Förslag till avgörande av generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer föredraget den 14 mars 2002. - Grundig Italiana SpA mot Ministero delle Finanze. - Begäran om förhandsavgörande: Tribunale di Trento - Italien. - Nationella avgifter som står i strid med gemenskapsrätten - Återbetalning av felaktigt inbetalda belopp - Nationell lagstiftning som med retroaktiv verkan förkortar handlingsfristerna - Förenlighet med effektivitetsprincipen. - Mål C-255/00.



Rättsfallssamling 2002 s. I-08003



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1. Det är inte första gången som EG-domstolen är tvungen att, som svar på en begäran om förhandsavgörande som inkommit från italienska domstolar, uttala sig i frågan huruvida preskriptions- eller preklusionsfrister inom vilka talan om återbetalning av skatter och avgifter som myndigheterna felaktigt begärt skall väckas är förenliga med gemenskapsrätten.

2. Trots att just den konkreta fråga som Tribunale di Trento ställer i detta fall inte tidigare har behandlats i gemenskapsrättslig praxis, finns svaret underförstått i den omfångsrika rättspraxisen från Europeiska gemenskapernas domstol, och den snabbaste och mest ekonomiska handläggningen hade därför varit att använda artikel 104.3 i domstolens rättegångsregler.

3. Den italienska domstolen vill få klarhet i om effektivitetsprincipen hindrar att en övergångsperiod på nittio dagar fastställs, under vilken den preskriptionstid på fem år som gäller rätten att föra talan ändras till tre år genom en lagändring med retroaktiv effekt.

II - Bakgrund i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan

4. Företaget Grundig Italiana SpA (nedan kallat Grundig) ansökte vid Ministero delle Finanze (finansministeriet) om att reglerna som rör konsumtionbeskattning av audiovisuella och fotooptiska produkter skulle förklaras strida mot gemenskapsrätten och begärde återbetalning av de belopp som erlagts till den italienska tullmyndigheten mellan den 1 januari 1983 och den 31 december 1992, som en följd av import av audiovisuella produkter som handlades av tullmyndigheten i Trento.

5. Domstolen har tidigare, i sitt svar på den första frågan i den begäran om förhandsavgörande som hänskjutits av Tribunale di Trento i samma mål, konstaterat att bestämmelserna är oförenliga då den förklarade att "artikel 95 i EG-fördraget skall tolkas på så sätt att den utgör hinder för att en medlemsstat inför eller uttar en konsumtionsskatt i den mån som beskattningsunderlaget och förfarandena för uttaget av denna skatt är olika för inhemska produkter och produkter importerade från andra medlemsstater".

6. I den fortsatta tvisten om återbetalning och med hänsyn till undantaget för tidsfristen såsom det tillämpas av Ministero delle Finanze, har Tribunale di Trento ställt följande fråga:

"Strider en nationell bestämmelse (artikel 29.1 sista stycket i lag nr 428 av den 29 december 1990) om en övergångsperiod på nittio dagar, före vars utgång den som har rätt till återbetalning av belopp som före bestämmelsens ikraftträdande felaktigt erlagts i strid med gemenskapsrätten måste väcka talan vid domstol i frågan för att en treårig preskriptionstid inte skall bli retroaktivt tillämplig i stället för den tidigare gällande femåriga preskriptionstiden, mot gemenskapsrätten och i synnerhet mot den flera gånger fastställda effektivitetsprincipen."

III - Förfarandet vid EG-domstolen

7. I tvisten har Grundig, republiken Italien och kommissionen inkommit med skriftliga yttranden inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 20 i EG-domstolens stadga.

8. Eftersom ingen av parterna har inkommit med begäran om muntlig förhandling har domstolen beslutat att inte genomföra någon sådan i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 104.4 i domstolens rättegångsregler.

IV - Italienska tillämpliga bestämmelser

9. Den italienska lagen nr 428 av den 29 december 1990 (nedan kallad lagen eller lag nr 428) föreskriver återbetalning av vissa skatter och avgifter som felaktigt har uttagits av tullmyndigheten.

10. Rubriken till artikel 29 i denna lag lyder: "Återbetalning av avgifter som har fastställts stå i strid med gemenskapsrättsliga regler." I första stycket stadgas att den femåriga preskriptionstid som föreskrivs i artikel 91 i de enhetliga lagbestämmelserna om tulltransaktioner skall omfatta talan om återbetalning av belopp som har betalats i samband med tulltransaktioner. Denna preskriptionstid förkortades vid tillfället till tre år, som gällde från och med den nittionde dagen efter den nya bestämmelsens ikraftträdande.

11. Lag nr 428 trädde i kraft den 27 januari 1991 och de personer som väckte talan om återbetalning av felaktigt inbetalda avgifter, vilka hade fastställts stå i strid med gemenskapsrätten, kunde därför under en övergångsperiod fram till den 27 april detta år åtnjuta en preskriptionstid på fem år för att väcka talan.

V - Behandling av tolkningsfrågan

12. Republiken Italien hävdar att Tribunale di Trento grundar sin begäran om förhandsavgörande på en felaktig tolkning av artikel 29 första stycket i lag nr 428 och domstolen kan enligt denna stats mening inte besvara frågan. Även kommissionen gör en tolkning av den nämnda bestämmelsen som skiljer sig från vad den hänskjutande domstolen föreslår.

13. Båda parternas ståndpunkter kan tillbakavisas eftersom denna domstol inte är behörig att tolka nationell rätt eller ännu mindre göra det på annat sätt än som formulerats i begäran om förhandsavgörande. Förfarandet för förhandsavgörande skall underlätta att den hänskjutande domstolen får ett svar som kan tillämpas på den pågående tvisten. För det syftet kan domstolen även omformulera frågan, men är inte behörig att tolka nationell rätt, vilket under alla omständigheter ankommer på den nationella domstolen.

1. Likvärdighetsprincipen

14. Kommissionen föreslår - och går därigenom längre än den hänskjutande domstolen - att frågan skall omformuleras och ber att domstolen utöver frågan om den nittio dagar långa övergångsperioden även skall förklara huruvida förkortningen av preskriptionstiden för att väcka talan med två år ur likvärdighetsprincipens synvinkel är förenlig med gemenskapsrätten.

15. Svaret på denna andra fråga har redan behandlats av domstolen, som vid upprepade tillfällen har förklarat att medlemsstaterna i avsaknad av gemenskapsrättsliga föreskrifter kan ange vilka förfaranden för att väcka talan som är avsedda att tillvarata rättigheter som för enskilda följer av gemenskapsrätten. Denna frihet för de nationella lagstiftarna begränsas dock främst av att de förfaranden som reglerar utövandet av rätten att föra talan med stöd av gemenskapsrätten inte får vara mindre förmånliga än dem som avser liknande talan enligt nationell rätt. Detta kallas likvärdighetsprincipen.

16. Särskilt har det visats i punkt 1 i domslutet i målet Aprile, där samma artikel 29 första stycket i lag nr 428 behandlades, att "[g]emenskapsrätten inte är till hinder för att tillämpa en nationell bestämmelse som syftar till att i samtliga fall av talan om återbetalning i tullhänseende tillämpa en preskriptionstid på fem och sedan tre år i stället för den sedvanliga preskriptionstiden på tio år som föreskrivs för talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp, när denna tidsfrist tillämpas på samma sätt på yrkanden om återbetalning av sådana avgifter som grundas på gemenskapsrätten och sådana som grundas på nationell rätt."

17. Som jag redan har påpekat avviker kommissionens analys av den tillämpliga rätten från den italienska domstolens. Enligt dess åsikt omfattas talan om återbetalning som grundar sig på nationell rätt under de perioder som målet i fråga gällerav en femårig preskriptionstid enligt den ovannämnda bestämmelsen i sista stycket i artikel 4 i lag nr 53/1983, medan talan som grundar sig på gemenskapsrätten omfattas av en treårig preskriptionstid enligt artikel 29.1 i lag nr 428.

18. Detta är inte Tribunale di Trentos tolkning av situationen, eftersom den i det förevarande målet även ifrågasätter den femåriga preskriptionstiden som föreskrivs i den nämnda artikel 4 i lag nr 53. Efter att denna lag trädde i kraft anser den hänskjutande domstolen att tidsfristen inom vilken talan kan väckas är fem år och efter att de nittio dagarna gått gäller tre år. Vidare hävdas att denna tillämpning även omfattar talan avseende återbetalning av felaktigt inbetalda belopp som ännu inte inletts vid tidpunkten för lagens ikraftträdande, vars rätt till återbetalning dock har uppkommit vid denna tidpunkt. Inte vid något tillfälle har det dock ifrågasatts att talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp som har sin grund i nationell rätt skall behandlas mer förmånligt med avseende på tidsfristen inom vilken den kan väckas.

19. I det förslag till avgörande som jag presenterade i målet Aprile besvarade jag en liknande frågeställning och där sade jag att "enligt handlingarna i målet vid den nationella domstolen, tillämpas den ovannämnda bestämmelsen utan åtskillnad på alla typer av talan om återbetalning av tullar, såväl om dessa grundar sig på nationell rätt som de som grundar sig på gemenskapsrätt". I sin dom instämde domstolen i denna åsikt.

20. Även i dag är jag beredd att tillstå att artikel 29 första stycket i lag nr 428 såsom framgår av beslutet om hänskjutande är tillämplig på indirekta skatter på varor såväl vid talan som grundar sig på gemenskapsrätten som talan som har sin grund i nationell rätt. Detta har bekräftats av Corte di Cassazione i det mål som jag har hänvisat till i punkt 19 och punkt 22 i domen i målet Aprile.

21. Kommissionens argumentation är därför felaktig, och frågan om likvärdighetsprincipen passar inte in här. Följaktligen bör inte domstolen uttala sig i det avseendet.

2. Effektivitetsprincipen

22. Jag återkommer således till den punkt från vilken debatten aldrig borde ha avvikit i denna fråga för förhandsavgörande och såsom den ställts av Tribunale di Trento.

23. Sagda domstol utgår från en konkret uppfattning om rättsverkningarna i tiden av artikel 29 första stycket i lag nr 428. Enligt dess mening är preskriptionstiderna på fem och tre år som denna bestämmelse föreskriver tillämpliga på en rätt att framföra anspråk som uppkommit till följd av en felaktig inbetalning som gjorts före den 27 januari 1991 - det datum då lagen trädde i kraft - och där talan ännu inte har väckts. Enligt dess resonemang skulle fristen för att väcka talan fortsätta att vara fem år under de första nittio dagarna efter det att lagen har trätt i kraft och efter denna period övergå till att vara tre år.

24. Dess tvekan gäller huruvida övergångsperioden kan anses vara förenlig med den andra av de begränsningar som medlemsstaternas frihet att ange förfaranden avsedda att tillvarata rättigheter som för de enskilda följer av gemenskapsrätten. Denna begränsning innebär att föreskrifterna inte i praktiken skall göra det orimligt svårt eller omöjligt att utnyttja dessa rättigheter. Den således formulerade principen är inom gemenskapsrätten känd som effektivitetsprincipen.

25. Vad gäller denna synpunkt vill jag återigen hänvisa till förslaget till avgörande som jag presenterade i målet Aprile. Där hävdade jag att det skulle vara tillåtet med en ändring av rättssystemet om det skedde i form av en allmän lagstiftningsåtgärd, förutsatt att de berörda därigenom inte hindrades att utöva sin rätt att framföra anspråk och att de för detta ändamål beviljades en tillräckligt lång tidsfrist under iakttagande av principen om rätt till ett verksamt rättsligt skydd. Förutsatt att det efter en sådan lagändring fortfarande finns tillräckliga möjligheter att begära återbetalning av felaktigt inbetalda pålagor, anser jag inte att ändringen kan anses vara oförenlig med gemenskapsrätten.

26. Med andra ord är dylika lagändringar förenliga med gemenskapsrätten om de inte gör det omöjligt eller orimligt svårt för rättssubjekten att åtnjuta dessa rättigheter. Detta svar, som är det enda domstolen kan bistå den italienska domstolen med, återfinns i domstolens rättspraxis, i domarna i målen FMC m.fl., Edis, Spac, Ansaldo Energía m.fl., Aprile och Dilexport.

27. Jag menar att domstolen inte kan komma till någon annan slutsats eftersom bedömningen av i vilken utsträckning lagändringen påverkar väckande av talan - utom i vissa besvärliga fall - skall ske enligt nationell rätt. Det går inte att fastställa om, såsom i det förevarande fallet, en övergångsperiod på nittio dagar är förenlig med effektivitetsprincipen utan att ta i beaktande en helhet av faktiska och rättsliga omständigheter, processuella och materiella, som för att föra talan måste iakttas inom det nationella rättssystemet. Endast med en sådan fullständig överblick, som bara de nationella domstolarna har, kan ett slutgiltigt svar på frågan ges.

28. Jag har i och för sig vid något tillfälle ansett det tillräckligt med en preskriptionstid på tre år. Såsom den hänskjutande domstolen har erinrat om har EG-domstolen förklarat att en sådan preskriptionstid är förenlig med gemenskapsrätten, och även en tid på ett år. Dessa preskriptionstider har dock bedömts utifrån likvärdighetsprincipen och aldrig med utgångspunkt i effektivitetsprincipen.

29. Sanningen är, eftersom det inte finns någon annan lösning och av de skäl som jag redan nämnt, att domstolen redan har bekräftat att det ankommer på den nationella domstolen att fastställa om det tillämpliga förfarandet (vilket är jämförligt med den föreskrivna tidsperioden för att föra anspråk) i praktiken gör det omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten.

30. Vid andra tillfällen har jag anfört tvekan vad gäller retroaktiv tillämpning av sådana bestämmelser som i artikel 29 första stycket i lag nr 428. Denna tvekan övergår till säkerhet då det handlar om en automatisk och retroaktiv förkortning av en preskriptionstid eller tid inom vilken talan kan föras, eftersom detta strider mot principen om skydd för berättigade förväntningar och mot rättssäkerhetsprincipen. Enligt min mening strider detta mot gemenskapsrättens effektivitetsprincip. Detta är dock inte fallet här, då den italienska bestämmelsen omfattar en övergångsperiod på nittio dagar, vars rimlighet enligt effektivitetsprincipen skall bedömas av den nationella domstolen, som bör ta i beaktande alla faktiska och rättsliga omständigheter i den nationella rätten.

31. Med hänsyn till de nämnda synpunkterna föreslår jag att domstolen svarar Tribunale di Trento genom att förklara att gemenskapsrätten inte hindrar tillämpningen av en nationell bestämmelse som fastställer en övergångsperiod för en ny preskriptionstid, som är kortare än den föregående, för rätten att föra anspråk avseende återbetalning av felaktigt inbetalda belopp som har sin grund i gemenskapsrätten och som betalats in före den nämnda nationella bestämmelsen trätt i kraft, så länge övergången till sin längd och på grund av andra faktiska och rättsliga aspekter, processuella eller materiella, som förekommer i den nationella rätten, inte i praktiken gör det omöjligt eller onödigt svårt att genomföra de nämnda anspråken.

VI - Förslag till avgörande

32. Med hänvisning till de föregående synpunkterna, föreslår jag att domstolen besvarar frågan såsom den hänskjutits av Tribunale di Trento på följande sätt:

Gemenskapsrätten hindrar inte tillämpningen av en nationell bestämmelse som fastställer en övergångstid under vilken en ny preskriptionstid som är kortare än den föregående, för rätten att föra anspråk avseende återbetalning av felaktigt inbetalda belopp som har sin grund i gemenskapsrätten och som betalats in före den nämnda nationella bestämmelsen trädde i kraft, så länge övergången till sin längd och på grund av andra faktiska och rättsliga aspekter, processuella eller materiella, som förekommer i den nationella rätten, inte i praktiken gör det omöjligt eller onödigt svårt att genomföra de nämnda anspråken.