FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (fjärde avdelningen)

den 9 juli 1997

Mål T-156/95

Diego Echauz Brigaldi m.fl.

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänstemän — Kommissionens beslut att vägra särskild ledighet för val jämte resdagar — Upptagande till sakprövning”

Fullständig text pä spanska II-509

Saken:

Talan om dels att ogiltigförklara kommissionens beslut av den 2 maj 1995 att vägra sökandena särskild ledighet för val jämte resdagar för att göra det möjligt för dem att utöva sin rösträtt i Spanien där de hade sitt officiella hemvist och dit de reste vid valet till Europaparlamentet i juni 1994, dels att förplikta kommissionen att bevilja var och en av tjänstemännen de resdagar som de hade använt för att åka till Spanien för att rösta där eller att betala dem det belopp som motsvarar de använda dagarna.

Utgång:

Ogillande.

Resumé av domen

I artikel 57 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna (tjänsteföreskrifterna) föreskrivs att en tjänsteman i undantagsfall, efter ansökan, kan beviljas särskild ledighet. Villkoren för beviljande av denna ledighet fastställs i bilaga V till tjänsteföreskrifterna. I förvaltningschefernas kollegiums slutsats nr 201/92 (slutsats nr 201/92), som verkställdes genom kommissionens interna riktlinjer av den 24 januari 1992 avseende särskild ledighet och resdagar för val, föreskrivs att särskild ledighet och resdagar inte skall beviljas, om poströstning eller röstning vid diplomatisk representation eller konsulat är möjlig, utan att tjänstemäns och andra anställdas möjlighet att utöva sin rösträtt vid andra val äventyras. I Konungariket Spanien föreskrivs att dess medborgare som är bosatta utomlands har möjlighet att anmäla sig till sitt konsulat och sedan poströsta. Det register som konsulaten upprätthåller i detta avseende kallas Censo Electoral de Residentes Ausentes (CERA).

Sökandena, som alla är tjänstemän vid kommissionen och spanska medborgare, har sedan de anställdes haft kvar sitt officiella hemvist i Spanien. De ansökte om särskild ledighet jämte resdagar för att kunna resa till Spanien i samband med valet till Europaparlamentet den 12 juni 1994. De hade haft denna möjlighet vid tidigare val i Spanien ända sedan de blev tjänstemän vid kommissionen. I slutet av september 1994 fick sökandena veta att de dagar som de hade använt för att resa till Spanien för att rösta där inte hade beaktats vare sig som särskild ledighet för val eller som resdagar.

Vissa av sökandena (tjänstemän i kategori A) inlämnade sina respektive klagomål enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna mellan den 15 och den 19 december 1994.

Samtliga dessa tjänstemän fick ett skriftligt avslag på sina ansökningar, daterat den 8 maj 1995, som innehöll uppgift om kommissionens beslut av den 2 maj avseende var och en av sökandena och som delgavs dem tidigast den 10 maj.

Andra sökande (tjänstemän i kategori B) inlämnade sina klagomål enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna den 14 eller den 15 december 1994. Eftersom de inte fick något svar av kommissionen, gjorde de i sin ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 9 augusti 1995, gällande att deras klagomål hade blivit föremål för ett tyst avslag.

Sökandena angav emellertid i sin replik att alla tjänstemän i kategori B hade fått ett försenat uttryckligt avslag, efter att ha väckt denna talan.

Upptagande till sakprövning

Det är ostridigt att tjänstemännen i kategori B lämnade in sina klagomål den 14 respektive den 15 december 1994. Enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna skall ett tyst avslag anses föreligga om kommissionen inte inom fyra månader från den dag då klagomålet lämnades in har fattat ett uttryckligt beslut. Mot detta avslag kan talan väckas. Enligt artikel 91.3 i tjänsteföreskrifterna skall talan mot ett sådant tyst avslag väckas inom tre månader från och med den dag då det tysta avslaget skedde. Talan väcktes emellertid först den 9 augusti 1995, det vill säga efter utgången av den tid som föreskrivs i tjänsteföreskrifterna, med beaktande av den tillämpliga avståndsfristen. Sökandena åberopade förfarandemässiga hänsyn för att motivera att ansökan hade inlämnats för sent. De frister som föreskrivs i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna utgör emellertid tvingande rätt och är inte omständigheter som parterna eller domstolen fritt kan förfoga över, eftersom de har fastställts för att säkerställa rättssäkerheten (punkt 19).

Hänvisning till domstolen den 7 maj 1986, 191/84, Barcella m.fl. mot kommissionen, Rec. 1986, s. 1541, punkt 12; domstolen den 4 februari 1987, 302/85, Pressler-Hoeft mot revisionsrätten, Rec. 1987, s. 513, punkt 5; förstainstansrätten den 14 juli 1993, T-55/92, Knijffmot revisionsrätten, Rec. 1993, s. II-823, punkt 27; förstainstansrätten den 22 september 1994, T-495/93, Carrer m.fl. mot domstolen, RecFP 1994, s. II-651, punkt 20

Förstainstansrätten kunde således inte ta upp talan till sakprövning till den del som den hade väckts av tjänstemännen i kategori B, eftersom det stod klart mellan parterna att talan beträffande dessa tjänstemän hade väckts efter utgången av den föresklivna fristen (punkt 20).

Att tjänstemännen i kategori B fick ett uttryckligt avslag på sitt klagomål efter att ha väckt talan berättigade dessutom inte till någon förlängning av deras frist för att väcka talan. Det framgår klart av artikel 91.3 i tjänsteföreskrifterna att ett uttryckligt avslag på ett klagomål efter ett tyst avslag endast medför att fristen för att väcka talan börjar löpa på nytt när klagomålet uttryckligen avslås inom denna frist. I det föreliggande fallet erhöll tjänstemännen i kategori B de tysta avslagen först efter det att fristen för att väcka talan hade löpt ut, varför nya frister inte böljade löpa földem (punkt 21).

Av det ovan anförda följde att talan skulle avvisas till den del den hade väckts av tjänstemännen i kategori B (punkt 22).

Det uttryckliga avslaget på klagomålet kan mycket väl utgöra en rättsakt mot vilken talan kan föras, eftersom en talan av en tjänsteman som formellt är riktad mot ett uttryckligt eller tyst avslag på ett föregående administrativt klagomål enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna medför att förstainstansrätten måste ta ställning till den rättsakt som går tjänstemannen emot och mot vilken klagomålet anförs (punkt 23).

Hanvisning till förstainstansratten den 16 oktober 1996, T-36/94, Capitanio mot kommissionen. REGP 1996, s. II-1279, punki 33, och de domar som nämns där

Sökandenas yrkande om att förstainstansratten skulle förplikta kommissionen att bevilja dem de resdagar som de hade använt eller en motsvarande ekonomisk ersättning avvisades, eftersom det inte ankommer på förstainstansratten att rikta förelägganden till institutionerna eller att sätta sig i deras ställe, för att inte inkräkta på deras befogenheter (punkt 24).

Hänvisning till förstainstansratten den 20 mars 1991, T-1/90, Pérez-Minguez Casariego mot kommissionen. Rec. 1991, s. II-143, punkt 91; förstainstansratten den 27 juni 1991, T-156/89, Valverde Mordi mot domstolen, Rec. 1991, s. II-407, punkt 150

Endast yrkandet om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 2 maj 1995 kunde tas upp till sakprövning, genom vilket den vägrade att bevilja tjänstemännen i kategori A särskild ledighet för val jämte resdagar (punkt 25).

Prövning i sak

Sökandena anförde fyra grunder till stöd för sina yrkanden, nämligen uppenbart oriktig bedömning av de faktiska och rättsliga omständigheterna, åsidosättande av ickediskrimineringsprincipen, underlåtenhet att följa »samråds»förfarandet vid ändringen av reglerna om särskild ledighet för val och åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar (punkt 26).

Den första grunden: Uppenbart oriktig bedömning av de faktiska och rättsliga omständigheterna

Sökandena åberopade artikel 12 b i Protokoll om Europeiska gemenskapernas immunitet och privilegier som är fogat till Fördraget den 8 april 1965 om upprättandet av ett gemensamt råd och en gemensam kommission för Europeiska gemenskaperna (protokollet), där det föreskrivs att tjänstemän och övriga anställda i gemenskaperna tillsammans med sina äkta makar och av dem försörjda familjemedlemmar inom varje medlemsstats territorium och oberoende av statstillhörighet skall vara undantagna från bestämmelser om begränsning av invandring och formaliteter för registrering av utlänningar. Enligt denna bestämmelse skulle gemenskapernas tjänstemän få behålla sitt officiella hemvist i sitt ursprungsland. Sökandena borde således inte vara skyldiga att ha sitt hemvist i Belgien för att erhålla rätt att poströsta (punkt 28).

Eftersom tjänstemän enligt artikel 20 i tjänsteföreskrifterna skall vara bosatta antingen på anställningsorten eller på ett sådant avstånd från den att de inte hindras i tjänsteutövningen, föreskrivs i artikel 12 b i protokollet att de skall vara undantagna från bestämmelser om begränsning av invandring och formaliteter för registrering av utlänningar, för att göra det lättare för dem att bosätta sig i vilken medlemsstat som helst. Artikel 12 b rör således huvudsakligen relationerna mellan tjänstemännen och tjänstgöringsstaten. Den avser däremot inte relationerna mellan tjänstemännen och deras ursprungsstat (punkt 35).

Den andra grunden: Åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen

Diskriminering består i att behandla jämförbara situationer på olika sätt, såvida en differentiering inte är objektivt berättigad (punkt 47).

Hänvisning till domstolen den 4 februari 1982, 817/79, Buyl m.fi. mot kommissionen. Rec. 1982, s. 245. punkt 29; domstolen den 2 december 1982, 198/81-202/81, Micheli m.fl. mot kommissionen, Rec. 1982, s. 4145, punkt 6; förstainstansrätten den 26 oktober 1993, T-6/92 och T-59/92, Reinarz mot kommissionen. Rec. 1993, s. II-1047, punkt 103

Även om det är riktigt att vissa institutioner beviljar särskild ledighet för val, rör det sig i avsaknad av någon rättslig skyldighet enligt tjänsteföreskrifterna om extra förmåner. Av detta följer att kommissionen åtminstone i det föreliggande fallet inte hade någon skyldighet att säkerställa att dess tjänstemän och övriga anställda skulle behandlas på samma sätt som tjänstemän vid rådet och Ekonomiska och sociala kommittén. Att tjänstemän vid andra institutioner har kunnat erhålla ifrågavarande lediga dagar utgör således inte ett åsidosättande av ickediskrimineringsprincipen (punkt 48).

Hänvisning till domstolenden 18 januari 1990, C-193/87 och C-194/87, Maurissen och Union syndicale mot revisionsrätten, Rec. 1990, s. I-95, punkterna 26 och 27

Kommissionen behandlade inte jämförbara situationer på olika sätt utan att det var objektivt berättigat. Sökandena bevisade inte sitt påstående om att kommissionens beslut utgjorde diskriminering på grund av nationalitet, eftersom det avslag som var riktat mot dem inte berodde på deras nationalitet utan på att de inte uppfyllde villkoren enligt slutsats nr 201/92 för att erhålla särskild ledighet för val jämte resdagar (punkt 49).

Den tredje grunden: Underlåtenhet att följa »samråds »förfarandet vid ändringen av reglerna om särskild ledighet för val

Uttrycket ”allmänna genomförandebestämmelser” i artikel 110 i tjänsteföreskrifterna avser i första hand de tillämpningsbestämmelser som uttryckligen framgår av vissa särskilda bestämmelser i tjänsteföreskrifterna. Om det inte finns någon uttrycklig föreskrift, kan det endast i undantagsfall godtas att det föreligger en skyldighet att vidta genomförandeåtgärder som omfattas av de formella villkoren i denna artikel, nämligen när bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna är så oklara och inexakta att de inte är lämpade för en tillämpning som inte får vara godtycklig. Artikel 57 i tjänsteföreskrifterna och artikel 6 i bilaga V till dessa tjänsteföreskrifter utgör inte sådana särskilda bestämmelser (punkt 53).

Hänvisning till domstolen den 8 juli 1965, 110/63, Willame mot kommissionen, Rec. 1965, s. 803

Den fjärde grunden: Åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar

En tjänsteman kan endast åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar när administrationen gett honom anledning att hysa sådana förväntningar. Att särskild ledighet och resdagar tidigare hade kunnat beviljas sökandena utgjorde inte ett sådant handlande från administrationens sida att det skulle kunna ge upphov till sådana förväntningar (punkt 57).

Hänvisning till förstainstansrätten den 17 december 1992, T-20/91, Holtbecker mot kommissionen, Rec. 1992, s. II-2599, punkt 53; förstainstansrätten den 18 februari 1993, T-45/91, MacAvoy mot parlamentet, Rec. 1993, s. II-83, punkt 56

Domslut:

Talan ogillas.