Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 22maj2003. - RTL Television GmbH mot Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk. - Begäran om förhandsavgörande: Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht - Tyskland. - Direktiv 89/552/EEG - Artikel 11.3 - TV-sändning - TV-reklam - Reklamavbrott i audiovisuella produktioner - Begreppet TV-serier. - Mål C-245/01.



Rättsfallssamling 2003 s. I-12489



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I detta mål har Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht (den tyska delstaten Niedersachsens förvaltningsrättsliga appellationsdomstol) bett domstolen att tolka tillämpningsområdet för artikel 11.3 i rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television(1) (nedan kallat TV-direktivet eller direktivet) i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG av den 30 juni 1997(2). I denna bestämmelse regleras med vilka intervall som det är tillåtet att ha reklamavbrott under spelfilmer och TV-filmer. Enligt bestämmelsen krävs det en längre tidsperiod mellan sådana avbrott än vad som krävs när det gäller andra program. Följetonger och TV-serier är emellertid uttryckligen undantagna från tillämpningsområdet för artikel 11.3.

2 De frågor som ställts till domstolen ger upphov till två frågeställningar. Den första är huruvida artikel 11.3 i direktivet är tillämplig på TV-filmer som ursprungligen har producerats för TV och har utformats för att möjliggöra reklaminslag. Den andra avser vilka kriterier som måste uppfyllas för att sändning av flera TV-filmer skall klassificeras som en följetong, varigenom de undantas från tillämpningsområdet för artikel 11.3.

Tillämpliga bestämmelser

Gemenskapsrätt

3 TV-direktivet antogs den 3 oktober 1989 och bestämmelserna i detta skulle vara införlivade senast den 3 oktober 1991. Det ändrades genom direktiv 97/36/EG av den 30 juni 1997, vilket skulle vara införlivat senast den 31 december 1998. Trots att tvisten i detta mål uppstod innan det sistnämnda direktivet hade antagits fattades inte beslut om att inhämta förhandsavgörande förrän i juni 2001, och i detta hänvisas således till båda direktiven. Genom artikel 1.13 i det sistnämnda direktivet ändrades artikel 11 i TV-direktivet, dock inte de delar av bestämmelsen som är av betydelse i förevarande mål.

4 Direktivet har i första hand till syfte att underlätta den fria rörligheten för TV-sändningar inom gemenskapen genom att skapa en ram med gemensamma minimibestämmelser som medlemsstaterna skall tillämpa på de TV-bolag som verkar inom deras rättsordningar.(3) De gemensamma bestämmelserna avser TV-reklam, sponsring och köp-TV-inslag och finns i kapitel IV i direktivet (artiklarna 10-20).

5 Artikel 11 innehåller bestämmelser om reklamavbrottsintervallerna.

6 Enligt artikel 11.1 får reklam infogas såväl under som mellan TV-programmen under förutsättning att villkoren i punkterna 2-5 i artikeln är uppfyllda genom att vare sig programmets "integritet och värde, med hänsyn till naturliga pauser samt programmets sändningstid och karaktär, eller innehavarens rättigheter kränks".

7 I artikel 11.4 anges huvudbestämmelsen att en period av minst 20 minuter skall förflyta mellan reklaminslagen i ett program (nedan kallad huvudbestämmelsen). Enligt artikel 11.3 finns det en specialbestämmelse avseende "sändningar av audiovisuella produktioner såsom spelfilm och filmer gjorda för TV" (nedan kallad specialbestämmelsen). Dessa verk får, under förutsättning att deras programlagda sändningstid överstiger 45 minuter, avbrytas en gång varje hel period om 45 minuter. Ytterligare ett avbrott är tillåtet om den programlagda sändningstiden är minst 20 minuter längre än två eller flera fullständiga 45-minutersperioder. I artikel 11.3 föreskrivs emellertid även ett undantag från specialbestämmelsen (nedan kallat undantaget), som är tillämpligt på TV-filmer. Undantaget omfattar "TV-serier, följetonger, lätta underhållningsprogram och dokumentärer", vilket medför att huvudbestämmelsen gäller för dessa verk.

8 Målet med artikel 11 framgår delvis av det tjugosjunde skälet i ingressen i direktivet, i vilket det anges att "... det är väsentligt att TV-reklamen underkastas vissa minimiregler och standarder ... för att säkerställa att konsumenternas intressen som TV-tittare är helt och fullt skyddade ...".

9 Direktivet har baserats på den europeiska konventionen om gränsöverskridande television som antogs av Europarådet strax innan direktivet antogs, då arbetet med att upprätta dessa två rättsakter pågick samtidigt. Artikel 14 i konventionen är därför identisk med artikel 11 i direktivet.

10 Vid Europeiska rådets möte på Rhodos den 2 och 3 december 1998 påtalades betydelsen av att gemenskapens arbete ges samma inriktning som Europarådets konvention(4). Konventionen nämns även i det fjärde skälet i ingressen i direktivet. Till konventionen fogas en förklaringsrapport, vilken enligt domstolen utgör ett tolkningsinstrument för direktivet(5).

11 I förklaringsrapporten anges (i punkt 245) att artikel 14 i konventionen har till syfte att skapa en rimlig balans mellan TV-bolagens och annonsörernas ekonomiska intressen och det intresse som tittarna samt författarna och skaparna av programmen har.

12 Det är därför rimligt att dra slutsatsen att syftet med bestämmelserna i artikel 11 är att upprätta en balans mellan flera potentiellt motstridiga intressen, nämligen TV-tittarnas intresse, TV-bolagens intresse, annonsörernas intresse, av vilka TV-sändningarna är ekonomiskt beroende, och av programproducenternas intresse(6).

13 En viss förvirring har uppstått med avseende på begreppen "följetong" och "TV-serie" under förevarande förfarande, eftersom dessa begrepp nämns i undantaget, speciellt avseende begreppet "Reihe" i den tyska språkversionen och i den nationella domstolens begäran om förhandsavgörande. Om man jämför den ordning med vilka orden förekommer i den tyska språkversionen ("Serien, Reihen ...") med de engelska och franska versionerna ("series, serials ...", "séries, feuilletons ...") framstår det som om "Reihe" motsvarar "serial" i den engelska versionen och "feuilleton" i den franska versionen samt att det tyska begreppet "Serien" motsvarar "series" i den engelska versionen och "série" i den franska versionen.

14 Det verkar emellertid som om begreppet "Reihe", korrekt uppfattat, har en vidare mening än det tyska "Serie", vilket antyds genom ordalydelsen av den nationella domstolens begäran om förhandsavgörande, och att "Reihe" faktiskt motsvarar det engelska "series" och det franska "série".

15 För att kunna tolka undantaget krävs det i vart fall att man fastställer i vilka sammanhang som flera audiovisuella produktioner är tillräckligt sammanlänkade för att kunna sägas utgöra en följetong eller TV-serie och därmed omfattas av undantaget. Under förutsättning att man klarlägger gränserna för dessa två begrepps innebörd, anser jag det inte nödvändigt att fastställa en exakt gränslinje mellan dem, framför allt eftersom de i åtminstone några språkversioner framstår som otydliga och synes ha överlappande betydelser.

Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter

16 Artikel 10 i konventionen har åberopats i målet. Den har följande lydelse:

"1. Var och en har rätt till yttrandefrihet. Denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och oberoende av traditionella gränser. Denna artikel hindrar inte en stat att kräva tillstånd för radio-, televisions- eller biografföretag.

2. Eftersom utövandet av de nämnda friheterna medför ansvar och skyldigheter, får det underkastas sådana formföreskrifter, villkor, inskränkningar eller straffpåföljder som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet, till den territoriella integriteten eller den allmänna säkerheten, till förebyggande av oordning eller brott, till skydd för hälsa eller moral, eller för annans goda namn och rykte eller rättigheter, för att förhindra att förtroliga underrättelser sprids eller för att upprätthålla domstolars auktoritet och opartiskhet."

Nationell rätt

17 I Tyskland ingår TV-sändningar i delstaternas, snarare än den federala regeringens, behörighet. Samordning av de bestämmelser som gäller för TV-sändningar garanteras i ett avtal mellan delstaterna (Rundfunksstaatsvertrag). För Niedersachsen finner man bestämmelser om TV-sändningar i den statliga TV-sändningslagen (Niedersächsisches Landesrundfunkgesetz). Såväl Rundfunksstaatsvertrag som den statliga TV-sändningslagen innehåller bestämmelser som i alla relevanta avseenden är i princip identiska med artikel 11.1, 11.3 och 11.4 i direktivet.

Bakgrund och tolkningsfrågor

18 I målet vid den nationella domstolen har klaganden, RTL Television GmbH (nedan kallad RTL), yrkat ogiltigförklaring av ett beslut som fattades den 12 november 1993 av Landesrundfunkausschuss (Styrelsen för TV-sändningar i Niedersachsen) (nedan kallad styrelsen). Styrelsen var vid denna tidpunkt ansvarig myndighet för regleringen av privata TV-kanaler i delstaten Niedersachsen men har sedan dess ersatts i denna roll av motparten, Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk (nedan kallad NLM).

19 Det ifrågasatta beslutet avser vissa filmer som har sänts och som kommer att sändas av RTL. De ifrågavarande filmerna har producerats för TV och satts samman i en följd under namnet "Der große TV-Roman", innefattande olika temakategorier som i sin tur givits sådana namn som "Familienschicksale", "Gefährliche Leidenschaften" och "Schicksalhafte Begegnungen". Dessa filmer utformades uttryckligen för att innehålla reklamavbrott med enligt huvudbestämmelsen föreskrivna intervaller.

20 Styrelsen ansåg att de aktuella filmerna inte kunde anses utgöra delar av en "följetong" ("Reihe"), trots att RTL försökt att sammanföra dem, eftersom de enskilda TV-sändningarna inte hade något identiskt innehåll i form av en delad handlingsstruktur eller gemensamma karaktärer. Filmerna omfattades följaktligen av nationell lagstiftning, genom vilken specialbestämmelsen införlivats, och avbrott skulle därför ske med längre intervaller än vad som föreskrivs enligt huvudregeln.

21 RTL inledde ett rättsligt förfarande i vilket bolaget ifrågasatte giltigheten av styrelsens beslut på olika grunder, varav en baserades på att styrelsens tolkning av "följetong" ("Reihe") inte överensstämde med detta begrepps korrekta innebörd enligt gemenskapsrätten. RTL framförde uppfattningen att det för att ett antal verk skall anses utgöra en "följetong" räcker att de kännetecknas av såväl innehållsmässiga kriterier såsom filmgenre, överensstämmelse med filmmanuset och liknande teman som yttre formella faktorer såsom sändningsvaraktighet och sändningsplats samt övriga faktorer som till exempel en viss regissör.

22 Med denna definition utgjorde "Der große TV-Roman" enligt RTL en följetong och omfattades därför av undantaget snarare än av specialbestämmelsen. Innehållsmässigt utmärkte sig de ingående filmerna av att de hade ett likartat tema. Dessa hade även en enhetlig grundstruktur, enligt vilken det i centrum för varje film stod en centralperson som under handlingens gång måste bemästra en extrem livssituation med stark nutids- och verklighetsanknytning. Eftersom filmerna hade ungefär samma sändningstid fick de även en fast sändningsplats.

23 Efter att ha fått avslag i första instans överklagade RTL till Oberverwaltungsgericht. Även om Oberverwaltungsgericht skulle vilja dela styrelsens tolkning av "följetong" ("Reihe") har den noterat att frågan avser gemenskapsrätt och den har därför beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EG-domstolen:

"1. Syftar artikel 11.3 i rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT L 298, 1989, s. 23), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG av den 30 juni 1997 (EGT L 202, 1997, s. 60), genom begränsningen av avbrott för reklam till att skydda det konstnärliga värdet av spelfilm och TV-film, och gäller detta oberoende av om TV-filmerna ursprungligen har producerats för TV och har utformats för att möjliggöra reklaminslag?

2. Vilka kriterier skall vara uppfyllda för att en sändning av flera spelfilmer och TV-filmer skall kunna anses utgöra en 'följetong' och därmed undantas från de begränsningar för reklam som gäller för spelfilmer och TV-filmer?

3. Skall med 'följetong' i artikel 11.3 i direktiv 89/552/EEG, i dess lydelse enligt direktiv 97/36/EG, förstås sändningar bestående av flera programbidrag, vilka på grund av tematiska, innehållsmässiga och formella likheter utvisar ett gemensamt koncept och tidsmässigt sänds i ett sammanhang?

4. Medger tolkningen av begreppet 'följetong' i den mening som avses i artikel 11.3 i direktiv 89/552/EEG, i dess lydelse enligt direktiv 97/36/EG, att det endast delvis eller inte alls ställs krav på att de sända programbidragen utvisar tematiska och innehållsmässiga likheter, utan att det huvudsakligen läggs vikt vid formella eller formellt receptiva likheter?"

24 Den första frågan gäller således omfattningen av själva specialbestämmelsen, och närmare bestämt huruvida TV-filmer omfattas av denna även om de är utformade för att innehålla reklaminslag. Övriga frågor avser undantagets omfattning. Avsikten med dessa frågor är att få klarlagt vilka kriterier som skall avgöra huruvida flera filmer utgör en följetong. Närmare bestämt avses ett fastställande av huruvida de ifrågavarande filmerna måste hänga samman genom ett nära innehållsmässigt samband eller om det är tillräckligt med ett gemensamt allmänt tema eller gemensamma formella likheter.

25 Domstolen har erhållit skriftliga yttranden från RTL, NLM, Förenade kungarikets regering och kommissionen, vilka samtliga, med undantag för Förenade kungarikets regering, medverkade vid den muntliga förhandlingen.

Bedömning

Den första frågan

26 Den nationella domstolen önskar med sin första fråga få klarhet i huruvida specialbestämmelsen, mot bakgrund av dess syfte, omfattar TV-filmer som ursprungligen har utformats för att möjliggöra reklamavbrott.

27 RTL har gjort gällande att en reglering av reklamen utgör en begränsning av producentens och TV-bolagets grundläggande rätt till yttrandefrihet och artistisk frihet, vilka utgör rättigheter som ingår i gemenskapsrättsordningens allmänna principer. För att överensstämma med gemenskapsrättslig primärrätt måste en reglering av reklamen i TV-direktivet därför vara lämplig, nödvändig och proportionerlig i förhållande till syftet med ett legitimt mål.

28 RTL har tillstått att skyddet för filmers artistiska integritet kan utgöra ett legitimt mål som motiverar ett åsidosättande av grundläggande rättigheter, men endast i den mån som detta bidrar till förverkligandet av "annans" rättigheter i den mening som avses i artikel 10 i Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. RTL drar slutsatsen att "annan" i detta sammanhang skall förstås som filmskaparna, vilkas integritet skyddas.

29 RTL har därför hävdat att om det kan visas att skaparen av en film avsåg att denna skulle avbrytas mer frekvent än vad som är tillåtet enligt specialbestämmelsen, finns det inte längre något legitimt syfte med att tillämpa specialbestämmelsen genom att åsidosätta grundläggande rättigheter. Ett sådant åsidosättande skulle inte medföra att de rättigheter som tillkommer ett verks skapare skyddas eftersom det skulle stå i rak motsats till skaparens egna önskningar. Åsidosättandet skulle även äventyra mångfalden i det audiovisuella mediet eftersom efterfinansieringen av filmer är beroende av TV-bolagens möjlighet att införa reklaminslag mer frekvent än vad som är tillåtet enligt specialbestämmelsen.

30 RTL har gjort gällande att gemenskapslagstiftning om möjligt skall tolkas så att dess förenlighet med grundläggande rättigheter garanteras och att specialbestämmelsen följaktligen skall tolkas så att den endast är tillämplig på filmer om det är filmskaparens önskan att så skall ske, eftersom det är dennes rättigheter som motiverar att bestämmelsen antagits.

31 Förenade kungarikets regering, kommissionen, den nationella domstolen och NLM har däremot samtliga framfört uppfattningen att specialbestämmelsen omfattar TV-filmer oberoende av om de har utformats för att möjliggöra reklamavbrott eller inte.

32 Enligt min uppfattning är de argument som RTL framfört angående den första frågan inte övertygande.

33 Om man först beaktar lydelsen av artikel 11.3 i direktivet framstår den för mig som helt entydig när det gäller den aktuella frågan. Såsom kommissionen påpekat är specialbestämmelsen i denna artikel uttryckligen tillämplig på såväl TV-filmer som på spelfilmer och det görs ingen skillnad avseende huruvida en TV-film har utformats för att möjliggöra reklamavbrott.

34 Den betydelse som framgår av lydelsen av artikel 11.3 bekräftas av förarbetena till direktiv 97/36/EG, genom vilken bestämmelsen infördes i dess nuvarande form. Såsom Förenade kungarikets regering, kommissionen och den nationella domstolen har noterat föreslogs i kommissionens ursprungliga förslag till tillägg till TV-direktivet att TV-filmer skulle omfattas av specialbestämmelsen. Kommissionen motiverade i en förklarande promemoria den föreslagna förändringen delvis med att "naturliga avbrott ursprungligen kan ha infogats i TV-filmer för att möjliggöra reklaminslag utan att kompromettera verkets integritet", medan "det inte finns några planerade reklamavbrott i spelfilmer"(7). Den omständigheten att kommissionens förslag till tillägg förkastades under lagstiftningsprocessen ger stöd för uppfattningen att specialbestämmelsen är avsedd att omfatta samtliga TV-filmer, vilket framgår av dess lydelse, utan den åtskillnad som RTL gör gällande.

35 Såsom kommissionen noterat skulle den tolkning som RTL förordar medföra att specialbestämmelsen blir helt och hållet fakultativ avseende TV-filmer då tillämpningen av den skulle bli beroende av vilka avsikter skaparna av sådana filmer har. En sådan tolkning skulle således åstadkomma den förändring av artikel 11.3 som kommissionen föreslagit men gemenskapslagstiftaren förkastat.

36 Målet med specialbestämmelsen medför inte heller att man måste frångå dess klara och entydiga lydelse genom att läsa in ytterligare ett undantag för TV-filmer som har utformats för att möjliggöra reklamavbrott. Mot bakgrund av det tjugofjärde skälet i direktivet och förklaringsrapporten till TV-konventionen skall specialbestämmelsen i artikel 11.3 tolkas såväl som ett skydd av de intressen som skaparna av audiovisuella verk har som ett skydd för konsumenterna av dessa verk mot överdrivet mycket reklam i TV-filmer, vilket utgör ett syfte som även är tillämpligt på filmer som utformats för att möjliggöra reklamavbrott.

37 Frågan kvarstår huruvida denna tolkning av specialbestämmelsen utgör en omotiverad överträdelse av de grundläggande rättigheter som ingår i gemenskapsrättens allmänna principer, vilket RTL har gjort gällande.

38 Jag är inte övertygad om att en reglering av TV-reklam nödvändigtvis och i samtliga fall medför ett åsidosättande av TV-bolags och producenters grundläggande rätt till yttrandefrihet och artistisk frihet. Även om man emellertid skulle anta att specialbestämmelsen utgör ett åsidosättande av denna rättighet, som därmed måste motiveras, anser jag att RTL har fel när bolaget förutsätter att det enda intresse som kan berättiga ett åsdiosättande av denna rättighet är det som skaparna av de aktuella filmerna har. Enligt min mening är det lika berättigat att ta hänsyn till tittarnas intressen i deras egenskap av konsumenter. Specialbestämmelsen kan följaktligen motiveras med att den syftar till att skydda tittarna mot överdrivet mycket reklam.

39 RTL har uttryckligen i sin argumentering angående övriga tolkningsfrågor tillstått att det är möjligt att motivera specialbestämmelsen med hänvisning till ett sådant syfte, men har hävdat att specialbestämmelsen inte utgör en proportionerlig metod för att uppnå det målet, åtminstone inte om man gör en vid tolkning av den och om dess tillämpningsområde tolkas restriktivt. Av skäl som kommer att framgå nedan anser jag inte att specialbestämmelsen är oproportionerlig om den tolkas på det sätt som jag föreslår.

De andra, tredje och fjärde frågorna

40 Samtliga återstående tolkningsfrågor gäller vilka kriterier som skall användas för att fastställa huruvida ett visst verk utgör en "följetong" i den mening som avses i artikel 11.3 i direktivet.

41 RTL har gjort gällande att begreppet "följetong" är tvetydigt, är oklart definierat i direktivet och saknar klar och konsekvent betydelse enligt direktivets olika språkversioner. Det skall därför tolkas i sitt sammanhang och mot bakgrund av direktivets syfte så att de grundläggande rättigheterna som ingår i gemenskapsrättens allmänna principer inte åsidosätts. RTL gör gällande att en sådan tolkningsmetod medför en vid tolkning av "följetong", vilket innebär att flera verk skulle utgöra en följetong om de sänds vid en fast sändningsplats och binds samman genom andra formella och begreppsmässiga kriterier och med ett allmänt gemensamt tema, vilket är fallet i "Der große TV-Roman".

42 Med en tolkning i dess sammanhang av begreppet "följetong" bör detta enligt RTL få en definition som i tillräcklig omfattning särskiljer det från "TV-serie" för att undvika att det förstnämnda begreppet blir överflödigt. Undantaget skulle inte innefatta båda begreppen med mindre än att de avsågs ge uttryck för olika saker. Det krävs således inte ett lika starkt samband mellan de olika avsnitt som avses med det förstnämnda begreppet som krävs mellan de avsnitt som avses med det senare. Medan det för en följetong krävs enhetlighet avseende handling, platser och personer, anser RTL att en TV-serie uppstår om de mer allmänna kriterierna i föregående punkt är uppfyllda.

43 RTL har vidare argumenterat för att syftet med direktivet medför att man skall göra en bred tolkning av "följetong". Bolaget har först och främst hänvisat till direktivets grundläggande mål att underlätta fri rörlighet för tjänster. Bolaget har hävdat att alltför hårda begränsningar av reklamen strider mot detta mål. Tvetydigheter i sådana begränsningar skall därför tolkas snävt. Med hänsyn till att "följetong" ingår i undantaget från den begränsning som specialbestämmelsen utgör skall begreppet enligt RTL följaktligen ges en vid tolkning.

44 RTL har också hänvisat till direktivets mål att främja europeisk audiovisuell produktion, vilket framgår av de nittonde, tjugonde och tjugoandra skälen i direktivets ingress. Genom att begränsa reklamavbrottsintervallerna medför specialbestämmelsen att TV-bolagens förmåga att återvinna de kostnader som uppstår vid TV-filmsproduktion i Europa minskar. Producenter i Förenta staterna har däremot bättre förutsättningar att återvinna filmproduktionskostnaderna eftersom det för dem är tillåtet att ha mer frekventa reklaminslag.

45 Slutligen har RTL gjort gällande att det saknas en legitim grund för att göra en snäv tolkning av begreppet "följetong" och att det därför måste tolkas så vitt som möjligt för att minimera det åsidosättande av grundläggande rättigheter som sker med stöd av specialbestämmelsen. En snäv tolkning av begreppet motiveras inte av skyddet för audiovisuella verks kvalitet eftersom dessa bedöms subjektivt och eftersom det är nödvändigt att undvika att staten ges befogenhet att göra sådana bedömningar i ett pluralistiskt och demokratiskt samhälle.

46 Även om RTL har tillstått att skyddet av konsumenter utgör ett legitimt motiv för att införa den begränsning som specialbestämmelsen innebär, anser bolaget att en sådan begränsning inte utgör en proportionerlig metod för att uppnå målet. Konsumenterna garanteras tillräckligt skydd i det att de kan välja mellan olika TV-bolag. Om ett visst TV-bolag skulle införa fler reklamavbrott än vad konsumenterna kan acceptera skulle dess tittarsiffror minska i motsvarande grad. Om ytterligare skydd för konsumenterna emellertid skulle anses nödvändigt, skulle det vara tillräckligt att tvinga TV-bolagen att i sina programtablåer ange med vilka intervaller reklaminslagen förekommer, vilket är i linje med domstolens rättspraxis avseende fri rörlighet för varor.

47 Den nationella domstolen, kommissionen, Förenade kungarikets regering och NLM har samtliga motsatt sig den tolkning av begreppet "följetong" som RTL förordar.

48 Inte heller är jag övertygad av RTL:s argumentering avseende de andra, tredje och fjärde tolkningsfrågorna.

49 Jag håller med om att begreppet "följetong" är tvetydigt, vilket även gäller "TV-serie". Jag anser emellertid att en tillräckligt tydlig särskiljning av de två begreppen, i den betydelse som de normalt förstås, kan göras inom ramen för förevarande tvist. Det framstår mot bakgrund av de yttranden som ingetts att flera audiovisuella verk måste sammanbindas med en pågående berättelse i vilken dessa verk utgör avsnitt för att de skall kunna anses utgöra en TV-serie. För att flera sådana verk skall anses utgöra en följetong måste de vara sammanlänkade av antingen en pågående berättelse eller gemensamma karaktärer (dramatis personae). Formgemenskap av det slag som RTL föreslagit är emellertid vare sig nödvändig eller tillräcklig.

50 Enligt min mening är ett sådant synsätt mer i enlighet med de mål som artikel 11.3 i direktivet avser att uppfylla än med den tolkning som RTL förordar. Såsom jag redan har angett i min bedömning av den första frågan anser jag att specialbestämmelsen skall tolkas så att den skyddar tittarna mot överdrivet mycket reklam under spelfilm och TV-filmer. Det är uppenbart att avsikten är att tittarna skall skyddas i större omfattning när de tittar på denna typ av verk än på vanliga TV-program, om man bortser från de fall då undantaget är tillämpligt. Oberoende av hur undantaget tolkas måste det förstås så att det inte helt och hållet står i strid med specialbestämmelsen som sådan. Såsom kommissionen, Förenade kungarikets regering och NLM samtliga har noterat skulle den tolkning som RTL gör av begreppet "följetong" medföra att TV-bolag på ett enkelt sätt kan kringgå specialbestämmelsen genom att sätta samman TV-filmer på grundval av vaga och subjektiva allmänna teman och ge dem en regelbunden plats i programtablån. Det enda sättet att undgå ett sådant resultat, vilket inte kan ha varit den till undantaget bakomliggande avsikten, är att kräva ett samband som på ett övertygande sätt hänför sig till innehållet.

51 Vidare anser jag det vara ett rimligt antagande att filmer skall särbehandlas vid tillämpning av artikel 11.3 eftersom det för dessa krävs att tittarna upprätthåller koncentrationen i större omfattning då både berättelsen och karaktärerna skall utvecklas inom ramen för ett enda självbärande verk, vilket skulle avbrytas i onödan om reklamavbrott förekom med enligt huvudbestämmelsen föreskrivna intervaller. En sådan slutsats ger ytterligare stöd för den tolkning av "följetong" och "TV-serie" som jag förordar. Dessa begrepp ingår i undantaget av just den anledningen att det för dessa verk inte föreligger samma behov av att upprätthålla koncentrationen, eftersom berättelsen och karaktärerna i ett sådant verk utvecklas under ett antal avsnitt, och därmed kräva en större begränsning än normalt av tillåtna reklaminslagsintervaller.

52 En sådan tolkning av "följetong" skulle enligt min mening inte medföra ett omotiverat åsidosättande av grundläggande rättigheter, trots att den inte är lika omfattande som den tolkning som RTL har förordat. Såsom jag angett ovan, liksom RTL har tillstått i sin argumentering avseende de andra, tredje och fjärde frågorna, är skyddet för konsumenter ett legitimt mål som kan motivera alla former av begränsningar som specialbestämmelsen medför och som inskränks av undantaget.

53 Även om man antar att specialbestämmelsen, såsom jag har tolkat den, och undantaget från den utgör ett åsidosättande av grundläggande rättigheter anser jag att den utgör en proportionerlig metod för att skydda tittarna. Jag vill först och främst påpeka att det argument som RTL framfört avseende frågan om proportionalitet för mig framstår som att innefatta en mer radikal logik än vad RTL tillskriver det. Om det vore tillräckligt att låta TV-bolag informera tittarna om med vilka intervaller reklaminslag förekommer för att skydda dessa mot överdrivet mycket reklam, vilket RTL verkar påstå, och att alla andra begränsningar av reklamen skulle vara oproportionerliga, skulle det medföra att vare sig specialbestämmelsen eller ens direktivets bestämmelser om den totala mängden reklam skulle fungera, allra minst i de fall då skaparnas rätt till den materiella TV-sändningen inte är en tvistefråga i målet. Mot bakgrund av att dessa bestämmelser i direktivet inte kan tolkas så att de blir proportionerliga i enlighet med den bedömning som RTL gör, skulle man vara tvungen att åsidosätta dem med hänvisning till att de strider mot TV-bolagens och producenternas grundläggande rättigheter.

54 I vart fall håller jag inte med om de invändningar som RTL har anfört mot min tolkning av specialbestämmelsen och undantaget med hänvisning till att den skulle vara oproportionerlig. Som framgår av Europadomstolens för mänskliga rättigheter rättspraxis angående rätten till yttrandefrihet i artikel 10 i Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter har denna domstol visat att den kan godta omfattande begränsningar av marknadsföringen(8), och den har betonat den särskilda vikten av att nationella myndigheter ges ett utrymme för skönsmässig bedömning i kommersiella frågor, särskilt när det gäller ett så invecklat och föränderligt område som marknadsföring.(9)

Förslag till avgörande

55 Jag anser mot bakgrund av vad som anförts ovan att de tolkningsfrågor som ställts till domstolen skall besvaras på följande sätt:

1) Artikel 11.3 i rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television, i dess lydelse enligt direktiv 97/36/EG av den 30 juni 1997, är tillämplig oberoende av om TV-filmer ursprungligen har producerats för TV och utformats för att möjliggöra reklaminslag.

2) Flera audiovisuella verk utgör en följetong i den mening som avses i denna bestämmelse om de är sammanlänkade av antingen en pågående berättelse eller gemensamma karaktärer (dramatis personae).

(1) - EGT L 298, 1989, s. 23.

(2) - EGT L 202, 1997, s. 60.

(3) - Se domstolens dom i mål C-412/93, Leclerc-Siplec (REG 1995, s. I-179), punkterna 28 och 29.

(4) - Europeiska gemenskapernas bulletin, nr 12/1988, s. 8 och 10.

(5) - Domstolens dom i de förenade målen C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94 och C-339/94, RTI m.fl. (REG 1996, s. I-6471), punkt 33.

(6) - Se punkt 10 i mitt förslag till avgörande i mål C-6/98, ARD (REG 1999, s. I-7599).

(7) - KOM(95) 86 slutlig, 95/0074 (COD) av den 31 maj 1995, s. 4, Rapport om tillämpningen av direktiv 89/552/EEG och förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 89/552/EEG, s. 40.

(8) - Se Europadomstolens dom av den 24 februari 1994 i målet Cassado Cosa mot Spanien, ECHR Reports serie A, nr 283.

(9) - Se Europadomstolens dom av den 28 juni 2001 i målet VGT Verein Gegen Tierfabriken mot Schweiz, ännu inte offentliggjord, punkt 69.