Domstolens dom (femte avdelningen) den 12 juni 2003. - Europeiska kommissionen mot Italienska republiken. - Fördragsbrott - Gemenskapernas egna medel - Felaktig kreditering på konto öppnat i kommissionens namn - Dröjsmålsränta. - Mål C-363/00.



Rättsfallssamling 2003 s. I-05767



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Talan om fördragsbrott - Föremål för talan - Fastställelse under det administrativa förfarandet - Anpassning på grund av ändring av gemenskapsrätten - Tillåtet - Villkor

(Artikel 226 EG)

2. Europeiska gemenskapernas egna medel - Medlemsstaternas fastställande och tillhandahållande härav - Kreditering på kommissionens konto - Försenad kreditering - Skyldighet att betala dröjsmålsränta - Felaktig kreditering av statligt verk på kommissionens konto - Saknar betydelse

(Rådets förordning nr 1150/2000, artikel 11)

Sammanfattning

1. Även om det vid en talan om fördragsbrott är så att de yrkanden som ansökan innehåller i princip inte kan utvidgas till att omfatta andra fördragsbrott än dem som gjorts gällande i det motiverade yttrandets slutsats och i den formella underrättelsen, har kommissionen inte desto mindre möjlighet att, när en ändring av gemenskapsrätten sker under det administrativa förfarandets gång, göra gällande att sådana skyldigheter som härrör från den ursprungliga versionen av en gemenskapsrättsakt som senare ändrats eller upphävts, och som kvarstår genom de nya bestämmelserna, har åsidosatts. Däremot kan inte tvisteföremålet utvidgas till att avse skyldigheter som följer av nya bestämmelser som saknar sin motsvarighet i den ursprungliga versionen av rättsakten i fråga, eftersom detta skulle innebära att de formella kraven för ett korrekt genomförande av förfarandet vid fastställelse av fördragsbrottet åsidosattes.

( se punkt 22 )

2. Det finns ett oupplösligt samband mellan skyldigheten att fastställa gemenskapernas egna medel, skyldigheten att inom föreskrivna tidsfrister kreditera dessa medel på kommissionens konto och slutligen skyldigheten att betala dröjsmålsränta. Ovannämnda dröjsmålsräntor, vilka föreskrivs i artikel 11 i förordning nr 1150/2000 om genomförande av beslut 94/728 om systemet för gemenskapernas egna medel, skall betalas för varje försening och kan utkrävas oavsett skälet till att inbetalningen till kommissionens konto har skett för sent.

Av detta följer för det första att det inte finns skäl att skilja mellan det fall då förseningen orsakats av ett materiellt fel och det fall då förseningen orsakats av felaktig rättstillämpning, och för det andra att det faktum att förseningen med krediteringen var oavsiktlig inte medför att skyldigheten att erlägga dröjsmålsränta undanröjs.

( se punkterna 43-45 )

Parter

I mål C-363/00,

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av E. Traversa och G. Wilms, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

sökande,

mot

Republiken Italien, företrädd av U. Leanza, i egenskap av ombud, biträdd av G. De Bellis, avvocato dello Stato, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande,

angående en talan om fastställelse av att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 9, 10 och 11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 130, s. 1), genom vilken rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 155, s. 1), som har samma föremål, har upphävts och ersatts från och med den 31 maj 2000, genom att inte ställa ett belopp av 1 484 936 000 000 ITL till kommissionens förfogande såsom egna medel inom den i artiklarna 9 och 10 i förordning nr 1150/2000 föreskrivna fristen och genom att vägra att betala dröjsmålsränta på detta belopp, vilken utgår i enlighet med artikel 11 i samma förordning,

meddelar

DOMSTOLEN (femte avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden M. Wathelet samt domarna C.W.A. Timmermans, P. Jann, S. von Bahr (referent) och A. Rosas,

generaladvokat: L.A. Geelhoed,

justitiesekreterare: R. Grass,

med hänsyn till referentens rapport,

och efter att den 9 juli 2002 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Europeiska gemenskapernas kommission har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 29 september 2000, med stöd av artikel 226 EG väckt talan om fastställelse av att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 9, 10 och 11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 130, s. 1), genom vilken rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 155, s. 1), som har samma föremål, har upphävts och ersatts från och med den 31 maj 2000, genom att inte ställa ett belopp av 1 484 936 000 000 ITL till kommissionens förfogande såsom egna medel inom den i artiklarna 9 och 10 i förordning nr 1150/2000 föreskrivna fristen, och genom att vägra att betala dröjsmålsränta på detta belopp, vilken utgår i enlighet med artikel 11 i samma förordning.

Gemenskapsrättsliga bestämmelser

2 I artikel 9.1 i förordning nr 1552/89 föreskrivs följande:

"I enlighet med förfarandet i artikel 10 skall varje medlemsstat kreditera egna medel på det konto som för detta syfte i kommissionens namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning eller hos ett organ utsett av medlemsstaten.

Detta konto skall vara avgiftsfritt."

3 Artikel 10.3 första stycket i förordning nr 1552/89 lyder som följer:

"Momsmedel, ytterligare medel ... samt, vid behov, finansiella bidrag från BNI skall krediteras den första arbetsdagen i varje månad med en tolftedel av de belopp som redovisas i budgeten, omräknade till nationell valuta enligt den växelkurs som rådde den sista noteringsdagen i det kalenderår som föregår budgetåret och som offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning."

4 I enlighet med artikel 11 i förordning nr 1552/89 gäller följande:

"En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstaten skall betala ränta till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig offentlig finansiering, ökad med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden."

5 I artikel 9.1 i förordning nr 1150/2000 föreskrivs följande:

"I enlighet med förfarandet i artikel 10 skall varje medlemsstat kreditera egna medel på det konto som för detta syfte i kommissionens namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning eller hos ett organ utsett av medlemsstaten.

Detta konto skall vara avgiftsfritt."

6 I artikel 10.3 första stycket i förordning nr 1150/2000 föreskrivs följande:

"Momsmedel, ytterligare medel ... samt, vid behov, finansiella bidrag från BNI skall krediteras den första arbetsdagen i varje månad med en tolftedel av de belopp som redovisas i budgeten, omräknade till nationell valuta enligt den växelkurs som rådde den sista noteringsdagen i det kalenderår som föregår budgetåret och som offentliggjorts i C-serien i Europeiska gemenskapernas officiella tidning."

7 Artikel 11 i förordning nr 1150/2000 lyder som följer:

"En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstaten skall betala ränta till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig finansiering, ökad med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden."

Den nationella lagstiftningen

8 I artikel 4 i presidentdekret nr 321 av den 16 april 1971 avseende genomförandet av det beslut som antogs av Europeiska gemenskapernas ministerråd i Luxemburg den 21 april 1970 om bytet av medlemsstaternas finansiella bidrag mot gemenskapens egna medel, och avseende gemenskapsbestämmelser om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken med tillämpning av artikel 3 i lag nr 1185 av den 23 december 1970 (Gazzetta ufficiale av den 9 juni 1971, nr 145), i dess lydelse enligt artikel 7 i presidentdekret nr 532 av den 4 juli 1973, (nedan kallat presidentdekret nr 321) föreskrivs följande:

"Finansministern får genom dekret besluta om de budgetändringar som är nödvändiga för inskrivning i den preliminära budgeten av intäkter som utgör egna medel med tillämpning av Europeiska gemenskapernas ministerråds beslut av den 21 april 1970, liksom sådana ändringar som är nödvändiga för att ställa ovannämnda egna medel till gemenskapernas förfogande och för att föreskriva överföringen av den andel som Italien är skyldigt att bidra med till gemenskapernas budget, i enlighet med ovannämnda beslut av den 21 april 1970, med senare ändringar och tillägg.

De belopp som skall betalas till Europeiska gemenskaperna inom systemet för egna medel får, trots bestämmelserna i föregående stycke, betalas av finansministeriet genom överföringstransaktioner av statsverket.

Finansministern får i detta syfte öppna ett räntefritt betalkonto för statsverket, i finansministeriets namn, som tillförs de medel som årligen inskrivs under särskilda utgiftstitlar i ministeriets preliminära budget.

De belopp som skall överföras till ovannämnda konto skall motsvara tre månaders behov, vilket bestäms med utgångspunkt i den genomsnittliga summan av de belopp som har överförts till gemenskaperna för detta ändamål under det föregående året.

..."

Bakgrund och administrativt förfarande

9 Republiken Italien skulle för juni månad 1996, senast den 3 juni 1996, kreditera det konto som i kommissionens namn öppnats i detta syfte med ett belopp motsvarande en tolftedel av det belopp som avsatts i budgeten avseende gemenskapernas egna medel, i enlighet med artiklarna 9.1 och 10.3 första stycket i förordning nr 1552/89, som var i kraft vid den tiden.

10 Genom skrivelse nr 142798 av den 28 maj 1996 beordrade Ministero del Tesoro, Ragioneria Generale dello Stato (finansministeriet, statens allmänna revisionsverk) Direzione Generale del Tesoro (generaldirektoratet för finanser) att, med tillämpning av bestämmelserna i artikel 10.3 i förordning nr 1552/89, föra över de 1 486 422 594 526 ITL som skulle betalas såsom egna momsmedel och BNI-medel för juni månad 1996, från statsverkets konto nr 435/23203 "Ministero del Tesoro - art. 7 D.P.R. 4 luglio 1973, n. 532" till konto nr 414/23200 "Commissione CEE - risorse proprie". I den sista meningen förtydligades det att överföringen "skulle vara utförd senast den 3 juni 1996, i syfte att undvika betalning av dröjsmålsränta".

11 Kommissionen informerades, likaledes den 28 maj 1996, om ovannämnda transaktion per telefax nr 9835, i vilket Ministero del Tesoro, Ragioneria Generale dello Stato, anger sig ha "satt in betalningen, sista betalningsdag den 3 juni 1996, i form av ett totalbelopp om 1 486 422 594 526 ITL på kommissionens finansenhets konto nr 414/23200".

12 Genom en order av den 29 maj 1996 gav Direzione Generale del Tesoro i uppdrag åt Tesoreria Centrale dello Stato (statsverket) att genomföra det avsedda uttaget av medel från konto nr 435/23203 och att ställa ut ett kvitto på inbetalning till konto nr 414/23200 "Commissione CEE - Risorse proprie". I ovannämnda order var den rena bokstavsangivelsen av beloppet korrekt, medan det i siffror angivna beloppet var 1 486 594 526 ITL.

13 På det kvitto nr 12912 som utställdes av Tesoreria Centrale dello Stato den 30 maj 1996 angavs att det belopp som hade överförts till kommissionens konto uppgick till 1 486 594 526 ITL.

14 Den 27 juni 1996 ställde Direzione Generale del Tesoro ut en ny uttagsorder, enligt vilken Tesoreria Centrale dello Stato gavs i uppdrag att göra ett uttag av 1 484 936 000 000 ITL från konto nr 435/23203 och att som mottagare ange konto nr 414/23200 "CEE Ris. proprie", med likviddag angiven till den 30 maj 1996 och med motiveringen: "komplettering av den inbetalning av 1 486 594 526 ITL som anges på kvitto nr 12912 av den 30 maj 1996".

15 Samma dag, den 27 juni 1996, ställde Tesoreria Centrale dello Stato ut ett kvitto, nr 16817, på vilket det angavs att det belopp som hade överförts till kommissionens konto uppgick till 1 484 936 000 000 ITL, med likviddag angiven till den 30 maj 1996 och med motiveringen: "komplettering av den inbetalning av 1 486 594 526 ITL som anges på kvitto nr 12912 av den 30 maj 1996".

16 Kommissionen, som ansåg att det framgick av kontoutdragen från Banca d'Italia avseende månaderna maj och juni 1996 att konto nr 414/23200 "CEE risorse proprie" hade krediterats med ett belopp av 1 486 594 526 ITL den 30 maj 1996, och att det belopp som återstod att betala, det vill säga 1 484 936 000 000 ITL, hade krediterats nämnda konto den 27 juni 1996, gjorde gällande att Republiken Italien otillbörligen hade orsakat att gemenskapens egna medel för sent hade ställts till förfogande, i strid med förordning nr 1552/89 i ändrad lydelse, och i synnerhet artiklarna 9 och 10 däri.

17 Kommissionen beslöt följaktligen att tillämpa artikel 11 i förordning nr 1552/89. Efter att ha beräknat dröjsmålsräntesatsen till 10,24 procent, vilken, tillämpad på det belopp som överförts för sent innebar att dröjsmålsräntan, för de 24 dagarnas försening, kom att uppgå till 9 970 980 092 ITL, begärde kommissionen genom skrivelse av den 28 november 1996 att de italienska myndigheterna skulle ställa detta belopp till kommissionens förfogande.

18 Ministero del Tesoro vägrade i skrivelse av den 30 januari 1997 att efterkomma kommissionens begäran. Det hävdade att det totala belopp som skulle betalas för juni månad 1996 inte alls hade ställts till förfogande för sent, utan att det faktum att det hade bokförts endast delvis var en följd av ett enkelt materiellt fel vid registreringen av transaktionen i statsverkets interna bokföring.

19 Efter det att Republiken Italien hade givits tillfälle att inkomma med anmärkningar, riktade kommissionen genom en skrivelse av den 15 november 1999 ett motiverat yttrande till nämnda medlemsstat, i enlighet med förfarandet enligt artikel 226 första stycket EG, och uppmanade denna att inom två månader från det att den delgivits yttrandet vidta nödvändiga åtgärder för att rätta sig efter detta. Eftersom Republiken Italien inte efterkom yttrandet, väckte kommissionen förevarande talan.

Inledande synpunkter

20 Kommissionen har inledningsvis påpekat att förordning nr 1552/89, i enlighet med vilken detta överträdelseförfarande har inletts, har upphävts och ersatts av förordning nr 1150/2000, vilken utgör en ren kodifiering av ovannämnda förordning och av de tre förordningar som efter varandra har ändrat dess lydelse. Eftersom de bestämmelser som är tillämpliga när domstolsprövningen i förevarande överträdelseförfarande äger rum inte har genomgått någon väsentlig rättslig förändring i förhållande till de bestämmelser som gällde för dess administrativa del - även numreringen av artiklarna i förordning nr 1552/89 har lämnats oförändrad - anser sig kommissionen i sin talan kunna hänvisa till de relevanta artiklarna i förordning nr 1150/2000.

21 Domstolen erinrar i detta avseende om att förekomsten av ett fördragsbrott, inom ramen för en talan som väcks med stöd av artikel 226 EG, enligt domstolens rättspraxis skall bedömas utifrån den gemenskapslagstiftning som var i kraft då den tidsfrist löpte ut som kommissionen hade föreskrivit för att medlemsstaten i fråga skulle rätta sig efter dess motiverade yttrande (se dom av den 10 september 1996 i mål C-61/94, kommissionen mot Tyskland, REG 1996, s. I-3989, punkt 42, och av den 9 november 1999 i mål C-365/97, kommissionen mot Italien, REG 1999, s. I-7773, punkt 32).

22 Även om det är så att de yrkanden som ansökan innehåller i princip inte kan utvidgas till att omfatta andra fördragsbrott än dem som gjorts gällande i det motiverade yttrandets slutsats och i den formella underrättelsen, har kommissionen inte desto mindre möjlighet att, när en ändring av gemenskapsrätten sker under det administrativa förfarandets gång, göra gällande att sådana skyldigheter som härrör från den ursprungliga versionen av en gemenskapsrättsakt som senare ändrats eller upphävts, och som kvarstår genom de nya bestämmelserna, har åsidosatts. Däremot kan inte tvisteföremålet utvidgas till att avse skyldigheter som följer av nya bestämmelser som saknar sin motsvarighet i den ursprungliga versionen av rättsakten i fråga, eftersom detta skulle innebära att de formella kraven för ett korrekt genomförande av förfarandet vid fastställelse av fördragsbrottet åsidosattes (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkterna 36 och 39).

23 Det är emellertid i förevarande mål ostridigt att de skyldigheter som följer av artiklarna 9.1, 10.3 första stycket och 11 i förordning nr 1150/2000 redan förelåg enligt artiklarna 9.1, 10.3 första stycket och 11 i förordning nr 1552/89.

24 Under dessa omständigheter har kommissionen möjlighet att göra gällande att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 9, 10 och 11 i förordning nr 1150/2000.

Prövning i sak

Parternas argument

25 Kommissionen har gjort gällande att det framgår av kontoutdraget från Banca d'Italia avseende maj månad 1996 att konto nr 414/23200 "CEE risorse proprie" den 30 maj 1996 hade krediterats med ett belopp av 1 486 594 526 ITL. De tre siffrorna 422, som skulle ha angivits mellan 1 486 och 594 526, hade uppenbarligen utelämnats. Det framgår av kontoutdraget avseende juni månad 1996 att det belopp som återstod att betala, det vill säga 1 484 936 000 000 ITL, hade krediterats kommissionens konto den 27 juni 1996.

26 Dessutom har följande motivering angivits såväl på uttagsordern av den 27 juni 1996 som på kvitto nr 16817 från samma dag: "komplettering av den inbetalning av 1 486 594 526 ITL som anges på kvitto nr 12912 av den 30 maj 1996". Av kontoutdraget avseende juni månad 1996 framgick det klart att krediteringen av den 27 juni 1996 överensstämde med kvitto nr 16817.

27 Kommissionen har följaktligen erinrat om att den i artikel 11 i förordning nr 1150/2000 föreskrivna automatik med vilken varje försening av en inbetalning till kommissionens konto skall ge upphov till dröjsmålsränta, enligt domstolens rättspraxis blir tillämplig så snart den berörda medlemsstaten medger en sådan försening (se bland annat dom av den 22 februari 1989 i mål 54/87, kommissionen mot Italien, REG 1989, s. 385, punkt 12).

28 Vad gäller retroaktiva rättelser som de som Republiken Italien har gjort den 27 juni 1996, har kommissionen för det första hävdat att de helt saknar mening då de finansiella förutsättningarna karakteriseras av att räntefria konton används och för det andra att om sådana skulle tillåtas skulle skyldigheten att betala dröjsmålsränta i praktiken förlora sin betydelse.

29 Vad gäller avsättningen till kontona nr 435/23203 och nr 414/23200 har kommissionen gjort gällande att den inte kan förfoga över något belopp insatt på konto nr 435/23203, vilket omfattas av finansministeriets exklusiva behörighet, och att den inte ens får information om de betalningar som görs på detta konto. Det är inte förrän vid den tidpunkt då medel överförs från interimskonto nr 435/23203 till konto nr 414/23200, vilket öppnats i kommissionens namn, som möjligheten att förfoga över nämnda medel övergår från Italien till gemenskaperna.

30 Den italienska regeringen har först påpekat att interimskonto nr 435/23203, i enlighet med artikel 4 i presidentdekret nr 321, har öppnats i finansministeriets namn, avsett endast som depå för de belopp som är avsedda för gemenskaperna och som skall överföras till konto nr 414/23200, vilket öppnats direkt i kommissionens namn. Inget av kontona är räntebärande.

31 När beloppen väl har inbetalats på det första av de två kontona frånhänds den italienska regeringen sin faktiska möjlighet att förfoga över dem, eftersom den på grund av ovannämnda bestämmelser endast kan förfoga över de medel som influtit på konto nr 435/23203 till förmån för gemenskaperna. Så snart det belopp som skall betalas har fastställts, överförs det från interimskonto nr 435/23203 till konto nr 414/23200, som har öppnats i kommissionens namn.

32 I förevarande fall godkände emellertid Ragioneria Generale dello Stato genom kungörelse av den 16 maj 1996 en utbetalning på 2 650 miljarder ITL - en summa klart överstigande den som skulle betalas - att debiteras den post i statsbudgeten som var avsedd för detta ändamål och krediteras konto nr 435/23203 "Ministero del Tesoro - art. 7 D.P.R. 4 luglio 1973, n. 532". Det avsedda betalningsuppdraget utfördes den 24 maj 1996.

33 Således sände Ragioneria Generale dello Stato, omedelbart efter det att det i skrivelse nr 142798 av den 28 maj 1996 hade godkänt överföringen av medel mellan de två kontona, per telefax nr 9835 samma dag en bekräftelse till kommissionen. Beloppet var verkligen disponibelt genom den överföring som skett till konto nr 435/23203, och det exakta belopp av egna medel som tillkom kommissionen hade angivits på telefaxet.

34 Den italienska regeringen har hävdat att transaktionen genom förekomsten av ett formenligt uppdrag att utföra överföringen mellan de två betalningskontona, nämligen skrivelse nr 142798 av den 28 maj 1996 följd av uttagsordern från Direzione Generale del Tesoro av den 29 maj 1996, skall betraktas som korrekt genomförd, för även om det belopp som angavs i siffror inte var korrekt så var den sistnämnda ordern korrekt. Enligt en allmän princip i italiensk rätt skall nämligen i fall då skillnad föreligger mellan det belopp som angivits med enbart bokstäver och det som angivits i siffror det förstnämnda ges företräde. Den italienska regeringen har gjort gällande att eftersom det rör sig om överföringar mellan två betalkonton utan ränta, som utförts inom en och samma statliga myndighet och med samma syfte, utgör den felaktiga angivelsen av beloppet i siffror ett enkelt materiellt fel som endast får rent intern återverkan, vilket normalt kan rättas utan externa följdverkningar i fråga om transaktionens rättsenlighet.

35 Vad gäller den rättspraxis som kommissionen har åberopat i fråga om följderna av en försenad inbetalning av egna medel till det konto som öppnats i dess namn, har den italienska regeringen gjort gällande att de fall som behandlas i ovannämnda rättspraxis skiljer sig från det fall som behandlas i förevarande mål. Den enda fråga som är stridig i förevarande fall är huruvida den frist som gäller för att ställa egna medel till förfogande har iakttagits när ett rent materiellt fel förekommit, vilket har rättats omedelbart vid upptäckten av det, och inte någon felaktig rättstillämpning.

36 Slutligen har den italienska regeringen hävdat att det materiella fel som gjorts av det italienska statsverket vid registreringen av den bokföringstransaktion som det fått i uppdrag att utföra för det första inte medfört någon skada för kommissionen och för det andra inte heller givit italienska staten någon fördel.

37 Den italienska regeringen har följaktligen slutit sig till att, eftersom det rör sig om ett rent materiellt misstag och det inte föreligger någon som helst avsikt att undkomma betalningen från dess sida, talan skall ogillas.

Domstolens bedömning

38 Det är i förevarande mål ostridigt mellan parterna att ett belopp av 1 486 422 594 526 ITL, vilket är det belopp som fastställts av Republiken Italien för juni månad 1996 såsom motsvarande en tolftedel av gemenskapernas egna medel, senast den 3 juni 1996 skulle ha krediterats det konto som öppnats i detta syfte i kommissionens namn.

39 Det är även ostridigt att ett belopp av 1 486 594 526 ITL den 30 maj 1996 överfördes till konto nr 414/23200 "CEE - risorse proprie", som har öppnats i kommissionens namn, och att det belopp som återstod att betala, nämligen 1 484 936 000 000 ITL, överfördes till nämnda konto den 27 juni 1996.

40 Av detta följer att det sistnämnda beloppet krediterades kommissionens konto 24 dagar för sent.

41 Det saknar i detta avseende betydelse att ett belopp som var större än nödvändigt redan den 24 maj 1996 hade krediterats interimskonto nr 435/23203, vilket hade öppnats i finansministeriets namn, att Republiken Italien endast kunde förfoga över detta till förmån för gemenskaperna, att det exakta belopp som tillkom kommissionen såsom egna medel för juni månad 1996 hade angivits på telefax nr 9835 av den 28 maj 1996 och att enligt en allmän princip i italiensk rätt skall i fall då skillnad föreligger mellan det belopp som angivits med enbart bokstäver och det som angivits i siffror det förstnämnda ges företräde.

42 Det följer nämligen klart av artiklarna 9.1 och 10.3 första stycket i förordning nr 1150/2000 att de egna medel som skall betalas senast den första arbetsdagen i varje månad skall krediteras det konto som har öppnats i detta syfte i kommissionens namn och således stå till kommissionens omedelbara och faktiska förfogande från och med detta datum, vilket här inte var fallet.

43 Det finns följaktligen skäl att erinra om att det enligt fast rättspraxis (se bland annat dom av den 21 september 1989 i mål 68/88, kommissionen mot Grekland, REG 1989, s. 2965, punkt 17, svensk specialutgåva, volym 10, s. 153, och av den 16 maj 1991 i mål C-96/89, kommissionen mot Nederländerna, REG 1991, s. I-2461, punkt 38) finns ett oupplösligt samband mellan skyldigheten att fastställa gemenskapernas egna medel, skyldigheten att inom föreskrivna tidsfrister kreditera dessa medel på kommissionens konto och slutligen skyldigheten att betala dröjsmålsränta.

44 Ovannämnda dröjsmålsräntor, vilka föreskrivs i artikel 11 i förordning nr 1150/2000, skall betalas för varje försening och kan utkrävas oavsett skälet till att inbetalningen till kommissionens konto har skett för sent (se bland annat dom av den 22 februari 1989 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 12, och dom av den 12 september 2000 i mål C-359/97, kommissionen mot Förenade kungariket, REG 2000, s. I-6355, punkt 78).

45 Tvärt emot vad den italienska regeringen påstått följer av detta för det första att det inte finns skäl att skilja mellan det fallet att förseningen orsakats av ett materiellt fel och det fallet att förseningen orsakats av felaktig rättstillämpning, och för det andra att det faktum att förseningen med krediteringen var oavsiktlig inte medför att skyldigheten att erlägga dröjsmålsränta undanröjs (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 december 1986 i mål 93/85, kommissionen mot Förenade kungariket, REG 1986, s. 4011, punkterna 34 och 37).

46 Det faktum att det belopp som återstod att betala hade krediterats konto nr 414/23200, med den 30 maj 1996 angiven som likviddag, saknar på samma sätt betydelse i detta avseende. Liksom kommissionen med rätta har konstaterat, är det inte endast så att dylika retroaktiva rättelser helt saknar mening då de finansiella förutsättningarna karakteriseras av att räntefria konton används, utan dessutom skulle skyldigheten att betala dröjsmålsränta i praktiken förlora sin betydelse om de tilläts.

47 Vad avser den italienska regeringens argument att det inte uppkommit någon skada för kommissionen, är det tillräckligt att erinra om att en medlemsstats åsidosättande av en skyldighet enligt gemenskapsrätten i sig utgör ett fördragsbrott, och det förhållandet att detta åsidosättande inte har medfört skadliga verkningar saknar relevans (se dom av den 21 januari 1999 i mål C-150/97, kommissionen mot Portugal, REG 1999, s. I-259, punkt 22, och av den 15 juni 2000 i mål C-348/97, kommissionen mot Tyskland, REG 2000, s. I-4429, punkt 62), liksom förhållandet att det inte medfört någon fördel för medlemsstaten i fråga.

48 Följaktligen kan det fastställas att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 9, 10 och 11 i förordning nr 1150/2000, genom vilken förordning nr 1552/89, som har samma föremål, har upphävts och ersatts från och med den 31 maj 2000, genom att inte ställa ett belopp av 1 484 936 000 000 ITL till kommissionens förfogande såsom egna medel inom den i artiklarna 9 och 10 i förordning nr 1150/2000 föreskrivna fristen och genom att vägra att betala dröjsmålsränta på detta belopp, vilken utgår i enlighet med artikel 11 i samma förordning.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

49 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Republiken Italien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Italien har tappat målet, skall denna stat ersätta rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN (femte avdelningen)

följande dom:

1) Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 9, 10 och 11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, genom vilken rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, som har samma föremål, har upphävts och ersatts från och med den 31 maj 2000, genom att inte ställa ett belopp av 1 484 936 000 000 ITL till Europeiska gemenskapernas kommissions förfogande såsom egna medel inom den i artiklarna 9 och 10 i förordning nr 1150/2000 föreskrivna fristen och genom att vägra att betala dröjsmålsränta på detta belopp, vilken utgår i enlighet med artikel 11 i samma förordning.

2) Republiken Italien skall ersätta rättegångskostnaderna.