bergues, E. Belliard och C. Jurgensen), Konungariket Nederländerna (ombud: M. de Grave, C. Wissels och H.G. Sevenster), Konungariket Sverige (ombud: A. Falk), Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland (ombud: R. Caudwell och E. Jenkinson samt A. Dashwood, barrister)

Saken

Talan om ogiltigförklaring av rådets beslut 2004/833/GUSP av den 2 december 2004 om genomförande av gemensam åtgärd 2002/589/GUSP inför ett bidrag från Europeiska unionen till Ecowas inom ramen för moratoriet för handeldvapen och lätta vapen (EUT L 359, s. 65) samt yrkande om att domstolen ska konstatera att rådets gemensamma åtgärd 2002/589/GUSP av den 12 juli 2002 om Europeiska unionens bidrag för att bekämpa destabiliserande anhopning och spridning av handeldvapen och lätta vapen och om upphävande av gemensam åtgärd 1999/34/GUSP (EGT L 191, s. 1) är rättsstridig

Domslut

1) Rådets beslut 2004/833/GUSP av den 2 december 2004 om genomförande av gemensam åtgärd 2002/589/GUSP inför ett bidrag från Europeiska unionen till Ecowas inom ramen för moratoriet för handeldvapen och lätta vapen ogiltigförklaras.

2) Europeiska gemenskapernas kommission och Europeiska unionens råd ska bära sina rättegångskostnader.

3) Konungariket Danmark, Republiken Frankrike, Konungariket Spanien, Konungariket Nederländerna, Konungariket Sverige, Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland och Europaparlamentet ska bära sina rättegångskostnader.

(1) EUT C 82, 14.4.2007.
3)

Bestämmelserna i punkt 1 i avsnitt C (Tyskland) i bilaga 6 till förordning nr 1408/71, i dess ändrade lydelse, är inte förenliga med den fria rörligheten för personer, och i synnerhet inte med artikel 42 EG, i den mån som beaktandet, vid utbetalningen av förmåner vid ålderdom, av avgiftsperioder som fullgjorts enligt lagen om pensionsrättigheter som grundar sig på avgifter som har betalats in i utlandet mellan åren 1953 och 1970 i Rumänien, enligt nämnda bestämmelser under de omständigheter som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, kan underkastas kravet att förmånstagaren skall vara bosatt på Förbundsrepubliken Tysklands territorium.
C 237/40

Begäran om förhandsavgörande framställd av High Court (Irland) den 8 april 2022 – Z.K. och M.S. mot The Minister for Justice and Equality

(Mål C-248/22)

(2022/C 237/51)

Rättegångsspråk: engelska

Hänskjutande domstol

High Court (Irland)

Parter i det nationella målet

Klagande: Z.K. and M.S

Motpart: The Minister for Justice and Equality

Tolkningsfråga

Utgör rådets direktiv 2004/38/EG (1) hinder för att en härledd uppehållsrätt samtidigt ges till den separerade maken eller makan och den verkliga varaktiga partnern till en unionsmedborgare som lagligt utövar sin rätt till fri rörlighet som arbetstagare enligt direktivet?

(1) Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (EUT L 158, 2004, s. 77)
2.

Ska bestämmelserna i artikel 2.1 och 2.2, och i artikel 3.1 c in fine, i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet tolkas så, att de utgör hinder för nationella bestämmelser som artikel 1.2 i Legea-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (ramlag av den 5 november 2009, nr 330, om enhetlig lön till personal som avlönas med offentliga medel), som tolkats i Decizia nr. 7/2019 (dom nr 7/2019) (offentliggjord i Monitorul Oficial al României – Rumäniens officiella tidning – nr 343/6 maj 2019), som meddelats av Înalta Curte de Casație și Justiție (Högsta domstolen), efter det att talan väckts ”i lagens intresse”, under omständigheter där käranden inte hade haft någon möjlighet enligt lag att begära höjning av lönetillägget avseende placering när vederbörande blev domstolsledamot vid en tidpunkt efter ikraftträdandet av lag [nr] 330/2009, en rättsakt i vilken det uttryckligen föreskrevs att lönerna endast är och ska fortsätta vara de som föreskrivs i [nämnda] lag, vilket således innebar att lönediskriminering uppstod i jämförelse med kärandens kolleger, vilket även utgör åldersdiskriminering, eftersom i praktiken endast äldre domstolsledamöter, vilka inträtt i tjänst före januari 2010 (och som dragit nytta av domar under perioden från år 2006 till år 2009, vilkas domslut tolkades år 2019 i domen från [Înalta Curte de Casație și Justiție] nr 7/2019), har kommit i åtnjutande av retroaktiva betalningar av lönetillägg (som motsvarar dem som yrkas i den talan vilken utgör föremålet för förevarande förfarande) under månaderna december 2019/januari 2020, för perioden från år 2010 till år 2015, trots att även kärande under denna period tjänstgjorde som åklagare, utförde samma arbete, under samma villkor och vid samma institution?
C 24/21

Begäran om förhandsavgörande framställd av tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Frankrike) den 29 oktober 2021 – Procureur de la République mot K.B., F.S.

(Mål C-660/21)

(2022/C 24/27)

Rättegångsspråk: franska

Hänskjutande domstol

Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône

Parter i det nationella målet

Sökande: Procureur de la République

Tilltalad: K.B., F.S.

Tolkningsfråga

Ska artiklarna 3 (Rätten att bli informerad om rättigheter) och 4 (Rättighetsinformation i samband med ett frihetsberövande) i Europaparlamentets och rådets direktiv av den 22 maj 2012, (1) artikel 7 (Rätten att tiga) i Europaparlamentets och rådets direktiv av den 9 mars 2016, (2) jämförda med artikel 48 (Presumtion för oskuld och rätten till försvar) i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, tolkas så att de utgör hinder för ett förbud för en nationell domstol att ex officio pröva ett åsidosättande av rätten till försvar, såsom den garanteras i ovannämnda direktiv, särskilt i den del de förbjuder domstolarna att ex officio, för en ogiltigförklaring av förfarandet, pröva huruvida det inte lämnades någon upplysning om rätten att tiga vid tidpunkten för gripandet eller huruvida upplysningen om rätten att tiga lämnades för sent?

(1) Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/13/EU av den 22 maj 2012 om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 142, 2012, s. 1).

(2) Europaparlamentets och rådets direktiv 2016/343 av den 9 mars 2016 om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden (EUT L 65, 2016, s. 1)
2)

Om svaret från Europeiska unionens domstol på den första tolkningsfrågan är jakande, ska då bestämmelserna i mervärdesskattedirektivet, mot bakgrund av dess allmänna principer, framför allt effektivitetsprincipen, principen om skatteneutralitet och principen om icke-diskriminering, tolkas i den mening att de utgör hinder för ett nationellt regelverk som i det fall som beskrivs i föregående tolkningsfråga förbjuder mottagaren av fakturan att vända sig direkt till den nationella skattemyndigheten för att ansöka om återbetalning av mervärdesskatten, eller endast tillåter det när det är omöjligt eller orimligt svårt att kräva in det aktuella mervärdesskattebeloppet via ett civilrättsligt förfarande, i synnerhet om fakturautfärdaren har likviderats under tiden?
C 242/8

Begäran om förhandsavgörande framställd av Bundesgerichtshofs (Tyskland) den 23 mars 2021 – absoluts -bikes and more- GmbH & Co. KG mot the-trading-company GmbH

(Mål C-179/21)

(2021/C 242/10)

Rättegångsspråk: tyska

Hänskjutande domstol

Bundesgerichtshof

Parter i målet vid den nationella domstolen

Klagande: absoluts -bikes and more- GmbH & Co. KG

Motpart: the-trading-company GmbH

Tolkningsfrågor:

1. Medför blott den omständigheten att det finns en garanti från tillverkaren att informationskravet enligt artikel 6.1 m i direktiv 2011/83/EU (1) blir tillämpligt?

2. För det fall att den första frågan ska besvaras nekande: Medför blott den omständigheten att näringsidkarens erbjudande innehåller en uppgift om en garanti från säljaren att informationskravet enligt artikel 6.1 m i direktiv 2011/83/EU blir tillämpligt, eller blir detta krav tillämpligt endast om denna uppgift framgår helt tydligt för konsumenten? Är informationskravet tillämpligt även om det för konsumenten helt tydligt framgår att näringsidkaren endast hänvisar till tillverkarens uppgifter rörande garantin?

3. Måste den information om förekomsten av och villkoren för en garanti från tillverkaren som krävs enligt artikel 6.1 m i direktiv 2011/83/EU innehålla samma uppgifter som en garanti enligt artikel 6.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG av den 25 maj 1999 om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier (2), eller är det tillräckligt med färre uppgifter?

(1) Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 om konsumenträttigheter och om ändring av rådets direktiv 93/13/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG och om upphävande av rådets direktiv 85/577/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG (EUT L 304, 2011, s. 64)

(2) EUT L 171, 1999, s. 12.
2)

Om denna fråga besvaras nekande, ska artikel 8.3 d i mottagandedirektivet II tolkas så, att under de omständigheter som anges ovan är förvar endast tillåtet på grundval av förutbestämda objektiva kriterier och på grundval av ett tidigare konstaterande att den som ansöker om internationellt skydd redan har haft möjlighet att lämna in en ansökan om internationellt skydd, så att det kan konstateras att det finns rimliga skäl att anta att denna ansökan endast har lämnats in i syfte att fördröja eller förhindra verkställigheten av ett beslut om återvändande?
D)

”EU-domstolen ombeds även att ge vägledning om tolkningen av regel 1 [rättare sagt artikel 1] b i Solas-konventionen – som artikel 2 i direktiv 2009/16/EG uttryckligen hänvisar till, vilken således ska ges en enhetlig tolkning inom hela unionen i fråga om och i samband med hamnstatskontroll – vad gäller den del där det stadgas att ’b. De fördragsslutande regeringarna förbinder sig att utfärda alla lagar, förordningar, föreskrifter och bestämmelser och att vidta alla andra åtgärder som kan vara nödvändiga för att ge denna konvention full kraft och verkan i syfte att säkerställa att fartyg vad beträffar säkerheten för människoliv är lämpade för avsedd användning’. Ska i synnerhet bedömningen av fartygets lämplighet för den avsedda användningen, som hamnstaterna är skyldiga att utföra genom hamnstatskontroller, utgå från en enda kontrollparameter – det vill säga de krav som följer av fartygets klassificering och de därtill relaterade säkerhetscertifikat som har utfärdats för fartyget på grundval av den formellt deklarerade verksamheten – eller kan hänsyn även tas till fartygets faktiska användning? Har hamnstaternas administrativa myndigheter bland annat vad gäller ovannämnda internationella parameter befogenhet att kontrollera inte enbart att utrustningar och anordningar ombord uppfyller de krav enligt certifikaten från flaggstaten som följer av fartygets formella klassificering, utan även befogenhet att bedöma huruvida fartygets certifikat och de därtill relaterade utrustningarna och anordningarna ombord svarar mot den verksamhet som fartyget faktiskt bedriver, vilken ligger utanför och skiljer sig från den som anges i klasscertifikatet? Vägledning om tolkning begärs likaledes angående punkt 1.3.1 i IMO:s resolution A.1138(31) – Procedures of Port State Control, 2019, som antogs den 4 december 2019, vad gäller den del där det stadgas: ’Under the provisions of the relevant conventions set out in section 1.2 above, the Administration (i.e. the Government of the flag State) is responsible for promulgating laws and regulations and for taking all other steps which may be necessary to give the relevant conventions full and complete effect so as to ensure that, from the point of view of safety of life and pollution prevention, a ship is fit for the service for which it is intended and seafarers are qualified and fit for their duties).’”
1)

Ska artikel 6 i direktivet tolkas så att beloppet på 40 euro under alla omständigheter ska betalas för varje faktura förutsatt att borgenären har specificerat varje enskild faktura i de krav denne framfört till myndigheter och förvaltningsdomstolar eller rör det sig under alla omständigheter om 40 euro per faktura även om kraven har framförts tillsammans och på ett allmänt hållet sätt?
3)

Är en lagstiftning som föreskriver att det högsta priset av följande tre möjliga varianter ska väljas, förenlig med artikel 5.4 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/25/EG av den 21 april 2004 om uppköpserbjudanden, det vill säga med fastställandet av ett skäligt pris: 1) Det pris till vilket budgivaren eller personer som handlar i samförstånd med budgivaren förvärvat aktierna i det berörda bolaget under de 12 föregående månaderna. Vid förvärv av aktier till olika priser, ska återköpspriset utgöras av det högsta av förvärvspriset för aktierna under de 12 månader som föregick den lagstadgade skyldigheten att lägga fram ett erbjudande om återköp. 2) Det vägda genomsnittliga priset för aktien på den reglerade marknaden eller på den multilaterala handelsplattform som haft störst mängd transaktioner med aktierna i fråga under de senaste 12 månaderna. Det vägda genomsnittliga priset för aktien ska beräknas på grundval av de 12 närmast föregående månaderna före uppkomsten av den lagstadgade skyldigheten att lägga fram ett återköpserbjudande. 3) Det värdet på aktien som beräknas genom att dividera det berörda bolagets nettotillgångar med antalet emitterade aktier. Nettotillgångarna ska beräknas genom att egna aktier och skulder dras av från summan av tillgångsposterna. Om det berörda bolaget har aktier med olika nominella värden, ska nettotillgångarna divideras i förhållande till den andel som varje nominellt värde för aktien har i aktiekapitalet vid beräkningen av aktiens värde?