ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Trade Agency Ltd (nedan kallat Trade Agency) och Seramico Investments Ltd (nedan kallat Seramico) angående erkännande och verkställighet i Lettland enligt förordning nr 44/2001 av en tredskodom som meddelats av High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Förenade kungariket) (nedan kallad High Court).
20

Legfelsőbb Bíróság förelade den 6 december 2005 ungerska staten att lösa in aktierna i Postabank, som innehades av BCL Trading och utgjorde säkerheten. Skälet var att ungerska staten utövade ett bestämmande inflytande över Postabank, vilket enligt ungersk rätt medförde en skyldighet för ungerska staten att lösa in de aktier i Postabank som utbjöds till försäljning av mindre aktieägare. Ungerska staten efterkom domen genom att lösa in aktierna till ett pris som hade fastställts av Legfelsőbb Bíróság och genom att därefter nedsätta det penningbelopp som den erhållit vid försäljningen av aktierna.
37

Artikel 13.1 andra meningen i förordning nr 562/2006 innehåller en hänvisning till möjligheten att resa in i en medlemsstat i enlighet med bestämmelserna om rätt till asyl eller till utfärdandet av nationella viseringar för längre vistelse. Den ovannämnda tolkningen stöds av den omständigheten att det i samband med hänvisningen i artikel 13.1 andra meningen anges olika former för inresa via Schengenområdets yttre gränser i en medlemsstat för en huvudsaklig och längre vistelse endast i denna medlemsstat.
20

Supreme Court of the United Kingdom har påpekat att domarämbetet är ett av de äldsta och viktigaste ämbetena i det nationella rättsväsendet samt att recorder är ett ämbete som innebär att dess innehavare är i hög grad oberoende i den dömande verksamheten och inte lyder under någon överordnad myndighet vad gäller det sätt på vilket domarämbetet utövas. Icke desto mindre har Supreme Court of the United Kingdom framhållit att domarämbetet, enligt nämnda domstols uppfattning, uppvisar de flesta av de kännetecken som man förknippar med ett anställningsförhållande.
Kravet på att ange datum eller dag, beroende på språkversionen, kan inte, enligt gängse mening, anses medföra ett krav på att ange timme och än mindre minut. Det betyder att eftersom det i artikel 27 i förordning nr 40/94 saknas uttrycklig hänvisning till den timme och den minut då en ansökan om gemenskapsvarumärke lämnas in, har gemenskapslagstiftaren tydligen inte ansett att dessa uppgifter behövs för att fastställa tidpunkten för inlämningen av en ansökan om gemenskapsvarumärke och, således, för att fastställa om ett varumärke är äldre än ett annat.

Uttrycket ”ansökningsdag för en ansökan om ett gemenskapsvarumärke” i artikel 27 i förordning nr 40/94 om gemenskapsvarumärken i dess lydelse enligt förordning nr 1992/2003 innebär att det är den kalenderdag då en ansökan om gemenskapsvarumärke lämnats in som ska beaktas, och inte den dagens timme och minut.

Artikel 27 i förordning nr 40/94 om gemenskapsvarumärken, i dess lydelse enligt förordning nr 1992/2003, ska tolkas så, att det inte är möjligt att – vid fastställandet av huruvida ett gemenskapsvarumärke utgör ett äldre varumärke i förhållande till ett nationellt varumärke för vilket ansökan lämnats in samma dag – beakta inte bara den dag, utan även den timme och den minut, då ansökan om gemenskapsvarumärke lämnades in till harmoniseringsbyrån, trots att den timme och den minut då ansökan gavs in utgör relevanta uppgifter i detta avseende enligt den nationella bestämmelse som reglerar registreringen av det nationella varumärket.

Ordningen för gemenskapsvarumärken har, i egenskap av självständigt system, egna regler om ansökningsdagen för ett gemenskapsvarumärke och innehåller inte någon hänvisning till bestämmelser i nationell rätt.

Följaktligen kan ansökningsdagen för en ansökan om gemenskapsvarumärke endast fastställas med tillämpning av unionens regler. De lösningar som återfinns i medlemsstaternas rättsordningar kan inte ges någon betydelse i detta avseende.

Det följer nämligen av artikel 14 jämförd med artikel 97 i förordning nr 40/94 att nationell rätt endast är tillämplig när det gäller frågor som inte omfattas av tillämpningsområdet för den ovannämnda förordningen.

(se punkterna 56–58 och 63, samt domslutet)
74

Niko Tube och NTRP har tillsammans bemött rådets tre grunder, vilka motsvarar kommissionens fjärde grund. Niko Tube och NTRP anser att förstainstansrättens slutsats om att deras rätt till försvar hade åsidosatts var korrekt, eftersom de skulle ha beretts tillfälle att framföra sina synpunkter på huruvida samtliga påstådda omständigheter och förhållanden verkligen förelåg och var relevanta till stöd för en justering. När skälen för beslutet om justering meddelas först i slutet av det administrativa förfarandet, vilket innebär att underrättelsen i själva verket sammanfaller med förfarandets avslutande, kan kravet inte anses uppfyllt. Iakttagandet av principen om rätten att yttra sig kräver att berörda bolag får möjlighet att under det administrativa förfarandet framföra sina synpunkter dels på huruvida de påstådda omständigheterna och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta, dels på de handlingar som kommissionen använder till stöd för sitt påstående om en överträdelse. Förstainstansrättens prövning ska enbart avse faktisk bevisning som framkommit under det administrativa förfarandet och på grundval av vilken den åtgärd som är föremål för talan om ogiltigförklaring har antagits. Om förstainstansrättens prövning avsåg andra faktiska omständigheter än dem som framkom under det administrativa förfarandet, skulle detta innebära att Niko Tube och NTRP inte var i stånd att till fullo utöva sin rätt till försvar under förfarandet vid förstainstansrätten. Om Niko Tube hade blivit underrättat i tid om de kriterier som institutionerna faktiskt beaktade i sin bedömning, hade bolaget dessutom kunnat rikta in sina argument på nämnda kriterier under det administrativa förfarandet och påverka utgången av detta.
8

Artikel 4 i förordning nr 1972/2003 föreskriver följande: ”Avgifter för varor i fri omsättning 1. Utan att det påverkar tillämpningen av kapitel 4 i bilaga IV till [2003 års anslutningsakt], och om ingen strängare lagstiftning gäller på nationell nivå, skall de nya medlemsstaterna ta ut en avgift av innehavare av överskottslager av produkter i fri omsättning från och med den 1 maj 2004. 2. Vid fastställandet av varje innehavares överskottslager skall de nya medlemsstaterna särskilt ta hänsyn till följande: a) De genomsnittliga lagren under åren före anslutningen. b) Handelsmönstret under åren före anslutningen. c) De förhållanden som gällde då lagren byggdes upp. Begreppet överskottslager avser produkter som importeras till de nya medlemsstaterna eller som har sitt ursprung i de nya medlemsstaterna. Begreppet överskottslager avser även produkter som skall avsättas i de nya medlemsstaterna. … 3. Storleken på den avgift som avses i punkt 1 skall fastställas på grundval av den importtull erga omnes som gäller den 1 maj 2004. Intäkterna från de avgifter som tas ut av de nationella myndigheterna skall krediteras den nya medlemsstatens nationella budget. … 5. Denna artikel skall tillämpas i fråga om produkter som omfattas av följande KN-nummer: … — För Polen 0201 30 00, 0202 30 90, 0203 11 10, 0203 21 10, 0204 30 00, 0204 43 10, 0206 29 91, 0402 10, 0402 21, 0405 10, 0405 90, 0406, 0703 20 00, 0711 51 00, 1001, 1002, 1003, 1004, 1005, 1006 10, 1006 20, 1006 30, 1006 40, 1007, 1008, 1101, 1102, 1103, 1104, 1107, 1108, 1509, 1510, 1517, 1702 30 [(Utom 1702 30 10)], 1702 40 [(Utom 1702 40 10)], 1702 90 [Enbart 1702 90 10, 1702 90 50, 1702 90 75, 1702 90 79)], 2003 10 20, 2003 10 30, 2008 20, … 6. Kommissionen får lägga till eller stryka produkter i förteckningen i punkt 5.”
33

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) hade redan hänskjutit en begäran om förhandsavgörande avseende uppehållsrätten för en förälder som inte är unionsmedborgare, men vars barn är danska medborgare och går i skolan i Förenade kungariket. Den begäran om förhandsavgörande ligger till grund för domen i mål C-310/08, Ibraham och Secretary of State for the Home Department (REU 2010, s. I-1065), i vilket dom meddelas samma dag som i förevarande mål. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) beslutade även att vilandeförklara förevarande mål och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”Med avseende på ett fall där — en unionsmedborgare kom till Förenade kungariket, — unionsmedborgaren under vissa perioder var arbetstagare i Förenade kungariket, — unionsmedborgaren upphörde att vara arbetstagare utan att lämna Förenade kungariket, — unionsmedborgaren inte har behållit sin ställning som arbetstagare, inte har någon uppehållsrätt enligt artikel 7 i direktiv 2004/38 och inte har någon rätt till permanent uppehållsrätt enligt artikel 16 i direktivet, — unionsmedborgarens barn påbörjade en utbildning under en period då unionsmedborgaren inte var arbetstagare, men fortsatte sin utbildning i Förenade kungariket under perioder då unionsmedborgaren var arbetstagare i Förenade kungariket, — unionsmedborgaren har den faktiska vårdnaden om sitt barn, och — unionsmedborgaren och hennes barn inte är självförsörjande, önskas svar på följande frågor: 1) Har unionsmedborgaren uppehållsrätt i Förenade kungariket endast om hon uppfyller de villkor som uppställs i direktiv 2004/38 … eller 2) a) har unionsmedborgaren uppehållsrätt enligt artikel 12 i förordning … nr 1612/68, såsom den artikeln har tolkats av domstolen, utan att det krävs att hon uppfyller de villkor som uppställs i direktiv 2004/38 … och b) om så är fallet, krävs det att hon har tillräckliga tillgångar för att inte bli en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under den aktuella vistelsen, samt har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i den mottagande medlemsstaten, c) om så är fallet, krävs det att barnet påbörjade sin utbildning under en period då unionsmedborgaren var arbetstagare för att uppehållsrätt ska föreligga enligt artikel 12 i förordning … nr 1612/68, såsom den artikeln har tolkats av domstolen, eller är det tillräckligt att unionsmedborgaren har varit arbetstagare vid någon tidpunkt efter det att barnet påbörjade sin utbildning, och d) upphör unionsmedborgarens uppehållsrätt, i egenskap av faktisk vårdnadshavare för ett barn som bedriver studier, när barnet fyller 18 år? 3) Om fråga 1 ska besvaras jakande, gäller detta även under sådana omständigheter som dem i förevarande fall, där barnet påbörjade sin utbildning före den tidpunkt då medlemsstaterna skulle införliva direktiv 2004/38 …, men modern inte blev faktisk vårdnadshavare och inte gjorde gällande att hon hade uppehållsrätt med hänvisning till denna egenskap förrän i mars 2007, det vill säga efter den tidpunkt då direktivet skulle ha införlivats?”
36

Medlemsstaterna har även behållit sin behörighet att reglera hur en familjemedlem till en turkisk arbetstagare får resa in i staterna och villkoren för familjemedlemmens vistelse under den inledande perioden på tre år som föregår den period under vilken han har rätt att anta erbjudanden om anställning (domen i det ovannämnda målet Ergat, punkt 42).
2

Respektive begäran har framställts i mål mellan å ena sidan Terex Equipment Ltd (nedan kallat Terex), FG Wilson (Engineering) Ltd (nedan kallat Wilson) respektive Caterpillar EPG Ltd (nedan kallat Caterpillar) och å andra sidan Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs. Målen avser följderna av att det i deklarationer för återexport av de aktuella varorna, som omfattades av förfarandet för aktiv förädling, angetts en felaktig tullförfarandekod enligt vilken det rörde sig om export av gemenskapsvaror.
9

Artikel 6 i direktiv 85/337 har följande lydelse: ”… 2. Allmänheten skall, genom offentliga meddelanden eller på annat lämpligt sätt, t.ex. med hjälp av elektroniska medier när sådana är tillgängliga, informeras om följande på ett tidigt stadium under de beslutsprocesser på miljöområdet som avses i artikel 2.2, och senast så snart som information rimligen kan ges: a) Ansökan om tillstånd. b) Uppgift om att projektet omfattas av en miljökonsekvensbedömning och, i förekommande fall, att artikel 7 är tillämplig. c) Uppgifter om vilka myndigheter som är behöriga att fatta beslut, från vilka relevant information kan erhållas, till vilka synpunkter eller frågor kan lämnas in samt om tidsfristerna för att överlämna synpunkter eller frågor. d) Vilka beslut som kan komma att fattas eller, i förekommande fall, utkastet till beslut. e) Uppgift om var den information som har samlats in i enlighet med artikel 5 finns tillgänglig. f) Uppgift om när och var samt på vilket sätt relevant information kommer att göras tillgänglig. g) Närmare bestämmelser om allmänhetens deltagande i enlighet med punkt 5 i den här artikeln. 3. Medlemsstaterna skall inom rimliga tidsramar se till att den berörda allmänheten får tillgång till följande: a) All information som har samlats in i enlighet med artikel 5. b) I enlighet med den nationella lagstiftningen, de viktigaste rapporter och utlåtanden som har lämnats till den eller de behöriga myndigheterna vid den tidpunkt då den berörda allmänheten skall informeras i enlighet med punkt 2 i den här artikeln. c) I enlighet med bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/4/EG av den 28 januari 2003 om allmänhetens tillgång till miljöinformation [(EUT L 41, s. 26)], annan information än den som avses i punkt 2 i den här artikeln, som är relevant för beslutet i enlighet med artikel 8 och som blir tillgänglig efter det att den berörda allmänheten har informerats i enlighet med punkt 2 i den här artikeln. 4. Den berörda allmänheten skall på ett tidigt stadium få reella möjligheter att delta i de beslutsprocesser på miljöområdet som avses i artikel 2.2 och skall för detta ändamål ha rätt att yttra sig när alla alternativ står öppna till den eller de behöriga myndigheterna innan beslut fattas om ansökan om tillstånd. 5. Närmare bestämmelser om information till allmänheten (till exempel genom affischering inom ett visst område eller offentliggörande i lokalpressen) och samråd med den berörda allmänheten (till exempel skriftligen eller genom offentlig utfrågning) skall fastställas av medlemsstaterna. 6. För de olika etapperna skall det fastställas rimliga tidsramar som ger tillräckligt med tid för att informera allmänheten och för den berörda allmänheten att förbereda sig och på ett effektivt sätt delta i beslutsprocessen på miljöområdet, i enlighet med bestämmelserna i denna artikel.”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan RCI Europe och Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (nedan kallad Commissioners). Målet rör efterbeskattning av mervärdesskatt.
17

I artikel 2.1–5 i lagstiftningsdekret nr 80/92 föreskrivs följande: ”1. Garantifondens betalning i enlighet med artikel 1 i detta lagstiftningsdekret avser lönefordringar, som inte är fordringar på ersättning på grund av att arbetsförhållandet upphört, avseende de tre sista månaderna av ett anställningsförhållande om de inte ligger längre tillbaka i tiden än tolv månader före: a) dagen för beslutet att inleda ett av de förfaranden som anges i artikel 1.1, b) dagen då utmätning påbörjades, c) dagen för beslutet att likvidera företaget eller att upphöra med företagets under konkursen bedrivna verksamhet eller dagen för beslutet att ge tillstånd till att företaget fortsätter att bedriva sin verksamhet, med avseende på de arbetstagare som fortsatt sin anställning, eller dagen då arbetsförhållandet upphörde om detta skedde då företaget fortfarande bedrev verksamhet. 2. Den utbetalning som fonden gör enligt punkt 1 i denna artikel får inte överstiga ett belopp som motsvarar tre gånger den övre gräns för den ersättning som undantagsvis betalas som arbetslöshetsunderstöd efter avdrag för sociala avgifter. 3. Erhållande av de belopp som garantifonden utbetalar med stöd av denna artikel regleras av bestämmelserna i artikel 2.2, 2.3, 2.4, 2.5, 2.7 första meningen och 2.10 i lag nr 297 av den 29 maj 1982. De belopp som utbetalas genom fonden regleras i bestämmelserna i artikel 2.7 andra meningen i den ovannämnda lagen. 4. Den utbetalning som avses i punkt 1 i denna artikel kan upp till nämnda belopp inte kumuleras med: a) den ersättning som undantagsvis betalas som arbetslöshetsunderstöd och som uppburits under de tolv månader som avses i punkt 1 i denna artikel, b) den ersättning som utbetalas till arbetstagaren under den tremånadersperiod som avses i punkt 1 i denna artikel, c) den mobilitetsersättning som i enlighet med lag nr 223 av den 23 juli 1991 beviljas i tre månader efter det att anställningsförhållandet har upphört. 5. Den rätt till ersättning som avses i punkt 1 preskriberas efter ett år. Ränta och effekterna av penningvärdets försämring beräknas från dagen för ansökan.”
11

I skäl 5 i förordning nr 1974/2004 anges följande: ”I artikel 2 e i förordning (EG) nr 1782/2003 föreskrivs att stöd under referensperioden är sådant stöd som har beviljats eller kommer att beviljas under den perioden. I bilaga VII tilläggs att minskningar till följd av tillämpning av basarealer, tak eller andra kvantitativa begränsningar bör beaktas. Det är därför lämpligt att av tydlighetsskäl specificera att de minskningar och uteslutningar som tillämpas med stöd av kommissionens förordning (EG) nr 2419/2001 inte skall beaktas för alla de direktstöd som avses i bilaga VI till förordning (EG) nr 1782/2003 i syfte att undvika att de minskningar och uteslutningar som tillämpas under den perioden blir beständiga. Därför bör det antal djur och hektar som fastställs vid upprättandet av stödrättigheterna tas i beaktande utan att detta hindrar ytterligare kontroller eller tillämpningen av artikel 3.1 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 2988/95.”
31

Om den nationella domstolen bedömer att så är fallet med den verksamhet som utövades av Athanasios Vatsouras respektive Josif Koupatantze skulle de ha kunnat behålla sin ställning som arbetstagare under minst sex månader under förutsättning att villkoren i artikel 7.3 c i direktiv 2004/38 var uppfyllda. Det ankommer uteslutande på den nationella domstolen att göra en bedömning av sådana faktiska omständigheter.
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Socialpolitik – Skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet – Arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar – Direktiv 92/85

(Rådets direktiv 92/85, artiklarna 5.2 och 11 punkt 1)

Sammanfattning

Artikel 11 punkt 1 i direktiv 92/85 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (tionde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) ska tolkas så, att en gravid arbetstagare som, i enlighet med artikel 5.2 i direktiv 92/85, tillfälligt har förflyttats till en annan tjänst under graviditeten, där hon utför andra arbetsuppgifter än hon utförde innan hon förflyttades, inte har rätt till den ersättning som hon i genomsnitt erhöll före förflyttningen. Medlemsstaterna och i förekommande fall parterna på arbetsmarknaden är enligt artikel 11 punkt 1 i direktiv 92/85 nämligen inte skyldiga att under den tid som det tillfälliga arbetet varar bibehålla de delar av lönen eller tilläggen som är beroende av att den ifrågavarande arbetstagaren utför särskilda arbetsuppgifter under speciella förhållanden och som huvudsakligen utgör ersättning för obehag i samband med dessa arbetsuppgifter.

Förutom att behålla grundlönen, har en sådan arbetstagare enligt ovannämnda artikel 11 punkt 1 rätt till de delar av lön och tillägg som har samband med hennes yrkesställning, såsom bland annat tillägg i samband med arbetstagarens ställning som överordnad, hennes anställningstid och hennes yrkeskvalifikationer.

Artikel 11 punkt 1 i direktiv 92/85 utgör visserligen inte hinder mot att med avseende på den lön som ska utbetalas till en sådan arbetstagare använda en beräkningsmetod som grundar sig på medelvärdet under en viss referensperiod av de tillägg som har samband med arbetsförhållandena för all kabinpersonal som tillhör samma löneklass, men den omständigheten att de ovannämnda delarna av lönen och de ovannämnda tilläggen inte beaktas måste anses strida mot denna bestämmelse.

(se punkterna 61 och 73 samt domslutet)
Den omständigheten att en gemenskapsförordning inte kan tillämpas mot enskilda i en medlemsstat där förordningen inte har offentliggjorts på medlemsstatens språk påverkar dock inte det faktum att förordningen som en del av gemenskapens regelverk är bindande för medlemsstaten från och med anslutningsdagen. Att en medlemsstat inför en lagstiftning som innebär att de skyldigheter som följer av en gemenskapsförordning genomförs före anslutningsdagen ger alltså upphov till skyldigheter för enskilda, trots att nämnda förordning inte kan göras gällande mot dem innan de har getts möjlighet att ta del av dem genom ett offentliggörande i vederbörlig ordning av rättsakterna i Europeiska unionens officiella tidning på den berörda medlemsstatens språk. Under sådana förhållanden kan de bestämmelser i förordningen som har införts i den nationella lagstiftningen göras gällande mot enskilda. För det fall vissa bestämmelser inte har genomförts genom den nationella lagstiftningen kan medlemsstaten däremot inte före det officiella offentliggörandet av nämnda förordning på den medlemsstatens språk göra dessa gällande gentemot enskilda. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva om och i vilken mån de aktuella gemenskapsbestämmelserna har inarbetats i den nationella lagstiftningen.

Artikel 4.2 i kommissionens förordning nr 1972/2003 om övergångsåtgärder för handeln med jordbruksprodukter med anledning av Tjeckiens, Estlands, Cyperns, Lettlands, Litauens, Ungerns, Maltas, Polens, Sloveniens och Slovakiens anslutning, i dess lydelse enligt förordning nr 230/2004, utgör inte hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken volymen på en aktörs överskottslager bestäms genom att man från det lager som faktiskt innehades den 1 maj 2004 drar av volymen på övergångslagret, vilket definieras som det genomsnittliga lager som innehades den 1 maj under de fyra senaste verksamhetsåren multiplicerat med koefficienten 1,2, där koefficienten motsvarar den ökning av jordbruksproduktionen som har konstaterats i den berörda medlemsstaten under samma fyraårsperiod. Koefficienten gör det möjligt att uppdatera den genomsnittliga lagervolym som har konstaterats den 1 maj under åren 2000–2003 mot bakgrund av nämnda tillväxttakt och att fastställa en volym på övergångslagret – och därefter en volym på överskottslagret – som på ett proportionerligt sätt återspeglar den tillväxtökning som har konstaterats mellan den 1 maj 2000 och den 1 maj 2004 inom hela jordbrukssektorn i den berörda medlemsstaten. Koefficienten bidrar således till att skapa en utgångspunkt för jämförelser mellan volymen på lagren den 1 maj 2004 och genomsnittsvolymen på lagren den 1 maj de föregående fyra åren.

Tillämpningen av en sådan koefficient som valts med stöd av det utrymme för skönsmässiga bedömningar som de nya medlemsstaterna förfogar över för att fastställa den relevanta perioden och metod för att beräkna de genomsnittliga lagren strider alltså inte mot vare sig de ändamål som eftersträvas med förordning nr 1972/2003 eller mot principerna om proportionalitet och likabehandling.

(se punkterna 59–62 och 64 samt punkt 2 i domslutet)