Mål T‑240/07

Heineken Nederland BV och

Heineken NV

mot

Europeiska kommissionen

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Den nederländska ölmarknaden – Beslut konstaterande en överträdelse av artikel 81 EG – Bevisning för överträdelsen – Tillgång till handlingarna i ärendet – Böter – Likabehandlingsprincipen – Rimlig tidsfrist”

Sammanfattning av domen

1. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Avtal mellan företag – Begrepp – Gemensam vilja avseende visst agerande på marknaden

(Artikel 81.1 EG)

2. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Samordnat förfarande – Begrepp – Kontakter som strider mot kravet på att varje företag självständigt ska bestämma sitt agerande på marknaden – Informationsutbyte – Presumtion – Villkor

(Artikel 81.1 EG)

3. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionsbeslut konstaterande en överträdelse – Bevismedel – Åberopande av ett antal indicier

(Artikel 81.1 EG)

4. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionsbeslut konstaterande en överträdelse – Bevismedel – Skriftlig bevisning

(Artikel 81.1 EG)

5. Gemenskapsrätt – Principer – Grundläggande rättigheter – Oskuldspresumtion – Konkurrensförfarande – Tillämplighet

(Artikel 81.1 EG)

6. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionsbeslut konstaterande en överträdelse – Förklaringar som avgetts av andra företag som deltagit i överträdelsen enligt meddelandet om samarbete används som bevismedel – Tillåtet – Villkor

(Artiklarna 81 EG och 82 EG)

7. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Avtal mellan företag – Kommissionens bevisbörda – Gränser

(Artikel 81.1 EG)

8. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Samordnat förfarande – Skadlig inverkan på konkurrensen – Bedömningskriterier – Konkurrensbegränsande syfte – Tillräckligt konstaterande

(Artikel 81.1 EG)

9. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionsbeslut konstaterande en överträdelse – Kommissionens bevisbörda för att överträdelsen har ägt rum och hur länge den har pågått – Bevisvärdet hos uppgifter till ett annat företags nackdel som de huvudsakliga deltagarna i en lagstridig konkurrensbegränsande samverkan har lämnat frivilligt för att kommissionen ska tillämpa meddelandet om samarbete i deras fall

(Artikel 81.1 EG; kommissionens meddelande 96/C 207/04)

10. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Komplex överträdelse innefattande dels avtal, dels samordnat förfarande – Samlad beteckning som ”en serie avtal och/eller samordnade förfaranden” – Tillåten

(Artikel 81.1 EG)

11. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Deltagande i möten med konkurrensbegränsande syfte

(Artikel 81.1 EG)

12. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Tillgång till handlingarna i ärendet – Räckvidd – Vägran att lämna ut en handling – Följder – Vid bedömningen av huruvida det berörda företaget har uppfyllt sin bevisbörda måste det göras åtskillnad mellan handlingar till dess nackdel och handlingar till dess fördel

(Rådets förordning nr 1/2003, art. 27, § 2)

13. Konkurrens – Administrativt förfarande – Tillgång till handlingarna i ärendet – Handlingar som inte ingår i akten i utredningen och som kommissionen inte har åberopat till det berörda företagets nackdel – Handlingar som kan vara av nytta för parternas försvar

(Artiklarna 81.1 EG och 82 EG; EES-avtalet, artiklarna 53, 54 och 57; rådets förordning nr 139/2004; kommissionens meddelande 2005/C 325/07, punkt 27)

14. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Handling som åberopats till någons nackdel – Begrepp

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 27.2)

15. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionsbeslut konstaterande en överträdelse – Kommissionens skyldighet att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det aktuella fallet

16. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionen har i förtid uttryckt sin övertygelse om att det föreligger en överträdelse

17. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens skyldigheter – Iakttagande av en skälig tidsfrist – Bedömningskriterier – Åsidosättande – Följder

(Rådets förordning nr 1/2003)

18. Konkurrens – Administrativt förfarande – Begäran om upplysningar – Allmän försiktighetsprincip, som det åvilar varje företag eller företagssammanslutning att iaktta

(Rådets förordning nr 17, artikel 11)

19. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kommissionens utrymme för eget skön – Gränser – Iakttagande av de av kommissionen antagna riktlinjerna – Domstolsprövning

(Artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

20. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Beaktande av den konkreta inverkan på marknaden – Räckvidd

(Artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A)

21. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Beaktande av inverkan på ett visst geografiskt område – Räckvidd

(Artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

22. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning

(Rådets förordningar nr 17 och nr 1/2003; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

23. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Uppdelning av de berörda företagen i olika kategorier – Villkor

(Kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A sjätte stycket)

24. Konkurrens – Böter – Beslut att ålägga böter – Motiveringsskyldighet – Räckvidd – De omständigheter som kommissionen har utgått ifrån vid sin bedömning av överträdelsens allvar ska anges – Otillräcklig angivelse

(Artikel 253 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2 och 23.3)

25. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Avskräckande verkan – Kriterier för bedömning av avskräckningsfaktorn

(Kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A fjärde stycket)

26. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Avskräckande verkan – Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2 och 23.3; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A fjärde stycket)

27. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter – Överträdelsen har upphört efter kommissionens första ingripanden – Räckvidd

(Artikel 81.1 EG; rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 3)

28. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter – De rättsliga avtalen tillämpades aldrig i praktiken

(Artikel 81.1 EG; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 3)

29. Konkurrens – Gemenskapsregler – Överträdelser – Böter – Fastställande – Kriterier – Höjning av den generella bötesnivån – Tillåtet – Villkor

(Artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003)

30. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens skyldigheter – Iakttagande av en skälig tidsfrist – Åsidosättande – Följder – Nedsättning av bötesbeloppet utifrån billighet

(Artiklarna 81 EG och 288 andra stycket EG)

1. För att ett avtal, i den mening som avses i artikel 81.1 EG, ska anses föreligga är det tillräckligt att de aktuella företagen har gett uttryck för sin gemensamma vilja att agera på marknaden på ett bestämt sätt. Ett avtal, i den mening som avses i nämnda artikel, kan anses ha ingåtts om det framgår att de berörda parterna har samstämmiga önskemål vad gäller principen att begränsa konkurrensen, även om konkurrensbegränsningens former fortfarande är föremål för förhandlingar.

Att det förelåg ett avtal, i den mening som avses i artikel 81.1 EG, vederläggs inte av den omständigheten att företagens samförstånd förmodligen inte omfattade hur prishöjningen konkret skulle genomföras eller av den omständigheten att prishöjningen i realiteten aldrig genomfördes på marknaden.

(se punkterna 44, 45 och 183)

2. Begreppet ”samordnat förfarande” avser en form av samordning mellan företag som, utan att det har lett fram till att ett egentligt avtal har ingåtts, medvetet ersätter den fria konkurrensens risker med ett praktiskt inbördes samarbete.

Artikel 81.1 EG utgör härvid hinder mot att det förekommer direkta eller indirekta kontakter mellan ekonomiska aktörer som är ägnade antingen att påverka en faktisk eller potentiell konkurrents beteende på marknaden eller att för en sådan konkurrent avslöja det beteende som den berörda ekonomiska aktören har beslutat eller överväger att själv tillämpa på marknaden, när dessa kontakter har till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen.

Det får antas, såvida motsatsen inte bevisas, vilket det åvilar de berörda aktörerna att göra, att de företag som deltar i det samordnade förfarandet, och som fortsätter att vara aktiva på marknaden, tar hänsyn till de uppgifter som de har lämnat till varandra när de bestämmer sitt beteende på marknaden. Detta gäller i än högre grad när samordningen har skett regelbundet under en lång period

(se punkterna 46, 47 och 186)

3. Vad avser bevisningen för en överträdelse av artikel 81.1 EG ska kommissionen ange bevisning för de överträdelser som den har konstaterat och fastställa vilken bevisning som krävs för att på ett tillfredsställande sätt visa att de faktiska omständigheter har förelegat som utgör en överträdelse. Kommissionen måste således lägga fram exakt och överensstämmande bevisning till stöd för att överträdelsen har ägt rum.

Emellertid måste varje del av den bevisning som kommissionen har åberopat inte nödvändigtvis motsvara dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av alla indicier som institutionen har åberopat motsvarar detta krav.

Med beaktande av att förbudet mot konkurrensbegränsande avtal är tvingande, kan det inte krävas att kommissionen ska förebringa bevisning som på ett uttryckligt sätt påvisar att de berörda aktörerna varit i kontakt med varandra. Den fragmentariska och utspridda bevisning som kommissionen kan ha till hands bör i vilket fall som helst kunna kompletteras med slutsatser som möjliggör en rekonstruktion av de relevanta omständigheterna. Förekomsten av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal kan alltså härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som när de beaktas tillsammans, när annan hållbar förklaring saknas, kan utgöra bevisning för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett.

(se punkterna 48−51)

4. När kommissionen har åberopat skriftlig bevisning till stöd för att ett konkurrensbegränsande avtal eller samordnat förfarande har förekommit ankommer det på de parter som ifrågasätter detta konstaterande vid tribunalen att inte endast framlägga ett möjligt alternativ till kommissionens ställningstagande, utan att visa att bevisningen i det ifrågasatta beslutet är otillräcklig för att fastslå att överträdelsen förelegat.

(se punkt 52)

5. Tribunalen ska, vad gäller räckvidden av domstolsprövningen, i regel göra en fullständig prövning av huruvida villkoren för tillämpning av artikel 81.1 EG är uppfyllda när en talan om ogiltigförklaring av ett beslut som har antagits med stöd av samma bestämmelse har väckts vid densamma.

Om tribunalen anser att det föreligger tvivel, ska i enlighet med oskuldspresumtionen företräde ges åt den lösning som gynnar det företag till vilket beslutet om fastställelse av överträdelsen riktas, eftersom denna princip är en allmängiltig princip i unionsrätten som särskilt är tillämplig på förfaranden som rör åsidosättanden av de konkurrensregler som gäller för företag som kan ådömas böter eller inskränkningar.

(se punkterna 53 och 54)

6. Det finns inte någon bestämmelse eller någon allmän rättsprincip i unionsrätten som förbjuder kommissionen att åberopa förklaringar från andra inblandade företag mot ett av dem. I annat fall skulle bevisbördan för beteenden som strider mot artiklarna 81 EG och 82 EG, vilken åvilar kommissionen, vara omöjlig att bära och oförenlig med kommissionens uppgift enligt EG‑fördraget att övervaka att dessa bestämmelser tillämpas på rätt sätt.

En förklaring från ett företag som misstänks ha deltagit i en kartell och som bestritts av flera andra misstänkta företag kan inte anses utgöra tillräcklig bevisning för att de sistnämnda har gjort sig skyldiga till överträdelsen om förklaringen inte stöds av annan bevisning. En sådan förklaring räcker således inte i sig som bevisning för att en överträdelse har ägt rum, utan denna måste även ha stöd av annan bevisning. Kraven på det erforderliga stödet är emellertid lägre, både vad avser precision och styrka, för en särskilt trovärdig förklaring än för en inte särskilt trovärdig förklaring.

Om det genom ett antal överensstämmande indicier hade varit möjligt att styrka att de i förklaringen angivna beteendena har förekommit och vissa detaljer i desamma, så kan detta ensamt räcka som bevisning för andra delar av kommissionens beslut.

Försåvitt en handling inte uppenbart står i strid med en förklaring avseende huruvida de angivna beteendena har förekommit eller avseende deras huvudsakliga innehåll, är det dessutom tillräckligt att de utmärkande delarna i de beskrivna beteendena stöds genom en annan handling för att denna ska vara av ett visst värde som ytterligare stöd för den sammanlagda bevisningen mot företaget.

(se punkterna 70 och 92−94)

7. Kommissionen är ofta tvungen att styrka att en överträdelse föreligger under förhållanden som är föga gynnsamma, eftersom flera år kan ha förflutit sedan de omständigheter inträffade som legat till grund för överträdelsen och flera av de företag som är föremål för utredning kan ha underlåtit att samarbeta aktivt med kommissionen.

Det ankommer visserligen med nödvändighet på kommissionen att styrka att ett otillåtet avtal om marknadsuppdelning har slutits, men det vore att gå för långt att dessutom fordra att kommissionen förebringar bevisning för hur detta skulle genomföras. Det vore nämligen för enkelt för ett företag som har gjort sig skyldigt till en överträdelse att undkomma sanktionsåtgärder om det kunde ha framgång med att göra gällande att de upplysningar som framlagts beträffande hur ett otillåtet avtal har genomförts var vaga, när det emellertid har styrkts att ett avtal förelegat och att det haft ett konkurrensbegränsande syfte. Företagen kan försvara sig i en sådan situation försåvitt de har möjlighet att kommentera all bevisning som kommissionen har åberopat mot dem.

(se punkt 78)

8. Det framgår redan av ordalydelsen i artikel 81 EG att avtal och samordnade förfaranden mellan företag är förbjudna, oavsett vad de har för effekter på marknaden, bara de har ett konkurrensbegränsande syfte. När kommissionen har konstaterat att det föreligger avtal och samordnade förfaranden med ett konkurrensbegränsande syfte, kan detta konstaterande således inte vederläggas genom uppgifter som rör att samordnade arrangemang aldrig har tillämpats eller att de inte har påverkat marknaden.

(se punkterna 79 och 80)

9. Det kan vara på sin plats att visa vaksamhet mot uppgifter som de huvudsakliga deltagarna i en lagstridig konkurrensbegränsande samverkan har lämnat frivilligt, med beaktande av att deltagarna tenderar att vilja minska betydelsen av sin egen del i överträdelsen och öka betydelsen av de andras. Att begära att meddelandet om meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden ska tillämpas i det egna fallet för att bötesbeloppet ska minskas ger emellertid inte med nödvändighet upphov till ett behov av att förvanska bevisningen avseende övriga deltagare i den påtalade konkurrensbegränsande samverkan. Att försöka vilseleda kommissionen kan nämligen leda till att uppriktigheten hos den som ansökt, och huruvida denne samarbetat fullständigt, kan komma att ifrågasättas, och denne riskerar därmed att inte fullständigt komma i åtnjutande av meddelandet om samarbete.

(se punkt 91)

10. I en komplicerad situation vad gäller de faktiska omständigheterna ska beteckningen av de konkurrensbegränsande beteendena som ”en serie avtal och/eller samordnade förfaranden”, eftersom dessa beteenden både innehåller delar som ska betecknas som ”avtal” och delar som ska betecknas som ”samordnade förfaranden”, inte förstås som att det samtidigt och kumulativt krävs att uppgifterna om de faktiska omständigheterna i varje enskilt fall visar på att det både har förekommit ett avtal och ett samordnat förfarande, utan att det är fråga om en rad omständigheter, varav vissa ska förstås som ett avtal och andra som samordnade förfaranden, i den mening som avses i artikel 81 EG, vilken inte kräver en uppdelning i respektive form av överträdelse när det är fråga om en sammansatt överträdelse.

(se punkt 191)

11. När ett företag har deltagit i ett möte där en otillåten samverkan har föreslagits, ska det, även om det inte har spelat någon aktiv roll, anses ha deltagit i detta samråd, om det inte kan visa att det öppet har tagit avstånd ifrån den otillåtna samverkan eller upplyst övriga deltagare om att dess deltagande i mötet har andra syften än övriga deltagares.

(se punkt 195)

12. Rätten att få tillgång till akten, som kan anses vara en del av rätten till försvar, innebär att kommissionen bör ge det berörda företaget möjlighet att gå igenom samtliga handlingar som förekommer i akten och som kan vara relevanta för dess försvar. Dessa omfattar såväl handlingar som är till företagets fördel som handlingar som är till dess nackdel, med förbehåll för andra företags affärshemligheter, kommissionens interna handlingar och andra konfidentiella uppgifter.

Vad avser handlingar som är till nackdel innebär den omständigheten att en handling inte har lämnats ut endast att rätten till försvar har åsidosatts om det berörda företaget visar att kommissionen har grundat sig på denna handling till stöd för sitt påstående att en överträdelse har ägt rum och att detta påstående inte kunnat bevisas utan hänvisning till denna handling. Det ankommer således på det berörda företaget att visa att kommissionens slutsats i dess beslut hade blivit en annan om denna icke-delgivna handling inte hade kunnat ingå i bevisningen.

När det gäller underlåtenhet att lämna ut en handling som är till företagets fördel, behöver det berörda företaget däremot bara visa att underlåtenheten att lämna ut handlingen har kunnat inverka negativt för företaget på förfarandets fortskridande och innehållet i kommissionens beslut. Det räcker att företaget visar att det hade kunnat utnyttja nämnda, för företaget fördelaktiga, handlingar till sitt försvar, genom att exempelvis visa att det skulle kunna ha åberopat uppgifter som inte stämmer med kommissionens bedömning i meddelandet om invändningar, och således på något sätt ha kunnat påverka bedömningen i beslutet.

(se punkterna 235−238)

13. Meddelandet om invändningar är en rättsakt med syftet att fastställa föremålet för förfarandet mot ett företag och att garantera företagets rätt till försvar på ett effektivt sätt. Det är mot denna bakgrund som meddelandet om invändningar kringgärdas av processuella garantier som har sin grund i principen om rätt till försvar, däribland rätten att beredas tillgång till handlingarna i kommissionens ärende.

Svaren på meddelandet om invändningar ingår inte i akten i utredningen i egentlig mening. Vad avser handlingar som inte ingick i akten vid tidpunkten för meddelandet om invändningar är kommissionen endast skyldig att överlämna övriga berörda parters svar på meddelandet om de innehåller nya uppgifter till fördel eller nackdel för det undersökta företaget. Enligt punkt 27 i kommissionens tillkännagivande om reglerna för tillgång till kommissionens handlingar i ärenden enligt artiklarna 81 EG och 82 EG, enligt artiklarna 53, 54 och 57 i EES-avtalet och enligt förordning nr 139/2004, beviljas parter i regel inte tillgång till andra parters svar på meddelandet om invändningar. En part ges endast tillgång till dessa handlingar om de ska anses utgöra nya bevisuppgifter till det undersökta företagets fördel eller nackdel och rör anklagelser mot detsamma som framförts i kommissionens meddelande om invändningar.

Vad å ena sidan rör uppgifter som är till det undersökta företagets nackdel gäller att om kommissionen avser att använda en uppgift från ett svar på ett meddelande om anmärkningar för att styrka en överträdelse, ska övriga företag som berörs av detta förfarande ges tillfälle att yttra sig över en sådan ny bevisuppgift.

Vad å andra sidan gäller nya uppgifter till ett företags fördel är kommissionen inte skyldig att på eget initiativ ge parterna tillgång till dem. För det fall att kommissionen under det administrativa förfarandet har avslagit en sökandes begäran om att få tillgång till en handling som inte ingår i akten i utredningen, kan ett åsidosättande av rätten till försvar fastställas endast om det är styrkt att det administrativa förfarandet kunde ha fått en annan utgång, om sökanden hade haft tillgång till ifrågavarande handling under detta förfarande.

(se punkterna 239−244 och 253)

14. En handling kan inte anses vara till nackdel för den berörde med mindre än att kommissionen har lagt den till grund för att anse att företaget gjort sig skyldigt till en överträdelse.

För att slå fast att det har skett ett åsidosättande av rätten till försvar är det inte tillräckligt att det berörda företaget visar att det inte under det pågående administrativa förfarandet har kunnat yttra sig angående en handling som det hänvisats till någonstans i det angripna beslutet. Det berörda företaget måste visa att kommissionen i det angripna beslutet har använt denna handling som ytterligare ett bevis för en överträdelse som detta företag har deltagit i.

(se punkt 245)

15. En av de viktigaste garantier som unionsrätten ger i administrativa förfaranden är den behöriga institutionens skyldighet att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det aktuella fallet.

(se punkt 268)

16. Frågan huruvida en överträdelse har förekommit ska uteslutande bedömas utifrån de bevisuppgifter som kommissionen har insamlat. Om det administrativa förfarandet leder till att en överträdelse fastställs, gör den omständigheten att det kan bevisas att kommissionen under detta förfarande i förtid har uttryckt sin övertygelse om att det föreligger en överträdelse inte att bevisningen om överträdelsen i sig förlorar sitt bevisvärde.

(se punkt 278)

17. Iakttagandet av en rimlig tidsfrist i handläggningen av administrativa förfaranden som rör konkurrenspolitik är en allmän unionsrättslig princip som säkerställs av unionsdomstolen.

Vid tillämpningen av denna princip ska det göras åtskillnad mellan det administrativa förfarandets två skeden, det vill säga utredningsskedet, innan meddelandet om invändningar skickas, och resten av det administrativa förfarandet. Den första perioden, som omfattar tiden fram till meddelandet om invändningar, börjar löpa den dag då kommissionen använder sig av den behörighet som lagstiftaren har tilldelat den för att vidta åtgärder som innebär anklagelser om att en överträdelse har skett och som ska göra det möjligt för kommissionen att ta ställning till det fortsatta förfarandet. Den andra perioden omfattar tiden från meddelandet om invändningar till antagandet av det slutliga beslutet. Denna period ska göra det möjligt för kommissionen att slutgiltigt ta ställning till den påtalade överträdelsen.

När den första fasen av förfarandet har varat i 65 månader ska den anses ha tagit orimligt lång tid, om kommissionen inte har lämnat några andra upplysningar eller förklaringar om utredningsåtgärderna under denna period. Ett konstaterande att principen om rimlig tidsfrist har åsidosatts kan emellertid endast leda till att ett beslut som konstaterar en överträdelse ska ogiltigförklaras om förfarandets längd har påverkat det beslut som fattats efter avslutat förfarande.

(se punkterna 286−288, 290, 292 och 295)

18. Enligt den allmänna försiktighetsprincipen, som det åvilar varje företag eller företagssammanslutning att iaktta, är dessa skyldiga att tillse att de har sina böcker eller arkiv, som gör det möjligt att följa deras verksamhet avseende de relevanta omständigheterna, i säkert förvar för att bland annat förfoga över nödvändig bevisning för det fall de skulle bli föremål för rättsliga eller administrativa åtgärder.

Om kommissionen begär upplysningar från ett företag, med stöd av artikel 11 i förordning nr 17, ankommer det än mer på företaget att agera med stor omsorg och vidta alla nödvändiga åtgärder för att bevara alla bevis som det rimligen kunde förfoga över.

(se punkt 301)

19. Kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller val av metod för beräkning av böter. Denna metod, som beskrivs i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 EKSG, präglas av flexibilitet, vilket gör det möjligt för kommissionen att utöva sitt utrymme för skönsmässig bedömning i enlighet med bestämmelserna i förordning nr 1/2003 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget.

På områden där kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning, exempelvis som att bestämma ett bötesbelopp enligt förordning nr 1/2003, är prövningen av bedömningarnas rättsenlighet dessutom begränsad till en prövning av att det inte har förekommit någon uppenbart oriktig bedömning. Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning och dess egen begränsning av detta utgör däremot inte något hinder för att unionsdomstolen utövar sin obegränsade behörighet. Unionsdomstolen får således upphäva, sätta ned eller höja det bötesbelopp som företagen har ålagts av kommissionen.

(se punkterna 308−310)

20. Bedömningen av hur allvarlig en överträdelse är ska göras med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom de särskilda omständigheterna i ärendet, dess sammanhang och böternas avskräckande verkan, varvid kommissionen förfogar över ett utrymme för eget skön.

Vid bedömningen av en överträdelses allvar, i enlighet med punkt 1 A första stycket i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, ska kommissionen särskilt beakta överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden. Inom ramen för sin fulla prövningsrätt ankommer det på tribunalen att bedöma om bötesbeloppet är proportionerligt i förhållande till överträdelsens svårighetsgrad och att göra en avvägning mellan överträdelsens svårighetsgrad och de omständigheter som företaget har åberopat.

Enligt punkt 1 A andra stycket tredje strecksatsen i riktlinjerna avses med mycket allvarliga överträdelser bland annat ”horisontella begränsningar såsom priskarteller och karteller för uppdelning av marknader”. Konkurrensbegränsande samverkan av detta slag hör till de mest allvarliga formerna vad avser snedvridning av konkurrensen, eftersom deras syfte helt enkelt är att undanröja konkurrensen mellan de deltagande företagen, och de strider därför mot unionens grundläggande syften. Överenskommelser om horisontell samverkan avseende priser eller uppdelning av marknader kan klassificeras som mycket allvarliga överträdelser på grundval endast av överträdelsernas art, utan att kommissionen är skyldig att visa att överträdelsen haft en konkret påverkan på marknaden.

Även om överträdelsens konkreta påverkan på marknaden är en faktor som ska beaktas vid bedömningen av överträdelsens svårighetsgrad, är det bara ett kriterium vid sidan om flera andra, såsom överträdelsens art och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden. I punkt 1 A första stycket i riktlinjerna anges dessutom att denna påverkan på marknaden endast ska beaktas om den är mätbar.

(se punkterna 314–316, 319, 320, 324 och 325)

21. En medlemsstats hela territorium utgör en väsentlig del av den gemensamma marknaden. Överträdelser, såsom avtal eller samordnade förfaranden, som särskilt avser fastställande av priser och uppdelning av kunder kan, redan på grund av sin art, betecknas som mycket allvarliga, utan att det är nödvändigt att sådana beteenden har en särskild geografisk utbredning.

Denna slutsats understöds dessutom av den omständigheten att även om allvarliga överträdelser i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget beskrivs som att det oftast är fråga om horisontella eller vertikala begränsningar, men som tillämpas strängare, har en större påverkan på marknaden och som kan få konsekvenser för stora områden av den gemensamma marknaden, så förekommer det i beskrivningen av mycket allvarliga överträdelser varken något krav på konkret inverkan på marknaden eller på att verkningarna ska omfatta ett visst geografiskt område.

Den omständigheten att den aktuella marknaden geografiskt sett omfattar ett helt land utgör således i vilket fall som helst inget hinder för att kvalificera en överträdelse som mycket allvarlig. Storleken på marknaden för den berörda varan är i princip inte en omständighet som obligatoriskt måste beaktas, utan den utgör endast en relevant omständighet, bland andra, för att bedöma hur allvarlig en överträdelse är och för att fastställa bötesbeloppet.

(se punkterna 337 och 339−342)

22. Kommissionen har, beträffande förordning nr 17 och förordning nr 1/2003 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget, ett utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer bötesbeloppet, för att kunna styra företagens beteende, så att de iakttar konkurrensreglerna, och för att vid varje tillfälle kunna anpassa bötesnivån efter vad denna politik kräver.

Kommissionens tidigare beslutspraxis utgör inte den rättsliga ramen för åläggande av böter på konkurrensområdet. Beslut i andra ärenden kan endast vara vägledande vid fastställelsen av om det eventuellt förekommer diskriminering, eftersom det är föga troligt att de individuella omständigheterna, såsom marknaderna, varorna, företagen och de berörda tidsperioderna, är identiska.

Kommissionen tar i sin bedömning av överträdelsens allvar hänsyn till ett stort antal omständigheter, vilka inte följer av någon tvingande eller uttömmande förteckning över kriterier som ska tas i beaktande. Kommissionen är dessutom inte skyldig att tillämpa en exakt matematisk formel, oavsett om det rör sig om det totala beloppet av de ålagda böterna eller de olika delarna av detsamma. Att under sådana förutsättningar göra en direkt jämförelse mellan de böter som ålagts de berörda företagen i två beslut rörande helt andra överträdelser skulle riskera att urvattna den särskilda funktionen av de olika stegen av beräkningen av ett bötesbelopp. De slutliga bötesbeloppen speglar nämligen de särskilda omständigheterna för varje konkurrensbegränsande samverkan.

(se punkterna 345, 347, 350 och 351)

23. Enligt punkt 1 A sjätte stycket i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget kan det, för en överträdelse vars allvar har fastställts och i vilken flera företag är inblandade, såsom vid karteller, vara lämpligt att variera det allmänna grundbeloppet för att ta hänsyn till den särskilda vikten, och således den konkreta påverkan på konkurrensen, av varje företags beteende i samband med överträdelsen, särskilt när det är stor skillnad i storlek på de företag som begått en överträdelse av samma art.

Hänsynen till den särskilda vikten, och således den konkreta påverkan på konkurrensen, av varje företags beteende i samband med överträdelsen syftar till att dela upp olika deltagare i en konkurrensbegränsande samverkan i kategorier med hänsyn till deras marknadsandel under referensperioden, och den innebär inte att hänsyn ska tas till överträdelsens inverkan på marknaden sedd som en helhet.

Vid olika behandling enligt denna bestämmelse behöver hänsyn inte tas till överträdelsens reella inverkan på marknaden.

(se punkterna 356−358)

24. Det väsentliga formkrav som motiveringsskyldigheten avseende beräkningsmetod utgör är, enligt fast rättspraxis, uppfyllt om kommissionen i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet.

Kommissionen är inte skyldig att i motiveringen av hur bötesbeloppet fastställts ange vilka sifferuppgifter den har utgått från inom ramen för sitt utrymme för skönsmässig bedömning, exempelvis vad avser vilket bötesbelopp som kan fungera avskräckande.

(se punkterna 360 och 375)

25. Kommissionen ska, när den bestämmer bötesbeloppet, se till att detta har en avskräckande verkan.

Kommissionen kan i detta sammanhang bland annat beakta det berörda företagets storlek och ekonomiska styrka.

Enligt punkt 1 A fjärde stycket i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget är det på samma sätt nödvändigt att beakta de överträdande företagens ekonomiska kapacitet att vålla andra aktörer, särskilt konsumenterna, betydande skada och att fastställa bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna är tillräckligt avskräckande.

Kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer bötesbeloppet, för att därigenom kunna främja att företagen respekterar konkurrensreglerna. Den omständigheten att kommissionen tidigare har tillämpat en viss bötesnivå för vissa typer av överträdelser kan alltså inte medföra att kommissionen inte när som helst skulle kunna höja denna nivå, om detta visar sig nödvändigt för att genomförandet av konkurrenspolitiken ska kunna säkerställas och för att förstärka böternas avskräckande verkan.

(se punkterna 367−369 och 372)

26. Rättssäkerhetsprincipen utgör en allmän princip i unionsrätten som bland annat kräver att en reglering som innebär negativa konsekvenser i förhållande till enskilda är klar och exakt samt att den enskilde kan förutse hur den kommer att tillämpas.

I denna princip ingår legalitetsprincipen vad avser brott och straff, vilken innebär ett krav att det i lagen klart anges vilka överträdelser som omfattas och vilka straff som gäller för dessa.

Även om kommissionen genom artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 EG och 82 EG har tilldelats ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, begränsas utövandet av denna befogenhet av att det i bestämmelsen uppställts objektiva kriterier som kommissionen måste följa.

Således sätts en absolut beräkningsbar övre gräns för det bötesbelopp som kan åläggas. Därmed är det högsta tillåtna bötesbelopp som kan åläggas ett givet företag möjligt att fastställa i förväg.

Utövandet av detta utrymme för skönsmässig bedömning begränsas vidare av de förhållningsregler som kommissionen i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget har åtagit sig att följa. Dessutom är kommissionens administrativa praxis underkastad unionsdomstolens fulla prövningsrätt.

En omdömesgill aktör kan vid behov, genom att anlita en juridisk rådgivare, med tillräcklig precision förutse hur de böter han riskerar att drabbas av för ett visst handlande kommer att beräknas och deras ungefärliga storlek. Det faktum att aktören inte med exakthet kan förutse nivån på de böter som kommissionen ålägger i varje enskilt fall kan inte anses strida mot den straffrättsliga legalitetsprincipen. Dessutom måste företag som berörs av ett administrativt förfarande som kan leda till att böter utdöms beakta att kommissionen när som helst kan besluta om att höja bötesnivån i förhållande till den nivå som tillämpats tidigare. Möjligheten att kommissionen, som ett led i en ny konkurrenspolitik, när som helst kan komma att besluta att göra förändringar i den allmänna bötesnivån är således något som de berörda företagen rimligen bör räkna med.

(se punkterna 383−386)

27. Kommissionen ska, med tillämpning av punkt 3 i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG‑fördraget, nedsätta böterna bland annat om överträdelsen upphör efter det att kommissionen har gjort sina första kontroller.

Möjligheten till en sådan minskning av grundbeloppet för böterna beror på omständigheterna i det enskilda fallet, vilket innebär att kommissionen kan komma fram till att ett företag som deltar i en otillåten överenskommelse inte har rätt till någon sådan nedsättning. Om det slogs fast att förmildrande omständigheter ska beaktas när ett företag deltagit i en överenskommelse som är uppenbart rättsstridig, och företaget kände till eller borde ha känt till att detta innebar en överträdelse, skulle företag ges incitament att hålla fast vid hemliga avtal så länge som möjligt, i hopp om att deras agerande aldrig skulle upptäckas och med vetskap om att de, om deras agerande upptäcktes, kunde få sina böter nedsatta genom att då avbryta överträdelsen.

En sådan lösning skulle undanröja böternas avskräckande verkan och skada den ändamålsenliga verkan med artikel 81.1 EG. Det är nämligen fråga om en förmildrande omständighet som, med hänsyn till nödvändigheten av att se till att nämnda artikel får ändamålsenlig verkan, ska tolkas restriktivt, varför endast omständigheterna i det enskilda fallet kan göra att en sådan omständighet beaktas.

Den omständigheten att en uppsåtlig överträdelse har upphört kan särskilt inte anses vara en förmildrande omständighet när det sker på grund av kommissionens ingripande.

Det faktum att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis har funnit att vissa omständigheter utgör förmildrande omständigheter vid fastställandet av bötesbeloppet innebär inte att kommissionen är skyldig att göra samma bedömning i ett senare beslut.

(se punkterna 394−397 och 401)

28. Den omständigheten att ett företag inte följer ett otillåtet arrangemang räcker visserligen inte för att det ska undgå ansvar, men det är ändå fråga om en omständighet som ska beaktas som en förmildrande omständighet när bötesbeloppet bestäms.

(se punkt 409)

29. Den omständigheten att kommissionen tidigare har tillämpat en viss bötesnivå för vissa överträdelser innebär inte att den kan fråntas möjligheten att höja denna nivå inom de gränser som anges i förordning nr 1/2003 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 EG och 82 EG, om detta är nödvändigt för att säkerställa genomförandet av konkurrenspolitiken. En effektiv tillämpning av konkurrensreglerna kräver tvärtom att kommissionen vid varje tillfälle kan anpassa bötesnivån efter vad denna politik kräver.

Ett företag kan inte med framgång göra gällande att böterna hade blivit lägre om kommissionen hade avslutat det administrativa förfarandet tidigare, eftersom kommissionen höjt den allmänna bötesnivån medan förfarandet pågick.

Trots att det administrativa förfarandet har tagit orimligt lång tid kan detta således inte anses ha påverkat det angripna beslutets innehåll, av den enda anledningen att kommissionen under mellantiden höjt den allmänna bötesnivån.

(se punkterna 418−420)

30. Felaktigheter under förfarandet kan ge anledning att nedsätta böterna även när de inte utgör skäl för att ogiltigförklara kommissionens beslut att ådöma ett företag böter för att det har åsidosatt konkurrensrätten. Den omständigheten att en rimlig tidsfrist inte har iakttagits kan ge kommissionen anledning att med hänsyn till billighet nedsätta bötesbeloppet, eftersom en sådan möjlighet ligger inom dess befogenhet. Den omständigheten att kommissionen har beslutat att använda sig av denna möjlighet hindrar inte tribunalen från att inom ramen för sin obegränsade behörighet medge ytterligare en nedsättning av bötesbeloppet.

Ifrågavarande nedsättning av bötesbeloppet har nämligen till syfte att reparera åsidosättandet av principen om rimlig tidsfrist och ska således vara av en omfattning som innebär att hänsyn tas till det totala bötesbelopp som ålagts sökandena. Denna nedsättning ska ske utifrån billighet, och den ska inte föregås av en prövning av huruvida villkoren för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar är uppfyllda, i den mening som avses i artikel 288 andra stycket EG.

(se punkterna 425, 426, 428 och 432)

TRIBUNALENS DOM (sjätte avdelningen i utökad sammansättning)

den 16 juni 2011 ( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Den nederländska ölmarknaden – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras – Bevisning för överträdelsen – Tillgång till handlingarna i ärendet – Böter – Likabehandlingsprincipen – Rimlig tidsfrist”

I mål T‑240/07,

Heineken Nederland BV, med säte i Zoeterwoude (Nederländerna),

Heineken NV, med säte i Amsterdam (Nederländerna),

företrädda av advokaterna T. Ottervanger och M. de Jong,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen, inledningsvis företrädd av A. Bouquet, S. Noë och A. Nijenhuis, därefter av A. Bouquet och S. Noë, samtliga i egenskap av ombud, biträdda av advokaten M. Slotboom,

svarande,

angående en talan om i första hand delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2007) 1697 av den 18 april 2007 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] (Ärende COMP/B-2/37.766 – Den nederländska ölmarknaden), och i andra hand om nedsättning av det bötesbelopp som sökandena har ålagts att betala,

meddelar

TRIBUNALEN (sjätte avdelningen i utökad sammansättning)

sammansatt av V. Vadapalas, tillförordnad ordförande (referent), samt domarna A. Dittrich och L. Truchot,

justitiesekreterare: handläggaren J. Plingers,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 25 mars 2010,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

1 Sökandena, Heineken Nederland BV och Heineken NV, ingår i Heinekenkoncernen (nedan kallad Heineken), vars verksamhet består i tillverkning och försäljning av öl. Koncernen leds av Heineken NV, medan produktionen sköts av Heineken Nederland. Heineken NV äger, genom sitt helägda dotterbolag Heineken Nederlands Beheer BV, samtliga aktier i Heineken Nederland.

2 Heineken är en av de fyra främsta aktörerna på den nederländska ölmarknaden. De övriga dominerande bryggerierna på den marknaden är de följande: 1) InBev-koncernen (nedan kallad InBev), vilken fram till år 2004 gick under namnet Interbrew, vars ledning ligger under bolaget InBev NV och vars produktion ligger under dotterbolaget InBev Nederland NV, 2) Grolsch-koncernen (nedan kallad Grolsch), som styrs av bolaget Koninklijke Grolsch NV, och 3) bolaget Bavaria NV.

3 Sökandena och de tre andra ledande bryggerierna på denna marknad säljer sitt öl till slutkonsumenten, bland annat genom två distributionskanaler. Det ska härvid skiljas mellan distributionskanalen ”horeca” å ena sidan, det vill säga hotell, restauranger och kaféer, där produkterna konsumeras på plats, och å andra sidan distributionskanalen ”food”, som består av stormarknader samt vin- och spritbutiker, där öl försäljs för konsumtion i hemmet. Sistnämnda sektor omfattar även öl som säljs under distributörens varumärke. Av de fyra berörda bryggerierna är endast InBev och Bavaria verksamma inom sistnämnda segment.

4 Dessa fyra bryggerier är medlemmar av Centraal Brouwerij Kantoor (nedan kallat CBK). Detta är en centralorganisation som enligt sina stadgar ska företräda sina medlemmars intressen och bestå av en generalförsamling och ett antal utskott, såsom ”horeca”-utskottet och finansutskottet, vilket numera utgör organisationens direktion. CBK:s sekretariat kallar till sammanträden och upprättar officiella protokoll med löpande numrering, vilka sänds till deltagarna.

Det administrativa förfarandet

5 InBev lämnade i skrivelser av den 28 januari 2000 samt den 3, 25 och 29 februari 2000 ett antal förklaringar avseende upplysningar rörande handelsbegränsande åtgärder på den nederländska ölmarknaden. Dessa förklaringar lämnades i samband med en undersökning som leddes av Europeiska gemenskapernas kommission, bland annat under år 1999, angående olika fall av konkurrensbegränsande samverkan och ett eventuellt missbruk av dominerande ställning på den belgiska ölmarknaden. I samband med dessa förklaringar begärde InBev förmånlig behandling i enlighet med kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 207, 1996, s. 4, nedan kallat meddelandet om samarbete).

6 Den 22 och den 23 mars 2000 genomförde kommissionen, på grundval av InBevs förklaringar, inspektioner i sökandenas och de andra berörda företagens lokaler. Sökandena och de andra berörda företagen tillsändes också andra skrivelser med begäran om upplysningar under åren 2001−2005.

7 Den 30 augusti 2005 sände kommissionen ett meddelande om invändningar till sökandena och de andra berörda företagen. Sökandena lämnade genom skrivelse av den 24 november 2005 sina skriftliga kommentarer till detta meddelande. Ingen av parterna begärde att någon förhandling skulle hållas.

8 Kommissionen upplyste i skrivelser av den 26 januari och den 7 mars 2006 sökandena om ytterligare handlingar. Det rörde sig bland annat om upplysningar som tillställts InBev och dess kommentarer till dessa.

9 Kommissionen antog den 18 april 2007 beslut K(2007) 1697 om ett förfarande i enlighet med artikel 81 [EG] (Ärende COMP/B/37.766 – Den nederländska ölmarknaden) (nedan kallat det angripna beslutet), vilket delgavs sökandena genom skrivelse av den 24 april 2007. En sammanfattning publicerades i Europeiska unionens officiella tidning den 20 maj 2008 (EUT C 122, s. 1).

Det angripna beslutet

Överträdelsen i fråga

10 I artikel 1 i det angripna beslutet anges att sökandena, tillsammans med bolagen InBev NV, InBev Nederland, Koninklijke Grolsch och Bavaria, under tiden från den 27 februari 1996 till den 3 november 1999 medverkat i en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 81.1 EG bestående av en samling avtal och/eller samordnade förfaranden som hade till syfte att begränsa konkurrensen inom den gemensamma marknaden.

11 Överträdelsen bestod för det första av en samordnad prissättning och prishöjning för öl i Nederländerna, både i ”horeca”-sektorn och vad avser försäljning för konsumtion i hemmet, inbegripet öl som säljs under distributörens varumärke, för det andra av en del fall av samordning vid enstaka tillfällen av vissa andra affärsvillkor som de berörda företagen erbjöd enskilda kunder i ”horeca”-sektorn i Nederländerna, såsom lån till näringsidkarna, och, för det tredje, av en del fall av samordnad uppdelning av kunderna, både inom ”horeca”-sektorn och vad avser försäljning för konsumtion i hemmet i Nederländerna (artikel 1 och skälen 257 och 258 i det angripna beslutet).

12 Bryggeriernas konkurrensbegränsande beteenden har enligt det angripna beslutet bestämts under en rad hemliga multilaterala möten där de fyra ledande aktörerna på den nederländska ölmarknaden deltog, samt ytterligare kompletterande bilaterala möten där samma bryggerier deltog i olika kombinationer. Enligt det angripna beslutet har dessa möten ägt rum i hemlighet, med frivilligt deltagande och där deltagarna var medvetna om att sådana möten inte är tillåtna (skälen 257−260 i det angripna beslutet).

13 För det första hölls en rad multilaterala möten som kallades ”Catherijne overleg” (”Catherijne-samråd”) eller ”agenda commissie” (”utskottet för övriga löpande ärenden”) från den 27 februari 1996 till den 3 november 1999. I det angripna beslutet anges att dessa möten, som främst rörde ”horeca”-sektorn men även kunde avse försäljning för konsumtion i hemmet, i huvudsak syftade till att samordna prissättning och prishöjningar för öl, att diskutera begränsningar av mängdrabatter och en uppdelning av kunderna samt att samråda om andra försäljningsvillkor. Även priset för öl som säljs under distributörens varumärke diskuterades under dessa möten (skälen 85, 90, 98, 115−127 och 247−252 i det angripna beslutet).

14 Vad för det andra avser bilaterala kontakter mellan bryggerierna anges i det angripna beslutet att InBev och Bavaria träffades den 12 maj 1997 och diskuterade en prishöjning för öl som säljs under distributörens varumärke (skäl 104 i det angripna beslutet). Vidare träffades sökandena och Bavaria enligt kommissionen under år 1998 för att diskutera begränsningar av antalet försäljningsställen inom ”horeca”-sektorn (skäl 189 i det angripna beslutet). Kommissionen har angett att bilaterala kontakter även ägde rum den 5 juli 1999 mellan sökandena och Grolsch vad avser samordning av kompensation till kunder inom sektorn för försäljning för konsumtion i hemmet som genomförde tillfälliga prissänkningar (skälen 212 och 213 i det angripna beslutet).

15 Enligt det angripna beslutet ägde slutligen bilaterala kontakter och informationsutbyte rum under år 1997 mellan InBev och Bavaria inom ramen för allmänna diskussioner rörande ölpriserna, samt särskilda diskussioner rörande öl som säljs under distributörernas egna varumärken. I juni och juli 1998 ägde också bilaterala kontakter – där även belgiska bryggerier deltog – rum i form av informationsutbyte som rörde öl som säljs under distributörernas egna varumärken. Kommissionen preciserade att dessa diskussioner hade ägt rum i sökandenas och Grolschs närvaro (skälen 105, 222−229 och 232−236 i det angripna beslutet).

16 Heineken NV ansågs ansvarigt på den grunden att Heineken Nederland, under den tid som överträdelsen pågick, direkt eller indirekt var dess helägda dotterbolag. Denna omständighet bekräftas av andra uppgifter i ärendet som visar att Heineken NV hade ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags marknadspolicy (skälen 400−414 i det angripna beslutet).

Sökandens böter

17 Enligt artikel 3 a i det angripna beslutet ålades sökandena böter på 219 275 000 euro.

18 Kommissionen tillämpade vid beräkningen av detta bötesbelopp artikel 23.2 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003 s. 1) och de metoder som anges i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 [EKSG] (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna) (skälen 436 och 442 i det angripna beslutet). Sökandenas böter bestämdes med tillämpning av dessa metoder utifrån överträdelsens allvar och varaktighet (skäl 437 i det angripna beslutet).

19 Överträdelsen ansågs härvid vara ”mycket allvarlig”, eftersom den i huvudsak bestod i en regelbunden samordning av prissättningen, prishöjningar, anpassningar av övriga försäljningsvillkor och uppdelning av kunderna (skäl 440 i det angripna beslutet). Kommissionen beaktade även att de konkurrensbegränsande beteendena inom ramen för överträdelsen hade sin grund i en hemlig och medveten samordning och att denna tillämpades överallt i Nederländerna och för hela ölmarknaden, det vill säga både för ”horeca”-sektorn och vad avser försäljning för konsumtion i hemmet (skälen 453 och 455 i det angripna beslutet). Kommissionen anmärkte vidare att de konkurrensbegränsande beteendenas verkliga effekt på den nederländska ölmarknaden inte hade beaktats, eftersom den inte gick att mäta (skäl 452 i det angripna beslutet).

20 Kommissionen behandlade vidare sökandena som ett särfall, på grund av deras verkliga ekonomiska resurser och individuella inflytande över den konstaterade överträdelsen. Kommissionen utgick härvid från uppgifter om sökandenas ölförsäljning i Nederländerna under år 1998, det vill säga det senaste hela det kalenderår som överträdelsen pågick. Utifrån denna utgångspunkt hänfördes sökandena till den första kategorin, vilket innebar att 65 000 000 euro användes som grundbelopp (skäl 462 i det angripna beslutet).

21 För att bötesbeloppet skulle bli tillräckligt avskräckande tillämpades en multiplikationskoefficient på 2,5 på detta grundbelopp, med hänsyn till Heinekens stora omsättning (skäl 464 i det angripna beslutet).

22 Eftersom sökandena dessutom hade deltagit i överträdelsen från den 27 februari 1996 till den 3 november 1999, det vill säga under 3 år och 8 månader, höjdes detta grundbelopp med 35 procent (skälen 465 och 466 i det angripna beslutet). Grundbeloppet bestämdes därför till 219 375 000 euro.

23 Kommissionen beslutade slutligen att bötesbeloppet skulle sänkas med 100 000 euro, eftersom det i förevarande fall medgavs att det administrativa förfarandet hade tagit orimligt lång tid (skälen 495−499 i det angripna beslutet).

Förfarandet och parternas yrkanden

24 Sökandena väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 4 juli 2007.

25 Efter att ha hört parterna hänsköt tribunalen genom beslut av den 10 februari 2010 målet till den sjätte avdelningen i utökad sammansättning med stöd av artikel 14.1 och artikel 51.1 i dess rättegångsregler.

26 Tribunalen ställde inom ramen för en processledningsåtgärd vissa frågor till parterna den 12 februari 2010, vilka dessa besvarade inom den angivna fristen.

27 Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 25 mars 2010.

28 Eftersom referenten hade förhinder att delta efter det att det muntliga förfarandet avslutades, överlämnades målet till en ny referent, och målet har handlagts av de tre domare som har undertecknat domen, i enlighet med artikel 32 i rättegångsreglerna.

29 Sökandena har yrkat att tribunalen ska

– helt eller delvis ogiltigförklara det angripna beslutet, i den del som det rör sökandena,

– i andra hand nedsätta de böter som ålagts sökandena, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

30 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan, och

– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

31 Sökandena har åberopat elva grunder till stöd för sin talan: 1) åsidosättande av principen om god förvaltningssed och artikel 27 i förordning nr 1/2003, vad avser kommissionens vägran att ge sökandena tillgång till svaren på meddelandet om invändningar från övriga berörda företag, 2) åsidosättande av principen om god förvaltningssed, ”omsorgsprincipen” och kontradiktionsprincipen, varvid det påstås att kommissionen inte har genomfört undersökningen på ett omsorgsfullt och opartiskt sätt, 3) åsidosättande av oskuldspresumtionen, 4) åsidosättande av principen om rimlig tidsfrist i det administrativa förfarandet, 5) otillräcklig bevisning för överträdelsen, 6) frånvaro av avtal och/eller samordnade förfaranden, i den mening som avses i artikel 81.1 EG, 7) oriktig bedömning vad avser överträdelsens längd, 8) åsidosättande av artikel 23.3 i förordning nr 1/2003, av riktlinjerna, av likabehandlingsprincipen, rättssäkerhetsprincipen och proportionalitetsprincipen samt av motiveringsskyldigheten när bötesbeloppet bestämdes, 9) felaktig bedömning av förmildrande omständigheter, 10) det administrativa förfarandets längd har påverkat bötesbeloppet och 11) kommissionen har nedsatt bötesbeloppet för lite med hänsyn till att förfarandet tagit orimligt lång tid.

32 Tribunalen anser att det inledningsvis ska prövas huruvida det finns stöd för den femte, sjätte och sjunde grunden som i huvudsak består av ett ifrågasättande av att en överträdelse har ägt rum, och därefter den första, andra, tredje och fjärde grunden som rör påstådda felaktigheter i förfarandet samt åsidosättande av rätten till försvar, och slutligen den åttonde, nionde, tionde och elfte grunden som rör hur bötesbeloppet har bestämts.

Den femte och den sjätte grunden: Otillräcklig bevisning för överträdelsen respektive frånvaro av avtal och/eller samordnade förfaranden, i den mening som avses i artikel 81.1 EG

Parternas argument

33 Sökandena gör i den femte grunden i huvudsak gällande att den bevisning som kommissionen har åberopat i det angripna beslutet inte räcker för att det, bortom rimligt tvivel, ska kunna fastställas att en överträdelse av artikel 81 EG har ägt rum. Kommissionens slutsats att så har skett strider således mot oskuldspresumtionen och motiveringsskyldigheten.

34 Sökandena har härvid ifrågasatt bevisvärdet av InBevs förklaring, vilken är det angripna beslutets grundsten, på den grunden att denna förklaring är vag och självmotsägande samt grundas på uppgifter från utomstående. De menar vidare att kommissionen inte har analyserat huruvida denna förklaring har avgetts efter moget övervägande och att kommissionen inte har beaktat de uppgifter i förklaringen som talar till sökandenas fördel.

35 Sökandena anser dessutom att de anteckningar som förts av företrädare för de nederländska bryggerierna vid de aktuella mötena är fragmentariska, varför de inte heller räcker för att bevisa ett konkurrensbegränsande beteende.

36 Sökandena har i sin sjätte grund ifrågasatt vissa bevishandlingar som legat till grund för slutsatsen att det förelåg en rad konkurrensbegränsande avtal och/eller samordnade förfaranden, vad avser deras relevans och vad avser kommissionens tolkning av desamma.

37 Sökandena har vänt sig mot påståendet att kontakterna mellan bryggerierna lett fram till ett avtal, eftersom det aldrig uppstått samstämmighet dem emellan vad avser att bestämma en samsyn i hur man bör bete sig på denna marknad.

38 De invänder vidare mot slutsatsen att det har förekommit ett samordnat förfarande. Sökandena har härvid gjort gällande att tillgänglig bevisning inte styrker påståendet att kontakterna mellan bryggerierna lett till att osäkerheten om framtida beteende på marknaden undanröjts eller åtminstone minskats betydligt. Sökandena anser tvärtom att de har styrkt att bryggerierna självständigt bestämde sig hur de skulle bete sig på marknaden.

39 Sökandena har vidare hävdat att de aktuella mötena aldrig haft ett konkurrensbegränsande syfte. Diskussionerna vid dessa möten rörde ett stort antal legitima ämnen, varvid samtal om situationen på marknaden, däribland konsumentpriserna för öl som konsumeras i hemmet och anbud till vissa ”horeca”-kunder, endast ägt rum några få gånger. Dessa samtal var dessutom informella.

40 Sökandena vänder sig slutligen mot slutsatsen att de ska hållas ansvariga för diskussionerna mellan Interbrew och Bavaria vad avser segmentet öl som säljs under distributörens varumärke, vilket är ett segment där de inte har någon verksamhet.

41 Kommissionen har bestritt sökandenas argument.

Tribunalens bedömning

42 Sökandena gör i sin femte grund i huvudsak gällande att kommissionen inte har styrkt sina konstateranden om de faktiska omständigheter som lett till dess slutsats att det förekommit en överträdelse. Sökandena ifrågasätter i sin sjätte grund beskrivningen av ifrågavarande beteende som en rad avtal och/eller samordnade förfaranden, i den mening som avses i artikel 81 EG. Syftet med dessa grunder är att ifrågasätta slutsatsen att en överträdelse ägt rum, varför de bör prövas tillsammans.

43 Enligt artikel 81.1 EG är alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden oförenliga med den gemensamma marknaden och förbjudna.

44 För att ett avtal, i den mening som avses i artikel 81.1 EG, ska anses föreligga är det enligt fast rättspraxis tillräckligt att de aktuella företagen har gett uttryck för sin gemensamma vilja att agera på ett visst sätt på marknaden (förstainstansrättens dom av den 17 december 1991 i mål T‑7/89, Hercules Chemicals mot kommissionen, REG 1991, s. II‑1711, punkt 256, svensk specialutgåva, volym 11, s. II‑83, och av den 20 mars 2002 i mål T‑9/99, HFB Holding m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1487, punkt 199).

45 Ett avtal, i den mening som avses i artikel 81.1 EG, kan anses ha ingåtts om det framgår att de berörda parterna har samstämmiga önskemål vad gäller principen att begränsa konkurrensen, även om konkurrensbegränsningens former fortfarande är föremål för förhandlingar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet HFB Holding m.fl. mot kommissionen, punkterna 151−157 och 206).

46 Begreppet ”samordnat förfarande” avser en form av samordning mellan företag som, utan att det har lett fram till att ett egentligt avtal har ingåtts, medvetet ersätter den fria konkurrensens risker med ett praktiskt inbördes samarbete (domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C‑49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I‑4125, punkt 115, och i mål C‑199/92 P, Hüls mot kommissionen, REG 1999, s. I‑4287, punkt 158).

47 Artikel 81.1 EG utgör härvid hinder mot att det förekommer direkta eller indirekta kontakter mellan ekonomiska aktörer som är ägnade antingen att påverka en faktisk eller potentiell konkurrents beteende på marknaden eller att för en sådan konkurrent avslöja det beteende som den berörda ekonomiska aktören har beslutat eller överväger att själv tillämpa på marknaden, när dessa kontakter har till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 46 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 116 och 117).

48 Vad avser bevisningen för en överträdelse av artikel 81.1 EG ska kommissionen ange bevisning för de överträdelser som den har konstaterat och fastställa vilken bevisning som krävs för att på ett tillfredsställande sätt visa att de faktiska omständigheter förelegat som utgör en överträdelse (domstolens dom av den 17 december 1998 i mål C‑185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen, REG 1998, s. I‑8417, punkt 58, och domen i det ovan i punkt 46 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 86).

49 Kommissionen måste således förebringa exakt och överensstämmande bevisning till stöd för att överträdelsen ägt rum (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 6 juli 2000 i mål T‑62/98, Volkswagen mot kommissionen, REG 2000, s. II‑2707, punkt 43 och där angiven rättspraxis).

50 Det är emellertid viktigt att betona att varje del av den bevisning som kommissionen har åberopat inte nödvändigtvis måste motsvara dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av alla indicier som institutionen har åberopat motsvarar detta krav (se förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 och T‑78/00, JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2501, punkterna 179 och 180 och där angiven rättspraxis).

51 Med beaktande av att förbudet mot konkurrensbegränsande avtal är tvingande, kan det inte krävas att kommissionen ska förebringa bevisning som på ett uttryckligt sätt påvisar att de berörda aktörerna varit i kontakt med varandra. Den fragmentariska och utspridda bevisning som kommissionen kan ha till hands bör i vilket fall som helst kunna kompletteras med slutsatser som möjliggör en rekonstruktion av de relevanta omständigheterna. Förekomsten av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal kan alltså härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som när de beaktas tillsammans, när annan hållbar förklaring saknas, kan utgöra bevisning för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett (domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkterna 55−57).

52 När kommissionen har åberopat skriftlig bevisning till stöd för att ett konkurrensbegränsande avtal eller samordnat förfarande har förekommit ankommer det på de parter som ifrågasätter detta konstaterande vid tribunalen att inte endast framlägga ett möjligt alternativ till kommissionens ställningstagande, utan att visa att bevisningen i det ifrågasatta beslutet är otillräcklig för att fastslå att överträdelsen förelegat (domen i de ovan i punkt 50 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 187).

53 När det gäller räckvidden av domstolsprövningen anmärker tribunalen att den enligt fast rättspraxis i regel ska göra en fullständig prövning av huruvida villkoren för tillämpning av artikel 81.1 EG är uppfyllda när en talan om ogiltigförklaring av ett beslut som har antagits med stöd av samma bestämmelse har väckts vid densamma (se förstainstansrättens dom av den 26 oktober 2000 i mål T‑41/96, Bayer mot kommissionen, REG 2000, s. II‑3383, punkt 62 och där angiven rättspraxis).

54 Om tribunalen anser att det föreligger tvivel, ska i enlighet med oskuldspresumtionen företräde ges åt den lösning som gynnar det företag till vilket beslutet om fastställelse av överträdelsen riktas, eftersom denna princip är en allmängiltig princip i unionsrätten som särskilt är tillämplig på förfaranden som rör åsidosättanden av de konkurrensregler som gäller för företag som kan åläggas böter eller inskränkningar (domen i det ovan i punkt 46 nämnda målet Hüls mot kommissionen, punkterna 149 och 150, och förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i de förenade målen T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP och T‑61/02 OP, Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3567, punkterna 60 och 61).

55 Frågan huruvida kommissionen i lagens mening har styrkt att sökandenas beteende utgör en överträdelse enligt artikel 81.1 EG ska avgöras med dessa överväganden i beaktande.

– InBevs förklaring

56 Det ska inledningsvis anmärkas att kommissionen i hög grad (se särskilt skälen 40−62 i det angripna beslutet) grundar sig på den förklaring som InBev har ingett i samband med dess begäran om strafflinding i skrivelser av den 28 januari och den 3, 25 och 29 februari 2000, vilken har kompletterats med bifogade förklaringar från fem InBev-direktörer (skälen 34 och 40 i det angripna beslutet, nedan tillsammans kallade InBevs förklaring).

57 Det framgår av det angripna beslutet att det i InBevs förklaring anges att det har förekommit ”olika former av samråd … mellan bryggerierna på den nederländska ölmarknaden”, varvid det görs åtskillnad mellan, å ena sidan, CBK:s generalförsamlings officiella möten och, å andra sidan, CBK:s finansutskotts informella möten och ”övriga möten” som skedde parallellt (de ovannämnda Catherijne-samråden), i vilka mötesdeltagarna varierade och avseende vilka InBev har förklarat att man inte förfogar över några skriftliga handlingar. ”Övriga möten” kan uppdelas i ”i) möten mellan horeca-direktörerna hos de fyra ledande bryggerierna (Heineken, Interbrew, Grolsch och Bavaria) …, ii) möten mellan horeca-direktörer och de direktörer som ansvarar för försäljning för konsumtion i hemmet (två möten år 1998) och iii) möten mellan de direktörer som ansvarar för försäljning för konsumtion i hemmet (ett möte år 1999 …)” (skälen 41−46 i det angripna beslutet).

58 Enligt InBevs förklaring hade finansutskottet ”en officiell dagordning, men inom samma utskott diskuterades även samordnad prissättning vad avser försäljning för konsumtion i hemmet och horeca-sektorn. Dessa diskussioner har aldrig protokollförts” (skäl 43 i det angripna beslutet).

59 Enligt samma förklaring omfattade ”övriga möten” både ”horeca”-sektorn och försäljning för konsumtion i hemmet samt öl som säljs under distributörens varumärke (skäl 47 i det angripna beslutet).

60 Vad för det första rör ”horeca”-sektorn har främst två frågor diskuterats: ”huruvida det förelåg ett grundläggande avtal om fastställda maximala volymrabatter för horeca-sektorn … ett annat diskussionsämne var samråd om investeringar inom horeca; idén var att bibehålla status quo inom sektorn och att undvika att andra bryggerier tar marknadsandelar” (skäl 48 i det angripna beslutet).

61 En InBev-direktör har angett att han inte kände till det exakta innehållet i nämnda avtal, och en annan direktör har beskrivit det som ”ett mycket komplicerat avtal som är vagt vad avser de exakta nivåerna (rabatter som medges inom horeca), i vilket vi aldrig deltagit” och angett att ”samrådet bestod i ett möte som hölls varannan månad där horeca‑direktörerna deltog och diskuterade överträdelser som ’i regel’ var kända (även det var vagt; man talade om överetablering på marknaden)” (skäl 48 i det angripna beslutet).

62 Vad för det andra avser försäljning för konsumtion i hemmet har enligt InBevs förklaring diskussioner förts vad avser både den allmänna prisnivån och den särskilda frågan rörande öl som säljs under distributörens varumärke.

63 Vad avser den allmänna prisnivån har en InBev-direktör förklarat att ”det var vanligt att ett bryggeri höjde sina priser efter att dessförinnan ha upplyst övriga bryggerier därom … Initiativet kom alltid från något av de ledande bryggerierna och oftast från Heineken. I sådana fall gavs övriga bryggerier tid att ta ställning. Även om bryggerierna ofta anpassade sina priser till varandra, bibehöll var och en av dem sin egen prispolitik” (skäl 51 i det angripna beslutet).

64 Vad avser öl som säljs under distributörens varumärke har InBev angett att prisdiskussioner ägt rum mellan de nederländska aktörerna inom segmentet (Bavaria och Oranjeboom, som senare förvärvades av Interbrew) sedan år 1987. InBev har tillagt att ”de två parterna förstod, efter att även ha talat med varandra, att de inte godtog några inbrytningar i respektive kundkrets vad avser öl som försäljs under distributörens varumärke som skulle kunna leda till minskade försäljningsvolymer” (skäl 52 i det angripna beslutet).

65 Vad avser Heinekens och Grolschs agerande inom denna sektor framgår av InBevs förklaring att ”den nederländska marknaden kännetecknas av en betydande prisskillnad mellan öl som säljs under distributörens varumärke (B-varumärken) och [övriga varumärken (A-varumärken)], varvid Heineken, som inte var representerat inom segmentet öl som säljs under distributörens varumärke, alltid motsatt sig att priserna för öl som säljs under A-varumärken höjs, om inte priserna för öl som säljs under distributörens varumärke också gör det. På detta sätt utövade Heineken ett indirekt tryck, särskilt på producenter av öl som säljs under distributörens varumärke, såsom Bavaria och Interbrew” (skäl 53 i det angripna beslutet).

66 InBev har förklarat att priserna på öl som säljs under distributörens varumärke även diskuterades mellan de fyra bryggerierna, det vill säga även i Grolschs närvaro, inom mer allmänna diskussioner om vilka prisskillnader som skulle upprätthållas mellan de båda varumärkesgrupperna. Enligt InBevs förklaring höjde ”Heineken och Grolsch inte sina priser på flera år, och priserna på öl som säljs under eget varumärke och under distributörens varumärke ökade inte för övriga bryggerier heller. De senaste åren höjde Bavaria och Interbrew sina priser, och de följdes senare av Grolsch” (skäl 54 i det angripna beslutet). Det anges vidare att ”för tre fyra år sedan började man hålla informella samråd inom ramen för Catherijne-samrådet avseende horeca, i vilka företrädare för CBK också deltog. Efter ett antal möten beslutades att på nytt dela upp dessa möten i möten som rör öl som försäljs för konsumtion i hemmet respektive möten som rör horeca‑sektorn” (skäl 54 i det angripna beslutet).

67 InBev har dessutom förklarat att den omständigheten att det belgiska bryggeriet Martens sedan 1996−1997 gjort en viss inbrytning på marknaden lett till ett ”avtal mellan de belgiska och nederländska bryggerierna på marknaden för öl som säljs under distributörens varumärke. Två möten hölls [i] Breda år 1998. … Det överenskoms att man skulle hålla sig till de respektive volymer öl som säljs under distributörens varumärke till kunder i Nederländerna och Belgien” (skäl 55 i det angripna beslutet).

68 Enligt förklaringen från InBevs direktörer anordnades ”övriga möten” för att ömsesidigt försäkra sig om att ”aggressiv marknadsföring begränsas” på marknaden (skäl 46 i det angripna beslutet).

69 InBev har i sitt svar på begäran om upplysningar av den 19 december 2001 angett att ”dagordningar från föregående år och anteckningar från informella möten hade förstörts i slutet av november 1998. Det var ungefär vid denna tidpunkt som det började framgå att man på marknaden förstod att de nederländska bryggerierna ägnade sig åt konkurrensbegränsningar, varvid de inblandade började frukta att den nederländska konkurrensmyndigheten skulle inleda en utredning. Dagordningar förstördes även under följande år” (skäl 61 i det angripna beslutet).

70 Det ska inledningsvis anmärkas att det inte finns någon bestämmelse eller någon allmän rättsprincip i unionsrätten som förbjuder kommissionen att åberopa förklaringar från andra inblandade företag mot ett av dem. I annat fall skulle bevisbördan för beteenden som strider mot artiklarna 81 EG och 82 EG, vilken åvilar kommissionen, vara omöjlig att bära och oförenlig med kommissionens uppgift enligt fördraget att övervaka att dessa regler tillämpas på rätt sätt (se domen i de ovan i punkt 50 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 192).

71 Sökandena bestrider i förevarande fall inte uppgifterna i InBevs förklaring om att möten ägt rum mellan företrädare för de nederländska ölproducenterna. Sökandena bestrider inte heller att deras företrädare deltagit i de flesta av dessa möten och att det vid dessa möten förts informella diskussioner om ölmarknaden. Sökandena har i sin ansökan vidare medgett att det vid dessa möten uttryckts oro över konsumentpriserna och diskuterats problem med vissa kunder.

72 Sökandena har emellertid förnekat att det vid dessa möten förts diskussioner som lett fram till ett otillåtet avtal eller ett samordnat förfarande. De har gjort gällande att mötena i huvudsak rörde legitima ämnen och att eventuella diskussioner om situationen på marknaden inte haft ett konkurrensbegränsande syfte. De menar härvid att InBevs förklaring inte går att lita på och att denna är vag och självmotsägande samt delvis innehåller konstateranden som inte är kända för dem som har gjort de aktuella uttalandena, enligt principen ”den som tiger samtycker”.

73 Vad avser påståendet att InBevs förklaring är självmotsägande har sökandena anmärkt att den innehåller ett antal uppgifter som minskar sökandenas ansvar.

74 Det handlar om förklaringar som inte nämns i det angripna beslutet, enligt följande: ”Diskussionen bestod i att diskutera kända fall av avvikelser från schemat (som dessutom var mycket vaga). På marknaden gjorde var och en som den själv önskade”; ”Vårt beteende på marknaden var mycket aggressivt med syfte att vinna nya kunder – även genom att bevilja rabatter”; ”Vårt agerande var således helt lagenligt”; ”[InBev] hade inte ingått något avtal och inte följt något avtal”; ”[Catherijne-samrådet] ledde inte till några konkreta resultat som påverkade marknaden […] Inte vid något av dessa båda tillfällen diskuterade vi konkret beteenden på marknaden. Mötet var snarare informellt”; ”Det förelåg inget avtal för livsmedelssektorn”; ”Jag har aldrig konstaterat att [CBK:s] möte följts av diskussioner om känsliga frågor rörande marknaden. Det är möjligt att sådana möten ger tillfälle till att hålla informella bilaterala möten, men enligt min mening stod inget på spel.”

75 Sökandena har vidare hänvisat till vissa passager i de förklaringar som citeras i det angripna beslutet, enligt vilka ”Interbrew anser att detta samråd aldrig fått någon betydande inverkan på marknaden som sådan och att samrådet var mindre intensivt på slutet. […] Diskussionerna var mycket allmänna” (citeras i skäl 45 i det angripna beslutet); ”Man har framför allt talat med varandra för att visa varandra att man kommer att behålla lugnet på marknaden. Det förekom sällan eller aldrig diskussioner om försäljningsvolymer och försäljningsställen. I själva verket trodde man ömsesidigt att den andre var en idiot. De senaste åren blev mötena alltmer innehållslösa och samrådet blev allt vagare” (citeras i skäl 46 i det angripna beslutet); ”Det fanns även ett mycket komplicerat avtal som var vagt vad avser de exakta nivåerna (rabatter som medges inom horeca), i vilket vi aldrig deltagit. Jag har aldrig sett någon handling som rör detta ämne” (citeras i skäl 48 i det angripna beslutet).

76 Enligt sökandena är dessa förklaringar, förutom att de inte är konkreta, oförenliga med kommissionens slutsats att överträdelsen i fråga har ägt rum. Enligt sökandena står det klart att mötena mellan bryggerierna var mycket allmänna, att inget avtal har ingåtts, att InBev inte följt någon överenskommelse och att samrådet inte haft någon inverkan på marknaden.

77 Det ska inledningsvis konstateras att sökandenas slutsatser − vilka grundas på vissa uppgifter i InBevs förklaring om att diskussionerna var allmänt hållna, att inga avtal ingåtts vad avser vissa sektorer och att diskussionerna inte inverkat på bryggeriernas beteende på marknaden − inte i sig kan vederlägga kommissionens konstaterande att en överträdelse har ägt rum.

78 Vad avser påståendet att nämnda förklaring är för allmänt hållen, ska det nämligen erinras om att kommissionen ofta tvingas styrka att en överträdelse föreligger under förhållanden som är föga gynnsamma, eftersom flera år kan ha förflutit sedan de omständigheter inträffade som legat till grund för överträdelsen och flera av de företag som är föremål för utredning kan ha underlåtit att samarbeta aktivt med kommissionen. Det ankommer visserligen med nödvändighet på kommissionen att styrka att ett otillåtet avtal om marknadsuppdelning har slutits, men det vore att gå för långt att dessutom fordra att kommissionen förebringar bevisning för hur detta skulle genomföras. Det vore nämligen för enkelt för ett företag som gjort sig skyldigt till en överträdelse att undkomma sanktionsåtgärder om det kunde ha framgång med att åberopa att de upplysningar som framlagts beträffande hur ett otillåtet avtal har genomförts var vaga, när det emellertid har styrkts att ett avtal förelegat och att det haft ett konkurrensbegränsande syfte. Företagen kan med verkan försvara sig i en sådan situation, så länge de har möjlighet att kommentera samtliga uppgifter som kommissionen åberopar till deras nackdel (domen i de ovan i punkt 50 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 203, se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 25 januari 2007 i de förenade målen C‑403/04 P och C‑405/04 P, Sumitomo Metal Industries och Nippon Steel mot kommissionen, REG 2007, s. I‑729, punkt 50).

79 Vad vidare avser påståendet att det finns tecken som tyder på att det omtvistade beteendet inte fick några effekter på marknaden, ska det erinras om att det framgår redan av ordalydelsen i artikel 81 EG att avtal och samordnade förfaranden mellan företag är förbjudna, oavsett vad de har för effekter på marknaden, bara de har ett konkurrensbegränsande syfte (domstolens dom i det ovan i punkt 46 nämnda målet Hüls mot kommissionen, punkterna 163−166, och av den 4 juni 2009 i mål C‑8/08, T‑Mobile Netherlands m.fl., REG 2009, s. I‑4529, punkt 29).

80 När kommissionen har konstaterat att det föreligger avtal och samordnade förfaranden med ett konkurrensbegränsande syfte, kan detta konstaterande således inte vederläggas genom uppgifter som rör att samordnade arrangemang aldrig har tillämpats eller att de inte har påverkat marknaden.

81 Vad avser påståendet att det i InBevs förklaring finns tecken på att det inte förelåg något avtal vad rör försäljning för konsumtion i hemmet och ”horeca”-sektorn, ska det anmärkas att de passager som sökandena har åberopat, om man läser dem i deras sammanhang, på intet sätt bevisar att det inte förelåg något avtal eller samordnat förfarande på dessa områden.

82 Vad avser försäljning för konsumtion i hemmet (detaljhandel) följs InBev‑direktörens uttalande att ”[d]et [inte förelåg] något avtal för [denna sektor]” av en konkret beskrivning av bryggeriernas prissamordning. Det relevanta avsnittet har följande lydelse (skäl 51 i det angripna beslutet):

”Det förelåg inte något avtal för matvarusektorn. Vad avser prishöjningar för öl var det vanligt att ett bryggeri höjde sina priser efter att dessförinnan ha upplyst övriga bryggerier därom. När någon av parterna gjorde ett sådant uttalande diskuterades därefter vilken inverkan en sådan prishöjning skulle ha på marknaden. Prishöjningen ägde dock rum trots allt. Initiativet kom alltid från något av de ledande bryggerierna och oftast från Heineken. I sådana fall gavs övriga bryggerier tid att ta ställning. Även om bryggerierna ofta anpassade sina priser till varandra, bibehöll var och en av dem sin egen prispolitik.”

83 I detta sammanhang är den enda omständigheten att en InBev-direktör har talat om att det inte förelåg något ”avtal” inte ett giltigt argument, eftersom det ankommer på kommissionen och, i förekommande fall, tribunalen att göra en rättslig bedömning av de beteenden som beskrivs i förklaringarna från ansvariga inom de berörda företagen.

84 Vad avser påståendet att det inte förelåg något avtal och att ett sådant avtal inte har följts inom ”horeca”-sektorn konstaterar tribunalen att förklaringen från en InBev-direktör om att ”[InBev] inte ingått något avtal och inte följt ett sådant avtal” inte strider mot slutsatsen att det förelåg ett avtal, i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Samma InBev-direktör har nämligen i sin förklaring uttryckligen talat om dels ”ett mycket komplicerat avtal som är vagt vad avser de exakta nivåerna (rabatter som medges inom horeca)”, dels ett avtal med syfte att ”undvika för stora förändringar inom horeca”.

85 Detta innebär att sökandenas påståenden att InBevs förklaring är självmotsägande inte kan godtas. Sökandenas argument om att kommissionen har gjort ett tendentiöst urval från denna förklaring, genom att inte beakta att det förekommer självmotsägande uppgifter, saknar också stöd.

86 Sökandena har således inte styrkt att det förekommit självmotsägande uppgifter som försvagar trovärdigheten i InBevs förklaring.

87 Sökandena har vidare hävdat att InBevs förklaring innehåller ”bevis genom hörsägen”, varvid sökandena har hänvisat till uppgifterna att ”Interbrew aldrig sett dokumentet rörande ett avtal om rabatter som diskussionerna rörde, men att den allmänna regeln föreföll känd” (citerad i skäl 45 i det angripna beslutet), ”[j]ag känner själv inte till detta avtal (schema), och jag har aldrig sett något dokument som rör detta”, och ”[j]ag känner inte till det exakta innehållet i detta avtal … [j]ag har aldrig sett någon handling som rör detta ämne”.

88 Det ska anmärkas att de citat som sökandena har åberopat uteslutande rör frågan huruvida ett avtal (”schema”) om rabatter till kunder inom ”horeca” förelåg. InBevs förklarings bevisvärde är på just denna punkt förvisso begränsat, eftersom det inte är fråga om någon direkt bevisning. Trovärdigheten i uppgifterna om att det förelåg ett ”schema” stärks dock dels av omständigheten att de kommer från två oberoende källor, dels av att de innehåller en preciserad uppgift om detta ”schema”, närmare bestämt en exakt uppgift om hur stor rabatten maximalt kan bli (se skäl 48 i det angripna beslutet). Uppgiften om att det förelåg ett ”schema” bekräftas dessutom av två oberoende bevisuppgifter från InBev, närmare bestämt anteckningar förda av en ledamot av Bavarias styrelse angående mötet den 1 maj 1997 (skäl 92 i det angripna beslutet) och av en av Bavarias ”horeca”-direktörer angående mötet den 12 mars 1998 (återgivna i skäl 143 i det angripna beslutet).

89 Sökandenas argumentation om ”bevis genom hörsägen” kan således inte vederlägga de slutsatser som dragits med utgångspunkt i InBevs förklaring.

90 Vad slutligen avser frågan vilken trovärdighet InBevs förklaring ska tillmätas rent allmänt ska det anmärkas att kommissionen, tvärtemot vad sökandena har hävdat, med rätta kunde fästa särskilt stor tilltro till InBevs förklaring, eftersom det rörde sig om ett svar som lämnades i företagets eget namn, varför det har större trovärdighet än ett svar från en enskild anställd, oavsett dennes erfarenhet eller åsikter. Det ska vidare anmärkas att InBevs förklaring är resultatet av en internutredning som företaget har genomfört och överlämnat till kommissionen via en advokat som var yrkesmässigt förpliktad att handla i detta företags intresse. Han kunde därför inte lättvindigt medge att en överträdelse förelegat, utan att överväga följderna av en sådan åtgärd (förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑23/99, LR AF 1998 mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1705, punkt 45, och domen i de ovan i punkt 50 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 206).

91 Det framgår vidare av rättspraxis att det kan vara på sin plats att visa vaksamhet mot uppgifter som de huvudsakliga deltagarna i en otillåten konkurrensbegränsande samverkan har lämnat frivilligt, med beaktande av att deltagarna tenderar att vilja minska betydelsen av sin egen del i överträdelsen och öka betydelsen av de andras. Att begära att meddelandet om samarbete ska tillämpas i det egna fallet för att bötesbeloppet ska minskas ger emellertid inte med nödvändighet upphov till ett behov av att förvanska bevisningen avseende övriga deltagare i den påtalade konkurrensbegränsande samverkan. Att försöka vilseleda kommissionen kan nämligen leda till att uppriktigheten hos den som ansökt, och huruvida denne samarbetat, fullständigt kan komma att ifrågasättas, och denne riskerar därmed att inte fullständigt dra fördel av meddelandet om samarbete (förstainstansrättens dom av den 16 november 2006 i mål T‑120/04, Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, REG 2006, s. II‑4441, punkt 70).

92 Ett uttalande från ett företag som misstänks ha deltagit i en kartell och som bestritts av flera andra misstänkta företag kan förvisso inte anses utgöra tillräcklig bevisning för att de sistnämnda har gjort sig skyldiga till överträdelsen, om detta inte stöds av annan bevisning (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑337/94, Enso-Gutzeit mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1571, punkt 91, och domen i de ovan i punkt 50 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 219).

93 InBevs förklaring räcker således inte i sig som bevisning för att en överträdelse har ägt rum, utan denna måste även ha stöd av annan bevisning.

94 Tribunalen finner emellertid, på grund av graden av trovärdighet i InBevs förklaring, att kraven på det erforderliga stödet i förevarande fall inte behöver ställas lika högt, vare sig med avseende på precision eller styrka, som hade behövts om dessa uttalanden inte varit särskilt trovärdiga. Tribunalen finner därför att om det genom ett antal överensstämmande indicier hade varit möjligt att styrka de beteenden som anges i InBevs förklaring och artikel 1 i det angripna beslutet, skulle nämnda förklaring kunna vara tillräcklig för att ensam utgöra stöd för andra sidor av det angripna beslutet. Försåvitt en handling inte uppenbart står i strid med InBevs förklaring avseende huruvida de angivna beteendena har förekommit eller avseende deras huvudsakliga innehåll, är det dessutom tillräckligt att de utmärkande delarna i de beskrivna beteendena stöds genom en annan handling för att denna ska vara av ett visst värde som ytterligare stöd för den sammanlagda bevisningen mot sökandena (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 50 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 220 och där angiven rättspraxis).

95 Sökandenas argument angående den övriga bevisning som kommissionen har åberopat i det angripna beslutet till stöd för de konstateranden som gjorts utifrån InBevs förklaring ska prövas med ovannämnda överväganden i åtanke.

– Övrig bevisning

96 Kommissionen har i det angripna beslutet angett att InBevs förklaring stöds av ett antal interna handlingar som kommer från sökandena och tre andra nederländska bryggerier, anteckningar från möten samt reseräkningar och kopior av dagordningar som framkommit genom undersökningar och förfrågningar om upplysningar.

97 Kommissionen har i skäl 67 i det angripna beslutet åberopat anteckningar som gjorts av en marknadsdirektör från Grolsch angående mötet den 27 februari 1996, för vilket syftet angavs vara ”CBK cie HOR cath”. Dessa anteckningar innehåller följande passage: ”Säkerhet/finansiering: finansiering för … större än behovet för bestämda punkter. Närmare bestämt … miljoner.”

98 Enligt kommissionen framgår det av denna passage att de fyra berörda bryggerierna under ett ”Catherijne-möte” diskuterat vilka försäljningsvillkor som tillämpas eller ska tillämpas på vissa kunder inom ”horeca” (skäl 72 i det angripna beslutet) och särskilt anläggningar som leds av en näringsidkare som äger ett stort antal anläggningar inom ”horeca” i Nederländerna.

99 I skäl 76 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat de anteckningar som gjorts av en ”horeca”-direktör från Bavaria angående mötet den 19 juni 1996. I anteckningarna anges följande:

”– anpassa priserna

konsumtion i hemmet: hög – låg

samråd mellan Bavaria och Interbrew

… och … -> problem …

Martens

Schultenbrau !! 89 ct

– endast prishöjning på fat

argument

endast Hein + Grolsch ingår helt

Friesland US Heit

Interbrew \

| ökar tillsammans

Bavaria /

-> … också

grundsegmentet ökar mer än premiumsegmentet

– få in mer utrymme

– avtal

rätta till debetrabatten för drycker med 7,5 per fat Heineken

förbereda företrädarna inför eventuella avtal

Interbrew \

| vi behöver utrymme

Grolsch / ”.

100 Enligt kommissionen visar dessa anteckningar att de närvarande bryggerierna i detalj diskuterat priserna, både för öl som säljs under distributörens varumärke och för öl som säljs på fat, och att priserna på det lågprisöl som produceras av Interbrew och Bavaria borde gå upp mer i pris än det premiumöl som produceras av Heineken och Grolsch (skäl 85 i det angripna beslutet).

101 I skäl 89 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat en skrivelse som generaldirektören för Interbrew Nederland den 25 mars 1997 skickat till InBevs huvudkontor i Belgien:

”Det föreligger numera enighet mellan de ledande bryggerierna om att priserna bör höjas före år 1998. Detta skulle göra det möjligt för bryggerierna att utöka sitt budgetutrymme för nödvändiga kompletterande marknadsföringssatsningar. Aktörerna inom A-segmentet kommer att försöka skilja på prishöjningen inom A-segmentet (2 NLG/hl) och B-segmentet (4 NLG/hl). Jag menar att detta är orealistiskt – vi borde alla stödja en generell prishöjning på 4 NLG. Jag vill från prishöjningen undanta våra ’lättdruckna’ specialöler (DAS, Hoegaarden, Leffe). Förhandlingarna har börjat.”

102 Kommissionen har av denna skrivelse dragit slutsatsen att en prishöjning planerades att genomföras före år 1998 som en följd av prisförhandlingar mellan de ledande producenterna. I samma skrivelse bekräftas också att det föreligger en skillnad mellan producenter av billigt respektive dyrt öl och mellan deras respektive varumärken (skäl 90 i det angripna beslutet).

103 I skäl 92 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat anteckningar från en ledamot i Bavarias bolagsstyrelse angående mötet den 1 maj 1997. Kommissionen har citerat följande passager:

”Catherijne Club 1/5 -97

’interna’ överföringar inom koncernen

ska också omfattas av ’schemat’

… ’Haag’

Monster ZH [Zuid-Holland] högsta konkurrerande anbudet.”

104 Enligt kommissionen bekräftar dessa anteckningar att bryggerierna diskuterade ett ”schema” för de försäljningsvillkor som erbjuds olika försäljningsställen vid en överföring från en koncern till en annan men också vid en överföring inom samma koncern (skäl 99 i det angripna beslutet).

105 I skäl 100 i det angripna beslutet har kommissionen konstaterat att de ovannämnda anteckningarna också innehåller namnen ”Heineken/Amstel/Brand/Grolsch” på den första raden och namnen ”Interbrew/Bavaria” på den andra raden. Dessa rader förenas med en klammer som leder till orden ”ingen prishöjning”. Kommissionen har härav dragit slutsatsen att det har gjorts en åtskillnad mellan A‑varumärken, som innehas av Heineken och Grolsch, och B‑varumärken, som innehas av Interbrew och Bavaria, och att detta var det viktigaste ämnet i bryggeriernas diskussioner om prishöjningar på öl (skäl 103 i det angripna beslutet).

106 I skäl 117 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat anteckningar från en ledamot i Bavarias bolagsstyrelse angående mötet den 17 december 1997. Kommissionen har citerat följande passage:

”2) Prissituation: mars/april

enstegsraket/tvåstegsraket

a) Heineken räknar inte med mycket bråk!! Heineken 18.59

b) om höjning: stort förhandlingsutrymme; som tur är finns det stöd.”

107 Kommissionen har härav dragit slutsatsen att de bryggerier som närvarade vid mötet den 17 december 1997, däribland Bavaria, Grolsch och Heineken, hade diskuterat prishöjningar samt möjliga reaktioner på dessa prishöjningar (skäl 127 i det angripna beslutet).

108 I skäl 129 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat en passage i de anteckningar som gjorts av en av Bavarias ”horeca”-direktörer angående mötet den 12 mars 1998:

” – Inte mycket har hänt sedan den 1 januari

– A-varumärken ingen panik vad gäller priserna Hein

9.95 att sänka från 11,49 är inte vettigt Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

öl som säljs under distributörens varumärke

priser i det lägre marknadssegmentet

… mitten av mars Bavaria något

under Amstel (17) Bavaria (15)

från 9.75 till 10.75 om inget

händer, annars Grolsch och Hein

höjningar pocket-bryggeri

→ ingå avtal … och Dick

Detta måste kunna framgå av Nielsen annars

kommer inget att hända.”

109 Enligt kommissionen framgår härav att de bryggerier som närvarade vid mötet den 12 mars 1998 hade diskuterat rabatter som ges till nederländska stormarknader (skäl 137 i det angripna beslutet) och att Bavarias prishöjningar borde kunna demonstreras i de uppgifter från stormarknadernas kassor som insamlats av AC Nielsen (skäl 133 i det angripna beslutet).

110 I skäl 138 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat en andra passage i de ovannämnda anteckningarna:

”Bav ränta 4% ? 6 ½

om

ingen marknadsföringsersättning ges.”

111 Enligt kommissionen visar denna passage att diskussioner har förts vad avser räntenivån på lån som ges till försäljningsställen inom ”horeca”-sektorn (skäl 142 i det angripna beslutet).

112 I skäl 143 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat en tredje passage i ovannämnda anteckningar:

”Fotbollsklubbar Teatersalonger Nöjeslokaler

Studentföreningar

…

Grolsch

Ovan/utanför schemat

130

… (125) 124,5 ”.

113 Enligt kommissionen framgår härav att bryggerierna har fört en särskild diskussion angående vissa ”horeca”-kunder vad rör ett ”schema”, vilket stöder InBevs förklaring att det förelåg ett avtal som betecknats som ett ”schema” (skäl 147 i det angripna beslutet).

114 I skäl 156 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat en passage i de anteckningar som gjorts av en ledamot i Bavarias bolagsstyrelse angående mötet den 3 juli 1998:

”… Heineken har ökat

… >> Heineken fatöl.”

115 Kommissionen har av denna passage dragit slutsatsen att bryggerierna diskuterat priserna både för kunderna inom segmentet öl som säljs för konsumtion i hemmet och för segmentet ”horeca” (skälen 162−164 i det angripna beslutet).

116 I skäl 165 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat en annan passage i nämnda anteckningar:

” Café … 1800 …

… 400 …

60 per hl

650.000,- V.B.K.”

117 Enligt kommissionen framgår det av denna passage att bryggerierna diskuterat en rabatt och/eller provision som sänkts eller borde sänkas för vissa försäljningsställen inom ”horeca” (skäl 171 i det angripna beslutet).

118 I skäl 174 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat en handling daterad den 30 juni 1998 och en prislista från Heineken där det anges vilka nya priser som ska gälla för flasköl respektive fatöl (cistern eller fat) från och med den 1 juni 1998, vilka upphittats på ett kontorsrum som tillhör en av Grolschs direktörer inom segmentet ”öl som försäljs för konsumtion i hemmet”. Handlingen bär rubriken ”agenda c[ommiss]ie CBK” (dagordning för CBK). Enligt kommissionen ger handlingarna stöd för InBevs förklaring att både priserna på öl som försäljs för konsumtion i hemmet och konkurrensen på ”horeca”-marknaden tagits upp vid de aktuella mötena (skäl 175 i det angripna beslutet).

119 I skäl 179 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat ett internt dokument från Heineken av den 14 oktober 1998, vilket var riktat till Heinekens ledning och som innehåller följande uppgift: ”den prishöjning som Bavaria utlovat vid CBK framgår inte klart av Nielsens [sifferuppgifter]”. Enligt kommissionen bekräftar detta dokument slutsatsen att Bavaria vid mötet den 12 mars 1998 gett uttryck för sin avsikt att vara först med att höja sina priser inom segmentet försäljning för konsumtion i hemmet, medan övriga bryggerier skulle följa dess exempel senare, varvid Bavarias prishöjningar måste ”framgå” av Nielsens sifferuppgifter (skäl 180 i det angripna beslutet).

120 I skäl 184 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat en skrivelse till en direktör vid Heinekens enhet för ”horeca” i Nederländerna från en marknadsdirektör med ansvar för segmentet försäljning för konsumtion i hemmet vid Heinekens bryggeri Brand BV, vilken rörde dennes möte med en ledamot i Bavarias bolagsstyrelse:

”Vid matvarumässan i Noordwijk den 9 september [1998] talade [en ledamot i Bavarias bolagsstyrelse] med mig om … och om Heinekens reaktion. I kortfattade ordalag har det enligt honom framkommit att Heineken mycket tidigare hade kunnat inleda förhandlingar med Heinekens och Bavarias företrädare vad avser den nederländska horeca‑marknaden. Förlorade hektoliter hade således kunnat kompenseras på annat sätt. Han tillade vidare att Bavaria kanske planerade att vända sig till andra potentiella kunder inom horeca-sektorn som frivilligt önskade gå över till (termen ’frivilligt’ är enligt honom avgörande, såsom han även menar är fallet med …) Bavaria [förnamnet på en av Heinekens horeca-ansvariga i Nederländerna]. Detta stämmer helt med de välkända argument som … brukar anföra. Jag ville inte undanhålla dig denna information. Lycka till med mötet.”

121 Kommissionen anser att denna skrivelse stöder InBevs förklaring att bryggerierna inte bara diskuterade begränsningar av prissänkningar utan även rörande försäljningsställen som övervägde att gå över till ett annat bryggeri, och detta inte bara vid multilaterala möten utan även vid bilaterala möten (skäl 189 i det angripna beslutet).

122 I skäl 193 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat anteckningar som förts av en generaldirektör vid Grolsche Bierbrouwerij Nederland angående inbjudan till mötet den 8 januari 1999:

”– försäljning ’98

– priset på öl →

– ’pinool’-backar | kampanjer / kat II

– backar | lågpris

| fat

| NMA”.

123 Av detta följer enligt kommissionen att diskussionerna om ölpriserna koncentrerades till fyra delar: 1) priskampanjer på marknaden för försäljning för konsumtion i hemmet, 2) priset på lågprisöl som säljs under distributörens varumärke, 3) priset på öl på fat och i de stora cisterner som används inom ”horeca”-sektorn på den nederländska ölmarknaden, och 4) den nederländska konkurrensmyndigheten NMA (skäl 194 i det angripna beslutet).

124 I skälen 197 och 199 i det angripna beslutet har kommissionen tagit upp de ämnen som skulle diskuteras vid mötet den 8 januari 1999, vid vilket en företrädare från Grolsch gjort anteckningar om ”BP”, vilket kommissionen tolkat som ”ölpris” (bierprijs) eller ”grundpris” (bodemprijs), och om ”P[rivate] L[abel] 50 ct. mer”. Kommissionen har av dessa anteckningar dragit slutsatsen att bryggerierna i detalj diskuterat priserna på marknaden för fatöl (skäl 203 i det angripna beslutet).

125 I skälen 212 och 213 i det angripna beslutet har kommissionen åberopat en handling med en hänvisning till tre kontakter på direktionsnivå mellan Heineken och Grolsch runt den 5 juli 1999, där det talas om ett ”priskrig” mellan de två bryggerierna. Kommissionen har härav dragit slutsatsen att Heineken tagit