Mål T-318/00

Freistaat Thüringen

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Statligt stöd – Missbruk av stöd – Risk för att åläggandet att verkställa återkrav kringgås – Åtgärd genom vilken stödet återkrävs från de bolag som förvärvat rörelsetillgångar av den ursprunglige mottagaren”

Förstainstansrättens dom (tredje avdelningen i utökad sammansättning) av den 19 oktober 2005

Sammanfattning av domen

1. Statligt stöd – Administrativt förfarande – Kommissionens möjlighet att grunda sitt beslut på tillgängliga uppgifter – Villkor – Föregående bruk av möjligheten att rikta en anmodan mot den berörda medlemsstaten – Domstolens prövning av konstateranden om de faktiska omständigheterna – Räckvidd

(Artikel 88.2 EG, rådets förordning nr 659/1999,artiklarna 5.2, 6.1, 10.3 och 13.1)

2. Statligt stöd – Stödåtgärder som godkänts av kommissionen – Missbrukas av stödmottagaren – Bedömningskriterier

(Artiklarna 87 EG och 88.2 EG, rådets förordning nr 659/1999, artikel 1 g)

3. Statligt stöd – Begrepp – Ett offentligt organs borgensåtagande tas i anspråk – Separat stöd i förhållande till borgensåtagandet – Villkor – Borgensmannen avstår från sina rättigheter, vilket minskar stödmottagarens skuldbörda

(Artikel 87 EG)

4. Institutionernas rättsakter – Motivering – Skyldighet – Räckvidd – Kommissionens beslut avseende statligt stöd

(Artiklarna 87 EG och 253 EG)

5. Statligt stöd – Förbud – Undantag – Undantagets omfattning – Restriktiv tolkning – Treuhandanstalts verksamhet – Begreppet privatisering

(Artikel 87.1 och 87.2 c EG)

6. Statligt stöd – Kommissionens beslut att konstatera att ett individuellt stöd som utbetalats enligt en tidigare godkänd allmän stödordning är oförenligt med den gemensamma marknaden – Motiveringsskyldighet – Räckvidd

(Artikel 88.3 EG)

7. Institutionernas rättsakter – Motivering – Felaktig beskrivning av de faktiska omständigheterna som förekommer i en i övrigt tillräcklig motivering av ett beslut – Saknar betydelse för huruvida beslutet är lagenligt

(Artikel 253 EG)

8. Statligt stöd – Befintligt och nytt stöd – Ekonomiskt bistånd som används för att återbetala ett lån för vilket ett offentligt organ har ställt borgen – Utgör ett nytt stöd

(Artikel 88 EG)

9. Statligt stöd – Återvinning av ett rättsstridigt stöd – Avlett stöd – Kommissionen känner till att stödet har avletts – Återvinning hos stödmottagaren – Ej möjlig

(Artikel 88.2 EG)

10. Statligt stöd – Återvinning av ett rättsstridigt stöd – Tillämpningsområde – Stöd som beviljats en företagskoncern som tillämpar interna förfaranden för överföring av tillgångar – Återvinning hos ett företag inom koncernen som inte mottagit stödet och som inte dragit nytta av överföringarna – Ej möjlig

(Artikel 88.2 EG)

11. Statligt stöd – Återvinning av ett rättsstridigt stöd – Återvinning hos ett företag som inte har mottagit stödet men som har köpt aktier i det stödmottagande bolaget och övertagit dess verksamhet – Villkor – Försök att kringgå beslutet om återvinning – Bedömning från fall till fall

(Artikel 88.2 EG)

1. Inom ramen för det administrativa förfarandet avseende statligt stöd är kommissionen behörig att anta ett beslut på grundval av tillgängliga uppgifter, om en medlemsstat inte har uppfyllt sin samarbetsskyldighet och underlåter att lämna kommissionen de uppgifter denna behöver för att avgöra om ett stöd är förenligt med den gemensamma marknaden. Kommissionen måste emellertid innan den fattar ett sådant beslut iaktta vissa processuella krav. Kommissionen måste särskilt anmoda medlemsstaten att inom en viss tidsfrist förse den med de handlingar, upplysningar och uppgifter som den behöver för att avgöra om stödet är förenligt med den gemensamma marknaden. Det är bara om medlemsstaten, trots kommissionens anmodan, underlåter att lämna begärda upplysningar som kommissionen har rätt att avsluta förfarandet och fatta ett beslut att stödet är förenligt eller oförenligt med den gemensamma marknaden på grundval av tillgängliga uppgifter. Dessa krav har upprepats och konkretiserats i artikel 5.2, artikel 10.3 och artikel 13.1 i förordning nr 659/1999 rörande tillämpningen av artikel 88 EG.

Det skall härvid erinras om att enligt artikel 6.1 i förordningen informeras medlemsstaten och övriga berörda parter om de uppgifter som kommissionen avser att lägga till grund för sitt slutliga beslut genom beslutet om att inleda ett formellt granskningsförfarande och genom att detta beslut antas och publiceras i Europeiska unionens officiella tidning. Av detta följer att om parterna anser att vissa uppgifter som anges i beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet är felaktiga, skall de underrätta kommissionen därom under det administrativa förfarandet, vid äventyr av att de annars inte kan ifrågasätta dessa uppgifter inom ramen för domstolsförfarandet. Om berörda parter inte har lämnat motstridiga upplysningar, är kommissionen behörig att grunda sig på uppgifter som den har tillgång till när den fattar sitt slutliga beslut, även om dessa skulle visa sig vara felaktiga, under förutsättning att kommissionen har anmodat medlemsstaten att inkomma med nödvändiga upplysningar rörande de aktuella omständigheterna. Om kommissionen däremot har avstått från att anmoda medlemsstaten att lämna upplysningar om de omständigheter som den avser att grunda sig på, kan den därefter inte ursäkta eventuella faktiska villfarelser med att den hade rätt att när den antog det slutliga beslutet, efter det formella granskningsförfarandet, endast grunda sig på de uppgifter som den då hade tillgång till.

Kommissionens konstateranden om de faktiska omständigheterna ligger däremot inte helt utanför domstolens prövning. Om medlemsstaten helt har uppfyllt sin skyldighet att lämna samtliga upplysningar som kommissionen har begärt, är det särskilt lätt för den att, med stöd av de upplysningar som denna har lämnat under förfarandet, visa att eventuella faktiska villfarelser i det omtvistade beslutet inte härrör från den. När kommissionen grundar ett beslut på tillgängliga uppgifter rörande vissa faktiska omständigheter utan att i just detta hänseende iaktta de processuella krav som har uppställts i rättspraxis och återgetts i förordning nr 659/1999, kan förstainstansrätten utöva sin domstolsprövning vad avser frågan huruvida kommissionens beaktande av dessa uppgifter har lett till en felaktig bedömning som gör att det omtvistade beslutet är rättsstridigt.

(se punkterna 73 och 88–89)

2. Av artikel 88.2 första stycket EG och artikel 1 g i förordning nr 659/1999 rörande tillämpningen av artikel 88 EG följer att kommissionen, för att visa att ett stöd som har beviljats i enlighet med ett godkänt stödprogram har missbrukats, måste styrka att detta stöd har använts på ett sätt som strider mot detta program, såsom detta har godkänts av kommissionen, det vill säga i strid med de nationella regler som gäller för detta program eller med ytterligare villkor som medlemsstaten har accepterat inom ramen för kommissionens godkännandeförfarande.

Att ett tilläggsvillkor som stödutbetalaren ensidigt har infört och som inte uttryckligen föreskrivs i sådana nationella regler rörande stödordningen som kommissionen har godkänt har åsidosatts, kan härvid inte betecknas som en omständighet som är tillräcklig för att man skall kunna anse att ett stöd har missbrukats, i den mening som avses i artikel 88.2 första stycket EG.

(se punkterna 113–114, 144–145 och 149)

3. Både frågan huruvida ett stöd föreligger och frågan om dess storlek skall bedömas med utgångspunkt i den situation som rådde när stödet beviljades. Omständigheten att en borgen som har ställts av ett offentligt organ har tagits i anspråk när det stödmottagande företaget har inställt sina betalningar ändrar inte denna borgens natur enligt artikel 87 EG och innebär inte att ett nytt stöd har beviljats.

Ibland kan det innebära ett stöd när ett offentligt organ som har ställt borgen ensidigt avstår från sina rättigheter gentemot gäldenären efter det att borgen har tagits i anspråk. Så är särskilt fallet om nämnda borgensman inte beter sig som en rationell ekonomisk aktör genom att göra allt den kan för att få tillbaka det belopp som den har blivit tvungen att betala på grund av borgensåtagandet. Om det dessutom visar sig att beslutet att avskriva den fordran som ursprungligen täcktes av borgen för ett lån är slutgiltigt när borgen väl har tagits i anspråk och gäldenärens skulder därigenom minskar direkt, utgör denna avskrivning i princip ett separat stöd, eftersom gäldenären får en ytterligare fördel jämfört med vad som var fallet när borgen ställdes för lånet och borgen togs i anspråk.

(se punkterna 125–126)

4. Den motivering som krävs enligt artikel 253 EG är att det redan av själva rättsakten klart och tydligt skall framgå hur gemenskapsmyndigheten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden för att de skall kunna göra gällande sina rättigheter och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt.

Vad gäller ett beslut som kommissionen har fattat avseende statligt stöd skall kravet på motivering bedömas med hänsyn till bland annat det intresse som de vilka beslutet är riktat till eller andra personer som direkt och personligen berörs av den ifrågasatta rättsakten, i den mening som avses i artikel 230 EG, kan ha av att få förklaringar. Det framgår således att kravet på motivering av ett beslut om statligt stöd inte skall bedömas med hänsyn till det intresse av information som enbart den medlemsstat som beslutet är riktat till har, eftersom detta intresse kan vara mindre beroende på huruvida medlemsstaten har ifrågasatt vissa rättsliga och faktiska förhållanden under det administrativa förfarandet.

(se punkterna 127 och 156)

5. Ramen för Treuhandanstalts verksamhet, såsom denna har bestämts av kommissionen, utgör en rad undantag från den allmänna principen, som uttrycks i artikel 87.1 EG, att statliga stödåtgärder är oförenliga med den gemensamma marknaden. Kommissionens syfte med dessa undantag var att underlätta för Treuhandanstalt, som är ett unikt organ av sitt slag, att utöva sitt uppdrag, vilket är att omstrukturera företag i före detta Tyska Demokratiska Republiken och se till att dessa kan gå över från en planekonomi till en marknadsekonomi.

Av detta följer att begreppet ”privatisering”, inom ramen för Treuhandanstalts stödprogram, skall tolkas restriktivt, eftersom det är fråga om tillämpningsvillkor i ett program som innebär ett undantag från den allmänna principen, som uttrycks i artikel 87.1 EG, att statliga stödåtgärder är oförenliga med den gemensamma marknaden. Inom ramen för en sådan tolkning, är det i princip endast fråga om en privatisering, i den mening som avses i dessa program, om en privat investerare förvärvar en andel i ett befintligt offentligägt företags kapital, så att investeraren får kontrollen över detta företag.

Omständigheten att ett nytt företag skapas med en ny affärsverksamhet och detta i form av ett samriskföretag, mellan ett företag från före detta Tyska Demokratiska Republiken och ett företag från Förbundsrepubliken Tyskland, kan således inte betecknas som en privatisering, i den mening som avses i Treuhandanstalts nämnda program. Den form av privatisering som avses i dessa program är att ett företag som har verkat i en planekonomi kan gå över till marknadsekonomin, medan skapandet av ett nytt företag tvärtom gör att ett nytt företagsprojekt utvecklas med nya medel och med en ny affärsverksamhet.

(se punkterna 176–177)

6. Kommissionen kan i motiveringen av ett beslut där denna konstaterar att ett statligt stöd som har beviljats enligt en allmän stödordning som kommissionen har godkänt är oförenligt med den gemensamma marknaden nöja sig med att ange att stödet inte uppfyller de villkor som uppställdes när stödordningen godkändes, om den berörda medlemsstaten, vilken har bevisbördan härför, under det administrativa förfarandet inte anför någon uppgift som visar att det inte rörde sig om ett stöd och att ett sådant stöd i vilket fall som helst var förenligt med den gemensamma marknaden och inte utgjorde ett missbruk.

(se punkt 180)

7. Även om det i ett skäl i en omtvistad rättsakt nämns något som inte stämmer, kan detta fel inte leda till att denna rättsakt skall ogiltigförklaras, om det i övriga skäl i det omtvistade beslutet visas att rättsakten är välgrundad.

(se punkt 191)

8. Enbart den omständigheten att ett bidrag som en myndighet har utbetalat till ett företag har använts för att betala tillbaka krediter som täcktes av denna myndighets borgensåtagande gör det inte möjligt att dra slutsatsen att det rör sig om ett ingripande på grund av nämnda borgensåtagande och inte om ett nytt stöd.

(se punkterna 247 och 281)

9. Kommissionen har inte rätt att kräva att det mottagande företaget skall återbetala ett rättsstridigt statligt stöd, om kommissionen, när den står i begrepp att fatta ett sådant beslut, känner till eller borde ha känt till att stödet inte har gynnat detta företag.

Det är härvid inte förenligt med principerna om återbetalning av rättsstridiga statliga stödåtgärder att kommissionen kräver att det mottagande företaget skall återbetala ett stöd, om kommissionen, åtminstone när det omtvistade beslutet antogs, förfogade över ett antal giltiga och samstämmiga uppgifter av vilka det framgick att detta företag i realiteten inte hade mottagit en stor del av stödet och det dessutom var möjligt att på grundval av dessa uppgifter fastställa i vilken omfattning stödet hade avletts, åtminstone på ett ungefär. Kommissionen kan inte rättfärdiga sitt beslut med hänvisning till omständigheten att myndigheterna i den berörda medlemsstaten inte har lämnat precisa upplysningar om den del av stödet som hade avletts, om kommissionen inte har använt sin behörighet att begära in dessa upplysningar.

(se punkterna 321–323)

10. Ett företag som ingår i en koncern av närstående bolag inom vilken det finns interna förfaranden för överföring av tillgångar är inte skyldigt att återbetala ett rättsstridigt statligt stöd med motiveringen att bolaget, även om det inte erhöll stödet ändå kom i åtnjutande av detsamma genom att det ingår i samma koncern, om det framgår att nämnda förfaranden uteslutande har använts till nämnda företags förfång och inte till dess fördel.

(se punkt 324)

11. Omständigheten att ett företag har köpt in en del av aktierna i ett bolag som har erhållit ett rättsstridigt stöd och övertagit dess verksamhet är inte nödvändigtvis tillräckligt för att det skall gå att dra slutsatsen att det är fråga om ett försök att undgå följderna av ett kommissionsbeslut om krav på återbetalning av detta stöd. Vid bedömningen av huruvida det är fråga om ett kringgående skall olika element beaktas, såsom hur köpet har gått till, särskilt vilket pris som verkligen betalats, vilka tillgångar som kvarstår i det stödmottagande företaget och vilken ekonomisk logik som ligger bakom åtgärden.

(se punkterna 326–343)

FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (tredje avdelningen i utökad sammansättning)

den 19 oktober 2005 ( )

”Statligt stöd – Missbruk av stöd – Risk för att åläggandet att verkställa återkrav kringgås – Åtgärd genom vilken stödet återkrävs från de bolag som förvärvat rörelsetillgångar av den ursprunglige mottagaren”

I mål T-318/00,

Freistaat Thüringen (Förbundsrepubliken Tyskland), företrädd av Schütte, avocat, med delgivningsadress i Luxemburg,

sökande,

med stöd av

Förbundsrepubliken Tyskland, företrädd av W.-D. Plessing och T. Jürgensen, båda i egenskap av ombud, biträdda av R. Bierwagen, avocat,

intervenient,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av K.‑D. Borchardt och V. Kreuschitz, båda i egenskap av ombud, biträdda av C. Koenig, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande,

med stöd av

ODS Optical Disc Service GmbH, med säte i Hamburg (Förbundsrepubliken Tyskland), företrädd av I. Brinker och U. Soltész, avocats, med delgivningsadress i Luxemburg,

intervenient,

angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2000/796/EG av den 21 juni 2000 om det statliga stöd som Tyskland har genomfört till förmån för CDA Compact Disc Albrechts GmbH, Thüringen (EUT L 318, s. 62),

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN



(tredje avdelningen i utökad sammansättning)

sammansatt av ordföranden J. Azizi samt domarna R. García-Valdecasas, J.D. Cooke, M. Jaeger och F. Dehousse,

justitiesekreterare: byrådirektören D. Christensen,

med hänsyn till det skriftliga förfarandet och efter förhandlingen den 5 maj 2004,

följande

Dom

Tillämpliga bestämmelser

1 I artikel 87 EG föreskrivs följande:

”1. Om inte annat föreskrivs i detta fördrag, är stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna ...”

2 Artikel 88 EG har följande lydelse:

”1. Kommissionen skall i samarbete med medlemsstaterna fortlöpande granska alla stödprogram som förekommer i dessa stater. Den skall till medlemsstaterna lämna förslag till lämpliga åtgärder som krävs med hänsyn till den pågående utvecklingen eller den gemensamma marknadens funktion.

2. Om kommissionen, efter att ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig, finner att stöd som lämnas av en stat eller med statliga medel inte är förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 87, eller att sådant stöd missbrukas, skall den besluta om att staten i fråga skall upphäva eller ändra dessa stödåtgärder inom den tidsfrist som kommissionen fastställer. ...”

3 I artikel 5 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88] EG (EGT L 83, s. 1) föreskrivs följande:

”1. Om kommissionen anser att de upplysningar som lämnas av den berörda medlemsstaten … är ofullständiga, skall den begära alla nödvändiga ytterligare upplysningar. Om en medlemsstat besvarar en sådan begäran skall kommissionen underrätta medlemsstaten om att den mottagit svaret.

2. Om den berörda medlemsstaten inte lämnar de begärda upplysningarna inom den tidsfrist som har föreskrivits av kommissionen eller lämnar ofullständiga upplysningar, skall kommissionen sända en påminnelse, i vilken en lämplig ytterligare tidsfrist inom vilken upplysningarna skall lämnas anges.

…”

4 I artikel 6 i förordning nr 659/1999 föreskrivs vidare följande:

”1. Beslutet om att inleda ett formellt granskningsförfarande skall sammanfatta relevanta sak- och rättsfrågor, kommissionens preliminära bedömning beträffande den föreslagna åtgärdens karaktär av stöd skall inbegripas och tvivlen beträffande åtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden skall anges. I beslutet skall den berörda medlemsstaten och andra intresserade parter uppmanas att lämna sina synpunkter inom en föreskriven tidsfrist som normalt inte skall överskrida en månad. I vederbörligen berättigade fall får kommissionen förlänga den föreskrivna tidsfristen.

…”

5 Enligt artikel 10 i förordning nr 659/1999 gäller följande:

”1. Om kommissionen har upplysningar om påstått olagligt stöd skall den undersöka dessa upplysningar utan dröjsmål, oavsett källan för dessa.

2. Om det är nödvändigt skall kommissionen begära upplysningar från den berörda medlemsstaten. [Artikel] 5.1 och 5.2 skall gälla i tillämpliga delar.

3. Om den berörda medlemsstaten, trots en påminnelse enligt artikel 5.2, inte lämnar de begärda upplysningarna inom den av kommissionen föreskrivna tidsfristen eller om den lämnar ofullständiga upplysningar, skall kommissionen genom ett beslut begära att upplysningarna skall lämnas (nedan kallat föreläggande om att lämna upplysningar). I beslutet skall närmare anges vilka upplysningar som begärs och föreskriva en lämplig tidsfrist inom vilken upplysningarna skall ges in.”

6 Artikel 13.1 i förordning nr 659/1999 har följande lydelse:

”Undersökningen av eventuellt olagligt stöd skall leda till ett beslut enligt artikel 4.2, 4.3 eller 4.4. Vid beslut att inleda det formella granskningsförfarandet skall förfarandet avslutas genom ett beslut enligt artikel 7. Om en medlemsstat underlåter att följa ett föreläggande om att lämna upplysningar, skall beslutet fattas på grundval av tillgängliga upplysningar.”

7 I artikel 14 i samma förordning föreskrivs följande:

”1. Vid negativa beslut i fall av olagligt stöd skall kommissionen besluta att den berörda medlemsstaten skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva stödet från mottagaren (nedan kallat beslut om återkrav). Kommissionen skall inte återkräva stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten.

2. Det stöd som skall återkrävas enligt ett beslut om återkrav skall innefatta ränta med en lämplig räntesats som fastställs av kommissionen. Räntan skall betalas från det datum då det olagliga stödet stod till stödmottagarens förfogande till det datum då det har återbetalats.

3. Utan att det påverkar förordnanden av Europeiska gemenskapernas domstol enligt artikel 185 i fördraget skall återkravet verkställas utan dröjsmål och enligt den berörda medlemsstatens förfaranden enligt nationell lagstiftning, förutsatt att dessa förfaranden gör det möjligt att omedelbart och effektivt verkställa kommissionens beslut. I det syftet skall de berörda medlemsstaterna vid förfaranden inför nationella domstolar vidta alla nödvändiga åtgärder som är tillgängliga i deras respektive rättssystem, inbegripet interimistiska åtgärder, utan att gemenskapsrätten påverkas.”

8 I artikel 16 i förordning nr 659/1999, med rubriken ”Missbruk av stöd”, föreskrivs följande:

”Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 23 får kommissionen inleda ett formellt granskningsförfarande enligt artikel 4.4 i fall av missbruk av stöd. Artiklarna 6, 7, 9, 10, 11.1, 12, 13, 14 och 15 skall gälla i tillämpliga delar.”

9 Kommissionen har slutligen, år 1994, antagit riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter, vilka är tillämpliga i förevarande mål (EUT C 368, s. 12), ändrade år 1997 (EUT C 283, s. 2) (nedan kallat riktlinjer för undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter).

Bakgrund

10 Kommissionen uttalade sig i beslut 2000/796/EG av den 21 juni 2000 om det statliga stöd som Tyskland har genomfört till förmån för CDA Compact Disc Albrechts GmbH (Thüringen) (nedan kallat det omtvistade beslutet), om lagenligheten av de finansiella stödåtgärder som olika tyska offentligrättsliga subjekt beviljat under åren 1991–1995 till förmån för en fabrik där man tillverkar cd-skivor och tillbehör, i Albrechts, i delstaten Thüringen (nedan kallad cd‑fabriken i Albrechts).

A – Allmän kontext

11 Kommissionen har i det omtvistade beslutet identifierat tre separata faser, nämligen, anläggningsfasen, omstruktureringsfasen och slutligen när bolaget MediaTec Datenträger GmbH (nedan kallat MTDA) köpte en stor del av aktierna i företaget.

1. Anläggningsfasen (1990–1992)

12 Det framgår av det omtvistade beslutet att cd-fabriken i Albrechts bildades i enlighet med ett samriskavtal som den 20 februari 1990 hade ingåtts mellan det statsägda VEB Kombinat Robotron, Dresden, i delstaten Sachsen (nedan kallat Robotron) och bolaget R.E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG (nedan kallat PBK), som är ett bolag som ingår i Pilzkoncernen, Kranzberg, i delstaten Bayern (nedan kallad Pilzkoncernen). Kapitalet i samriskföretaget, som vid denna tid bar namnet Pilz & Robotron GmbH & Co. Beteiligungs KG (nedan kallat samriskföretaget), ägdes till två tredjedelar av Robotron och till en tredje del av PBK. Samriskföretaget hade framställning av cd-skivor, cd-fodral och tillbehör som syfte. Reiner Pilz, koncernchef för bolagen i Pilzkoncernen, svarade för ledningen (skäl 11 i det omtvistade beslutet).

13 Samriskföretaget ingick, för att genomföra detta syfte, den 29 augusti 1990 ett huvudentreprenadavtal med bolaget Pilz GmbH & Co. Construction KG, som är ett företag som ingår i Pilzkoncernen (nedan kallat Pilz Construction), rörande bygget av en nyckelfärdig fabrik för framställning av cd-skivor till ett totalpris på 235 525 000 DEM. Härtill kom uppskattade kostnader på 7 500 000 DEM för upparbetning av marken (skälen 12 och 20 i det omtvistade beslutet).

14 Vidare kom de två delägarna till samriskföretaget i tilläggskontrakt av den 26 maj 1992 överens om att utöka kapaciteten för framställning av cd-skivor och cd‑fodral. Man kom överens om ett totalpris på 39 000 000 DEM för samtliga tjänster och leveranser (skäl 22 i det omtvistade beslutet).

15 För att kunna finansiera dessa investeringar lånade samriskföretaget, Robotron och PBK, nödvändiga belopp från ett bankkonsortium. Dessa bankkrediter täcktes helt eller delvis av borgen från Treuhandanstalt, som är ett offentligrättsligt organ med uppgift att finansiera privatiseringen av statliga företag i före detta Tyska Demokratiska Republiken (nedan kallat THA), och delstaten Bayern. Dessutom hade delstaten Thüringen och delstaten Bayern, den senare genom Bayerische Landesanstalt für Aufbaufinanzierung, som är ett organ i delstaten Bayern med uppgift att finansiera infrastrukturprojekt (nedan kallat LfA), beviljat bidrag och tillskott för samriskföretagets investeringar.

16 Under anläggningsfasen för cd-fabriken i Albrechts överfördes de andelar som utgjorde samriskföretagets kapital vid flera tillfällen. På grund av att THA likviderade Robotron år 1992, såldes Robotrons andelar i samriskföretaget till PBK. Sedan överförde PBK, i sin tur, nästan samtliga sina andelar i samriskföretaget till Pilz GmbH & Co. Compact Disc KG, som är ett annat bolag som ingår i Pilzkoncernen (nedan kallat Pilz Compact Disc), varigenom samriskföretaget blev dess dotterbolag. Den 24 november 1992 bytte samriskföretaget namn till Pilz Albrechts GmbH (nedan kallat PA), efter denna överföring och efter att ha flyttat sitt säte till Albrechts. PA integrerades omedelbart efter denna överföring i Pilzkoncernens centraliserade centrala system för hantering av likvida medel (skälen 13 och 14 i det omtvistade beslutet).

2. Omstruktureringsfasen (1993–1998)

17 Cd-fabriken togs i bruk år 1993. Redan från början hade den allvarliga svårigheter och den blev svårt skuldsatt (skäl 15 i det omtvistade beslutet).

18 Pilzkoncernen (inklusive PA), bankerna och de offentligrättsliga organen (THA, LfA, Thüringer Industriebeteiligungsgesellschaft (nedan kallat TIB)) samt Thüringer Aufbaubank (nedan kallad TAB), som alla deltagit i att finansiera uppförandet av cd-fabriken i Albrechts ingick den 7 mars 1994 ett avtal om företagsrekonstruktion. Inom ramen för detta avtal amorterades en stor del av de bankkrediter som beviljats för att bygga cd-fabriken helt eller delvis. Med stöd av avtalet om företagsrekonstruktion förvärvade TIB 98 procent av aktiekapitalet i PA och TAB 2 procent, med retroaktiv verkan från och med den 1 januari 1994, och PA upphörde därför att vara en del av Pilzkoncernen. Detta bolag bytte dessutom i oktober 1994 namn till CDA Compact Disc Albrechts GmbH (nedan kallat CD Albrechts) (skälen 15 och 17 i det omtvistade beslutet). TAB och LfA beviljade vidare CD Albrechts ett antal krediter år 1994 och år 1995.

19 Det var även under år 1994 som de tyska myndigheterna märkte att en stor del av de finansiella stödåtgärder som hade beviljats för att bygga cd‑fabriken i Albrechts hade avletts till andra bolag inom Pilzkoncernen, bland annat med hjälp av den gemensamma hanteringen av likvida medel inom koncernen. Den 25 juli 1995 inleddes dessutom ett konkursförfarande rörande hela Pilzkoncernens tillgångar. Reiner Pilz dömdes sedermera till fängelse för konkursbedrägerier och andra brott (skäl 16 i det omtvistade beslutet).

3. MTDA:s köp av vissa tillgångar

20 MTDA, som är ett helägt dotterbolag till TIB och som främst är verksamt inom produktion av högeffektiva datalagringsmedia, speciellt överskrivningsbara cd‑skivor (cd-rom) och dvd, köpte, med verkan från och med den 1 januari 1998, en del av CD Albrechts tillgångar, nämligen anläggnings- och rörelsetillgångar samt know-how rörande teknik och distribution (skäl 18 i det omtvistade beslutet).

21 Samtidigt med detta köp bytte CD Albrechts namn till LCA Logistik Center Albrechts GmbH (nedan kallat LCA) och MTDA bytte namn till CDA Datenträger Albrechts GmbH (nedan kallat CDA). LCA fortsatte dock att vara ägare till det markområde som behövdes för driften, alla byggnader, den tekniska infrastrukturen och logistikutrustningen. LCA och CDA hade dessutom slutit ett avtal om tjänsteutbyte, som omfattade å ena sidan ett hyresavtal uppgående till årligen 800 000 DEM och å andra sidan ett avtal om utförande av tjänster, vilket är beroende av omfattningen av verksamheten och vars värde uppgår till cirka 3 000 000 DEM (skäl 19 i det omtvistade beslutet).

22 LCA ansökte slutligen om att försättas i likvidation den 22 september 2000 inom ramen för konkursförfarandet.

B – Det administrativa förfarandets gång

23 Efter att genom tidningsartiklar ha fått reda på att tyska myndigheter hade beviljat stöd till att bygga cd-fabriken i Albrechts, begärde kommissionen i oktober 1994 upplysningar från Förbundsrepubliken Tyskland rörande dessa stödåtgärder. Därefter förekom en intensiv skriftväxling och ett antal möten mellan de tyska myndigheterna och kommissionen (skälen 1–3 i det omtvistade beslutet).

24 Kommissionen underrättade i skrivelse av den 17 juli 1998 (nedan kallad beslutet att inleda förfarandet) Förbundsrepubliken Tyskland om sitt beslut att inleda ett formellt förfarande enligt artikel 88.2 EG rörande dessa stödåtgärder. Med skrivelsen följde som bilaga en förteckning med frågor till de tyska myndigheterna. Beslutet att inleda förfarandet publicerades i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 15 december 1998 [Meddelande från kommissionen enligt artikel [88.2] EG till övriga medlemsstater och övriga berörda avseende det stöd som den tyska regeringen beviljat för att skapa CD Albrechts GmbH, i Thüringen (tidigare Pilzkoncernen, Bayern), EGT C 390, s. 7].

25 De tyska myndigheterna reagerade på beslutet att inleda förfarandet genom att sända olika skrivelser med kompletterande information. Flera möten ägde också rum mellan dessa myndigheter och kommissionens företrädare.

26 Kommissionen ansåg emellertid inte att informationen från de tyska myndigheterna utgjorde ett tillfredsställande svar på dess frågor, varför den i skrivelse av den 22 juli 1999 begärde ett fullständigt svar som skulle vara kommissionen tillhanda senast den 31 augusti 1999. De tyska myndigheterna begärde förlängd frist i skrivelse av den 28 juli 1999 och träffade kommissionens företrädare vid ett möte den 23 september 1999 i Bryssel, varefter de överlämnade kompletterande information.

27 Efter att tidsfristen som angetts i beslutet att inleda förfarandet gått ut, anmälde CDA och Punkt Group Ltd, vilket är en konkurrent till CDA, att de berördes av beslutet och yttrade sig till kommissionen.

28 Den 21 juni 2000 avslutade kommissionen förfarandet genom att anta det omtvistade beslutet.

C – Konstaterande av de faktiska omständigheterna och rättslig bedömning

29 Kommissionen har separat bedömt de finansiella stödåtgärder som Förbundsrepubliken Tyskland beviljade under anläggningfasen, omstruktureringsfasen och när MTDA köpte en del av CD Albrechts tillgångar.

1. Finansiella stödåtgärder som beviljats av Förbundsrepubliken Tyskland under anläggningsfasen

30 Kommissionen har i det omtvistade beslutet identifierat fem finansiella stödåtgärder som beviljats under anläggningsfasen. Åtgärderna beskrivs i en tabell i skäl 32 i det omtvistade beslutet på följande sätt:

Åtgärd

Belopp i miljoner tyska mark Mottagare Tilldelat från Datum Rättslig grund 1 100-procentig borgen, ursprungligen 80-procentig borgen, för 52,7 miljoner tyska mark 52,7 PBK LfA 1991 Delstaten Bayerns lag om övertagande av borgen och borgen av borgen 2 Investeringsbidrag och investeringstillskott 19,42 Samriskföretaget LfA 1991/1992 Den tyska förbundsstatens och delstaternas gemensamma regionalutveckling, investeringstillskottslagen 3 Efterskänkt 3,0 PBK LfA 1994 Saknas 4 100-procentig borgen 190,0 Robotron, samriskföretag THA 1991 THA-reglementet 5 Investeringsbidrag och investeringstillskott 63,45 Samriskföretag; från 24.11.1992, PA Thüringen 1991 till 1993 Den tyska förbundsstatens och delstaternas gemensamma regionalutvecklingsprogram, investeringstillskottslagen Total 330,57





31 Det framgår, för det första, av denna tabell att år 1992 beviljade THA en 100‑procentig borgen för 190 000 000 DEM, vilket täckte de flesta av Robotrons och samriskföretagets bankkrediter. Enligt kommissionen skall denna borgen anses som ett statligt stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden, eftersom man inte följt villkoren i de ordningar för stöd som kommissionen godkänt genom skrivelse SG(91) D/17825 av den 26 september 1991 (nedan kallat det första THA‑programmet) och genom skrivelse SG(92) D/17613 av den 8 december 1992 (nedan kallat det andra THA-programmet). Kommissionen ansåg emellertid att eftersom THA i själva verket endast har betalat ut 120 000 000 DEM av de 190 000 000 DEM, som den ursprungliga borgen omfattade, är det detta belopp som skall återbetalas.

32 Kommissionen konstaterade för det andra att delstaten Thüringen fram till den 31 december 1993 hade beviljat samriskföretaget, och därefter PA, investeringsbidrag och investeringstillskott på sammanlagt 63 450 000 DEM med stöd av ”Investitionszulagengesetz” (investeringstillskottslagen) och den tjugonde och tjugoförsta ”Rahmenpläne der Gemeinschaftsaufgabe ’Verbesserung der regionalen Wirtschaftstruktur’” (programmen som antagits för åren 1992 och 1993, med tillämpning av lagen av den 6 oktober 1969 om regionalutvecklingsprogram) (nedan kallad den gemensamma ordningen). Enligt kommissionen hade detta regionalstöd felaktigt beviljats enligt den gemensamma ordningen och investeringstillskottslagen, varför det således var oförenligt med den gemensamma marknaden och skulle återbetalas. Eftersom delstaten Thüringen hade beslutat att kräva återbetalning av 32 500 000 DEM, ansåg kommissionen att 30 950 000 DEM återstod att återbetala.

33 Kommissionen konstaterade för det tredje att åren 1991 och 1992 hade delstaten Bayern via LfA beviljat samriskföretaget investeringsbidrag och investeringstillskott på sammanlagt 19 420 000 DEM. Eftersom dessa bidrag och tillskott avletts till förmån för bolag inom Pilzkoncernen, ansåg kommissionen att de hade beviljats felaktigt med stöd av den gemensamma ordningen och investeringstillskottslagen. Enligt kommissionen rörde det sig således om stöd som är oförenliga med EG-fördraget.

34 Kommissionen konstaterade för det fjärde att delstaten Bayern med stöd av ”Richtlinien für die Übernahme von Staatsbürgschaften im Bereich der gewerblichen Wirtschaft” (direktiv för borgen från det allmänna för industriprojekt, vilka offentliggjordes genom meddelande L 6811-1/7 – 43358 från det bayerska finansministeriet den 7 augusti 1973) (nedan kallade reglerna om delstaten Bayerns borgensåtaganden) hade höjt borgen från 80 till 100 procent för de bankkrediter om sammanlagt 54 700 000 DEM som PBK till slut erhöll. Enligt kommissionen hade de tyska myndigheterna, trots begäran om upplysningar i beslutet att inleda förfarandet, inte lämnat tillräckligt detaljerade upplysningar för att undanröja kommissionens tvivel, vad gäller huruvida delstaten Bayerns (LfA) borgensåtagande var lagenligt. Eftersom stödet i fråga dessutom inte använts för att finansiera investeringar, utan avletts, anser kommissionen att denna borgen skall anses som ett stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden.

35 Kommissionen ansåg för det femte att den omständigheten att LfA avskrivit en fordran på 3 000 000 DEM som LfA fått gentemot PBK på grund av att man betalat detta belopp till bankerna på grund av det borgensåtagande som omnämns i punkt 34 innebar ett statligt stöd. Enligt kommissionen var detta oförenligt med den gemensamma marknaden, eftersom åtgärden hade beviljats utan lagligt stöd.

36 Kommissionen fann, mot denna bakgrund, att Förbundsrepubliken Tyskland, under anläggningsfasen för cd-fabriken i Albrechts, i strid med artikel 88.3 EG hade beviljat statligt stöd på sammanlagt 260 570 000 DEM. Dessa stödåtgärder består av delstaten Thüringens stöd på 63 450 000 DEM, LfA:s stöd på 77 120 000 DEM (54 700 000 DEM i form av borgen, 19 420 000 DEM i form av investeringstillskott och 3 000 000 DEM i form av en avskriven fordran) och THA:s stöd om 120 000 000 DEM.

37 Enligt kommissionen är dessa stödåtgärder främst oförenliga med den gemensamma marknaden på grund av att de har gynnat bolagen i Pilzkoncernen och att de därför missbrukats, i den mening som avses i artikel 88.2 EG.

2. Finansiella stödåtgärder som beviljats under omstruktureringsfasen

38 Kommissionen har i det omtvistade beslutet identifierat och som stöd betecknat tolv finansiella stödåtgärder som beviljats under företagets omstruktureringsfas. Stödåtgärderna beskrivs på följande sätt i en tabell i skäl 39 i det omtvistade beslutet:

Åtgärd Belopp i miljoner tyska mark Mottagare Godkänd av Datum Rättslig grund 1 Kredit 25,0 PA TAB Oktober 1993 Saknas 2 Kredit 20,0 PA TAB Mars 1994 Saknas 3 Inköpspris 3,0 PBK TIB Mars 1994 Saknas 4 Tillskott 12,0 PA TIB Mars 1994 Saknas 5 Övertagande av företag 33,0 PA TIB (98 procent) TAB (2 procent) Mars 1994 Saknas 6 Kredit 2,0 PA LfA Mars 1994 Saknas 7 Kompanjonlån 3,5 PA TIB April 1994 Saknas 8 Kredit 15,0 Pilz-koncernen LfA Juni 1994 Saknas 9 Kredit 15,0 CD Albrechts TAB Oktober 1994 Saknas 10 Kredit 7,0 CD Albrechts LfA December 1994 Saknas 11 Kredit 9,5 CD Albrechts TAB Januari 1995 Saknas 12 Räntor 21,3 Sedan slutet av 1993 Totalt 166,3





39 Kommissionen konstaterade för det första att TAB i oktober 1993 hade beviljat PA en kredit på 25 000 000 DEM för att detta bolag skulle klara en likviditetskris men att andra bolag i Pilzkoncernen direkt erhållit dessa medel via koncernens gemensamma hantering av likvida medel.

40 Kommissionen konstaterade för det andra att TAB i mars 1994 hade beviljat PA en kredit på 20 000 000 DEM för att återbetala de bankkrediter som THA hade gått i borgen för men att även dessa medel direkt hade gått till bolag i Pilzkoncernen via koncernens gemensamma hantering av likvida medel.

41 Kommissionen konstaterade för det tredje att i mars 1994 betalade TIB 3 000 000 DEM till PBK för detta bolags aktier i PA.

42 Kommissionen konstaterade för det fjärde att i mars 1994 hade TIB beviljat ett bidrag i form av tillskott till PA:s kapitalreserv, på sammanlagt 12 000 000 DEM.

43 Kommissionen konstaterade för det femte att i mars 1994 hade TIB och TAB förvärvat 98 respektive 2 procent av aktiekapitalet i PA, vilket motsvarade ett belopp om 33 000 000 DEM.

44 Kommissionen konstaterade för det sjätte att delstaten Bayern i mars 1994 via LfA hade beviljat PA en kredit på 2 000 000 DEM.

45 Kommissionen konstaterade för det sjunde att TIB i april 1994 hade beviljat TIB ett kompanjonlån på 3 500 000 DEM.

46 Kommissionen konstaterade för det åttonde att LfA i juni 1994 hade beviljat Pilzkoncernen en företagskredit på 15 000 000 DEM som var tänkt som en övergångsordning, till dess man hittat en köpvillig investerare till cd-fabriken i Albrechts .

47 Kommissionen konstaterade för det nionde att TAB i oktober 1994 hade beviljat CD Albrechts en kredit på 15 000 000 DEM. Kommissionen anmärkte att trots att dessa medel hade utbetalats till CD Albrechts, hade de använts för att betala tjänster tillhandahållits företag i Pilzkoncernen, som man aldrig fick någon betalning för, varför de senare företagen gynnades.

48 Kommissionen konstaterade för det tionde att i december 1994 hade delstaten Bayern via LfA beviljat CD Albrechts en kredit på 7 000 000 DEM.

49 Kommissionen konstaterade för det elfte att TAB i januari 1995 hade beviljat CD Albrechts en kredit på 9 500 000 DEM.

50 Kommissionen konstaterade för det tolfte att enligt uppgifter från de tyska myndigheterna medförde dessa utbetalningar avsevärda räntefördelar för PA och CD Albrechts, uppgående till sammanlagt 21 300 000 DEM under perioden från slutet av år 1993 till år 1998.

51 Enligt kommissionen skall de tolv ovan beskrivna finansiella stödåtgärderna, uppgående till sammanlagt 166 300 000 DEM, anses som olagligt statligt stöd och som oförenliga med den gemensamma marknaden. Eftersom detta stöd gynnat TIB och TAB efter det att dessa bolag tog över det ekonomiska ansvaret för cd‑fabriken i Albrechts, kunde de endast godkännas av kommissionen på grundval av artikel 87.3 c EG och i enlighet med riktlinjerna för bedömningen av stöd för undsättning och omstrukturering. Enligt kommissionen står det helt klart att ovannämnda stöd inte uppfyller villkoren i nämnda riktlinjer, eftersom det av upplysningarna inte framgår något som visar att stödet har beviljats inom ramen för en hållbar omstruktureringsplan kombinerad med konkreta interna åtgärder som ger kommissionen anledning att tro att företaget inom rimlig tid kommer att bli lönsamt och långsiktigt livskraftigt. Eftersom ingen privat köpare anmält sitt intresse för att köpa bolagen LCA och CDA, var det dessutom, utan insatser från det privata näringslivet, inte möjligt att avgöra om stödet var proportionerligt till omstruktureringskostnaderna.

3. Återkrav av stödåtgärderna

52 Enligt artikel 14.1 i förordning nr 659/1999 har kommissionen beslutat att Förbundsrepubliken Tyskland måste återkräva det stöd som utbetalats under anläggningsfasen och omstruktureringsfasen för cd‑fabriken i Albrechts, eftersom det är olagligt och oförenligt med den gemensamma marknaden.

53 Kommissionen har vidare understrukit att för att förhindra att man kringgår dess beslut och garantera att varje snedvridning av konkurrensvillkoren utesluts är den om nödvändigt ålagd att insistera på att återkravsförfarandet inte begränsas till den ursprungliga mottagaren av stödet, utan utsträcks även till det företag som med hjälp av överförda produktionsmedel fortsätter det ursprungliga företagets affärsverksamhet. Kommissionen angav att för att avgöra om ett företag verkligen fortsätter den ursprungliga stödmottagarens verksamhet, tar den hänsyn till ett antal kriterier, däribland föremålet för överförandet, köpesumman, identiteten på andelsägarna och ägarna till det ursprungliga företaget och till det företag som förvärvat det, tidpunkten för överförandet och överförandets kommersiella karaktär. Kommissionen ansåg dock att i förevarande fall drog LCA och CDA helt klart nytta av det stöd som tidigare hade beviljats till PBK, samriskföretaget och PA, eftersom de utnyttjade dessa företags tillgångar och infrastruktur, för att bedriva sin verksamhet. Kommissionen beslutade således att LCA, CDA och övriga företag som erhållit eller skulle komma att erhålla tillgångar från samriskföretaget, PA eller PBK skulle återbetala stödet, eftersom de skulle anses som ”mottagare” av detta stöd.

4. Det omtvistade beslutet

54 Mot denna bakgrund beslutade kommissionen följande:

”Artikel 1

1. De stöd som [Förbundsrepubliken] Tyskland beviljat [PBK, samriskföretaget och PA] för att uppföra, driva och konsolidera en cd-fabrik i Albrechts (Thüringen) användes vad gäller ett belopp på 260,57 miljoner tyska mark inom andra områden av Pilz-gruppen.

De stöd det handlar om är delstaten Thüringens åtgärder till ett belopp på 63,45 miljoner tyska mark, [LfA] till ett belopp på totalt 77,12 miljoner tyska mark och [THA] till ett belopp på 120 miljoner tyska mark.

Den felaktiga användningen av stöden utgör missbruk av stöd enligt artikel 88.2 [EG]. Stöden är därför oförenliga med EG-fördraget.

2. Stödet uppgående till i allt 166,3 miljoner tyska mark för att omstrukturera [CD Albrechts] är enligt artikel 87.1 [EG] oförenligt med bestämmelserna i EG-fördraget.

Artikel 2

1. [Förbundsrepubliken] Tyskland skall tillgripa alla nödvändiga medel för att återkräva de i artikel 1 omnämnda, på felaktiga grunder beviljade stöden från respektive mottagare.

2. Indrivandet skall ske i enlighet med nationell lagstiftning. Till beloppet skall läggas ränta som beräknas på grundval av den referensränta som används vid beräkningen av bidragsekvivalenten inom ramen för regionalstöd och löper från och med den dag då stödet betalades ut till stödmottagarna till dess att det faktiskt återbetalas.

3. I denna artikel betyder mottagare [CDA] och [LCA], liksom alla andra företag till vilka tillgångar och/eller infrastruktur från [PBK], [samriskföretaget] eller [PA] överförts eller kan komma att överföras för att kringgå verkningarna av detta beslut. ...”

Förfarandet och parternas yrkanden

55 Delstaten Thüringen har genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 10 oktober 2000 väckt talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Målet registrerades som nummer T-318/00.

56 Genom beslut av ordföranden på förstainstansrättens tredje avdelning av den 28 maj 2001 tilläts Förbundsrepubliken Tyskland att intervenera till stöd för delstaten Thüringens och ODS Optical Disc Service GmbH:s (nedan kallat ODS) yrkanden och en av CDA:s konkurrenter tilläts intervenera till stöd för kommissionens yrkanden.

57 ODS och Förbundsrepubliken Tyskland ingav interventionsbilagor den 29 augusti respektive den 3 september 2001. Den 24 oktober 2001 yttrade sig delstaten Thüringen och kommissionen över ODS:s och Förbundsrepubliken Tysklands interventionsinlagor.

58 Förstainstansrätten (tredje avdelningen i utökad sammansättning) beslutade den 30 september 2002 att vilandeförklara målet till dess att domstolen hade meddelat dom i de förenade målen C-328/99, Italien mot kommissionen, och C-399/00, SIM 2 Multimedia mot kommissionen. Mot bakgrund av den dom som meddelades den 8 maj 2003 i dessa förenade mål ombad förstainstansrätten parterna att yttra sig över vilken inverkan domen hade för talan i detta mål. Yttranden ingavs den 23 och den 24 juni 2003.

59 På grundval av referentens rapport anmodade förstainstansrätten parterna att yttra sig om huruvida förevarande talan eventuellt borde förenas med CDA:s talan, med samma föremål, som registrerats av förstainstansrättens kansli med nummer T‑324/00. Efter att förstainstansrätten erhållit parternas yttranden förenades målen genom beslut av den 8 mars 2004 vad gäller det muntliga förfarandet och domen.

60 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten att inleda det muntliga förfarandet och som en processledningsåtgärd enligt artikel 64 i förstainstansrättens rättegångsregler anmodades parterna skriftligen att inge vissa handlingar och besvara frågor.

61 Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid den offentliga förhandlingen den 5 maj 2004.

62 Målen T-318/00 och T-324/00 skildes genom beslut av den 23 juli 2004 åt vad gäller domen.

63 Delstaten Thüringen har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogiltigförklara det omtvistade beslutet,

– i andra hand ogiltigförklara artikel 1.1 i det omtvistade beslutet, i den del det stöd som betalats till samriskföretaget och PA förklaras oförenliga med den gemensamma marknaden samt ogiltigförklara artikel 1.2 och artikel 2.3 i det omtvistade beslutet,

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

64 Förbundsrepubliken Tyskland, som intervenerat i målet, har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogiltigförklara det omtvistade beslutet.

65 Kommissionen, som stöds av ODS, har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogilla talan,

– förplikta delstaten Thüringen att ersätta rättegångskostnaderna.

Tillämpliga bestämmelser

I – Inledande synpunkter

66 Delstaten Thüringen har till stöd för sin talan anfört ett antal grunder som rör åsidosättande av rätten till försvar, uppgiften att vissa konstateranden av de faktiska omständigheterna var felaktiga, åsidosättande av motiveringsskyldigheten, åsidosättande av artiklarna 87 EG och 88 EG och anknutna tillämpningsföreskrifter, åsidosättande av proportionalitetsprincipen och slutligen åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och ”säkerhetsprincipen”.

67 Förstainstansrätten har beslutat att först undersöka de grunder som anförts till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av artikel 1 i det omtvistade beslutet. Förstainstansrätten kommer därefter att behandla grunderna rörande ordningen för indrivningen enligt artikel 2 i det omtvistade beslutet.

II – Huruvida artikel 1 i det omtvistade beslutet är lagenlig

68 Delstaten Thüringen har i huvudsak gjort gällande att artikel 1 i det omtvistade beslutet är rättsstridig på grund av att kommissionens bedömning av de olika finansiella stödåtgärder som beviljats inom ramen för projektet avseende cd‑fabriken i Albrechts grundas på faktiska villfarelser, strider mot artikel 87.1 EG och artikel 88.2 EG och inte uppfyller motiveringsskyldigheten.

69 Delstaten Thüringens grunder skall därför prövas en i taget för var och en av de finansiella stödåtgärder som anges i tabellerna i punkterna 30 och 38 ovan.

70 Förstainstansrätten anser dock att det är nödvändigt att först pröva delstaten Thüringens argument att kommissionen inte hade rätt att grunda sig på den information som denna förfogade över när den antog det omtvistade beslutet.

A – Huruvida det var tillåtet att grunda det omtvistade beslutet på tillgängliga uppgifter

1. Parternas argument

71 Delstaten Thüringen anser att i förevarande fall hade kommissionen inte rätt att grunda det omtvistade beslutet på de uppgifter som den förfogade över när den antog det omtvistade beslutet. Delstaten har för det första anmärkt att kommissionen, såsom framgår av artikel 13.1 andra meningen i förordning nr 659/1999 och av fast rättspraxis, endast kan grunda ett beslut på tillgängliga uppgifter när medlemsstaten har underlåtit att svara eller har lämnat ett ofullständigt svar på en begäran om upplysningar från kommissionen (domstolens dom av den 14 februari 1990 i mål C-301/87, Frankrike mot kommissionen, ”Boussac”, REG 1990, s. I‑307, svensk specialutgåva, volym 10, s. 319, punkterna 19 och 22, och av den 13 april 1994 i de förenade målen C-324/90 och C-342/90, Tyskland och Pleuger Worthington mot kommissionen, REG 1994, s. I-1173, punkt 26). Den har också anmärkt att även om de nationella myndigheterna är skyldiga att lämna kommissionen samtliga relevanta uppgifter som den behöver för att utföra sitt uppdrag att kontrollera statligt stöd, är den samtidigt skyldig att i möjligaste mån se till att omständigheterna blir klarlagda. Enligt delstaten innebär detta att kommissionen på ett klart och tydligt sätt skall informera de nationella myndigheterna om samtliga uppgifter som den behöver inom ramen för sitt uppdrag och att den endast skall anta ett beslut på grundval av tillgängliga uppgifter i extremfall där den trots begäran om förtydliganden inte har fått det. Enligt delstaten Thüringen har de tyska myndigheterna i förevarande fall besvarat kommissionen varje gång den har begärt upplysningar och särskilt på frågorna i bilagan till beslutet att inleda förfarandet. Delstaten har särskilt anmärkt att med ett undantag motsvarade frågorna i den formella underrättelsen av den 22 juli 1999 inte frågorna i bilagan till beslutet att inleda förfarandet, vilket enligt delstaten visar att förfarandet hade gått framåt under mellantiden. Enligt delstaten borde kommissionen, om den ansåg att svaren på frågorna i bilagan till beslutet att inleda förfarandet var ofullständiga, ha anmärkt detta i sin skrivelse av den 22 juli 1999. Delstaten Thüringen anser därför att eftersom kommissionen inte har begärt sådana förtydliganden från de tyska myndigheterna, hade den inte rätt att grunda det omtvistade beslutet på tillgängliga uppgifter.

72 Kommissionen har, med stöd av ODS, ifrågasatt delstaten Thüringens påstående.

2. Förstainstansrättens bedömning

73 Det framgår av rättspraxis att kommissionen är behörig att anta ett beslut på grundval av tillgängliga uppgifter om en medlemsstat inte har uppfyllt sin samarbetsskyldighet och underlåter att lämna kommissionen de uppgifter denna behöver för att avgöra om ett stöd är förenligt med den gemensamma marknaden (domen i det ovan i punkt 71 nämnda målet Boussac, punkt 22, och i målet Tyskland och Pleuger Worthington mot kommissionen, punkt 26). Kommissionen måste emellertid innan den fattar ett sådant beslut iaktta vissa processuella krav. Den måste särskilt anmoda medlemsstaten att inom en viss tidsfrist förse kommissionen med de handlingar, upplysningar och uppgifter som den behöver för att avgöra om stödet är förenligt med den gemensamma marknaden. Det är bara om medlemsstaten, trots kommissionens anmodan, underlåter att lämna begärda upplysningar som denna har rätt att avsluta förfarandet och fatta ett beslut att stödet är förenligt eller oförenligt med den gemensamma marknaden på grundval av tillgängliga uppgifter (domen i det ovan i punkt 71 nämnda målet Boussac, punkterna 19 och 22). Dessa krav har upprepats och konkretiserats i artikel 5.2, artikel 10.3 och artikel 13.1 i förordning nr 659/1999.

74 Det är mot bakgrund av dessa principer som förstainstansrätten skall pröva huruvida kommissionen i förevarande fall hade rätt att anta det omtvistade beslutet med beaktande endast av de uppgifter denna förfogade över i juni 2000.

75 Förstainstansrätten skall först påminna om vad som skett i det administrativa förfarandet i förevarande mål.

76 Detta förfarande inleddes med att kommissionen i oktober 1994 sände en skrivelse till de tyska myndigheterna. I denna skrivelse begärde kommissionen att de tyska myndigheterna skulle lämna upplysningar om det statliga stöd som hade beviljats för att bygga en cd-fabrik i Albrechts. De tyska myndigheterna svarade i skrivelse av den 9 november 1994 genom att anmäla ett stöd från delstaten Thüringen och delstaten Bayern till samriskföretaget och Pilzkoncernen. I skrivelse av den 15 november 1994 begärde kommissionen mer preciserade upplysningar om detta stöd. De tyska myndigheterna svarade i skrivelse av den 3 mars 1995 genom att komplettera anmälan genom att berätta om nya stödåtgärder som hade beviljats av THA, delstaten Thüringen och delstaten Bayern. Eftersom dessa stödåtgärder redan hade beviljats, registrerade kommissionen dem med nummer NN 54/95 (skäl 2 i det omtvistade beslutet). Kommissionen ställde genom skrivelser av den 1 augusti 1995 den 16 oktober 1995 och den 25 november 1996 kompletterande frågor, vilka de tyska myndigheterna besvarade genom skrivelser av den 22 augusti 1995, den 2 augusti 1995, den 18 januari 1996 och den 17 april 1997. Den 3 februari 1997 och den 22 och 23 september 1997 hölls möten i Bryssel och Erfurt mellan kommissionens och de tyska myndigheternas företrädare. I skrivelse av den 20 januari 1998 yttrade sig de senare sammanfattningsvis över mötet med kommissionens företrädare (skäl 3 i det omtvistade beslutet).

77 Eftersom kommissionen efter en preliminär undersökning av de upplysningar den hade erhållit från de tyska myndigheterna ansåg att det var tveksamt om de omtvistade åtgärderna var förenliga med den gemensamma marknaden, beslutade den att inleda förfarandet den 17 juli 1998.

78 Kommissionen anmodade i detta beslut dessutom Förbundsrepubliken Tyskland att ”inom en månad från mottagandet av [nämnda beslut] förse kommissionen med de handlingar, upplysningar och uppgifter som den behöver för att bedöma huruvida stödåtgärderna är förenliga med artikel [87 EG]”. En bilaga med sju frågor följde med beslutet att inleda förfarandet.

79 I skrivelse av den 26 augusti 1998 reagerade Förbundsrepubliken Tyskland på beslutet att inleda förfarandet. Den 15 oktober 1998 hölls ett nytt möte i Bryssel mellan kommissionens och de tyska myndigheternas företrädare. De senare lämnade kompletterande upplysningar genom skrivelse av den 11 november 1998.

80 Kommissionen ansåg att inkomna upplysningar fortfarande var otillräckliga och anmodade i skrivelse av den 4 mars 1999 på nytt de tyska myndigheterna att lämna nödvändiga upplysningar och särskilt att besvara de frågor som hade bifogats beslutet att inleda förfarandet.

81 De tyska myndigheterna lämnade, som svar på den nya anmodan, kompletterande upplysningar genom skrivelser av den 30 mars, den 1 april och den 16 april 1999.

82 Kommissionen ansåg emellertid att dessa upplysningar fortfarande inte utgjorde ett tillfredsställande svar på frågorna i bilagan till beslutet att inleda förfarandet (särskilt frågorna 3–7 i bilagan). Kommissionen begärde därför, i skrivelse av den 22 juli 1999, svar som skulle ha inkommit senast den 31 augusti 1999. Kommissionen begärde dessutom att Förbundsrepubliken Tyskland skulle inkomma med ytterligare upplysningar och handlingar.

83 De tyska myndigheterna begärde förlängd frist i skrivelse av den 28 juli 1999 och träffade kommissionens företrädare vid ett nytt möte den 23 september 1999 i Bryssel, varefter de överlämnade kompletterande upplysningar den 28 september och den 19 oktober 1999.

84 Kommissionen antog slutligen det omtvistade beslutet den 21 juni 2000.

85 Vad gäller delstaten Thüringens argument att de tyska myndigheterna hade meddelat samtliga upplysningar som kommissionen begärt, varför den inte hade rätt att grunda sig på tillgängliga uppgifter, konstaterar förstainstansrätten inledningsvis att det framgår klart av det administrativa förfarandets gång att kommissionen hade iakttagit de processuella krav som följer av rättspraxis och av förordning nr 659/1999. Kommissionen anmodade nämligen Förbundsrepubliken Tyskland formellt tre gånger att lämna de upplysningar denna behövde för att bedöma om de omtvistade stödåtgärderna var förenliga med den gemensamma marknaden.

86 Tvärtemot vad delstaten Thüringen hävdar, framgår det inte heller av kommissionens skrivelse av den 22 juli 1999 att de tyska myndigheterna besvarade samtliga frågor utom en. I nämnda skrivelse anmodade kommissionen tvärtom omedelbart de tyska myndigheterna att besvara frågorna 3–7 i bilagan till beslutet att inleda förfarandet.

87 Delstaten Thüringen har vidare inte visat att de tyska myndigheterna svarade uttömmande på kommissionens frågor i bilagan till beslutet att inleda förfarandet. Den har särskilt inte styrkt att dessa myndigheter ingett en preciserad förteckning över de stödåtgärder som beviljats sedan år 1991, trots att kommissionen flera gånger begärt en sådan. Delstaten har vidare inte bevisat att dessa myndigheter besvarat frågan huruvida det eventuellt har förekommit omstruktureringsplaner. Det framgår vidare av handlingarna i målet att dessa myndigheter endast i vaga ordalag besvarade frågan rörande beskrivningen av de transaktioner som vidtagits när TAB och TIB övertog samriskföretaget samt frågan om beskrivningen av under vilka omständigheter och villkor som privatbankerna avskrev sina krediter år 1994.

88 Det skall härvid erinras om att följande gäller enligt artikel 6.1 i förordning nr 659/1999: ”Beslutet om att inleda ett formellt granskningsförfarande skall sammanfatta relevanta sak- och rättsfrågor, kommissionens preliminära bedömning beträffande den föreslagna åtgärdens karaktär av stöd skall inbegripas och tvivlen beträffande åtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden skall anges.” Genom att beslutet antagits och publicerats i Europeiska unionens officiella tidning har medlemsstaten och övriga berörda parter informerats om de uppgifter som kommissionen avser att lägga till grund för sitt beslut. Av detta följer att om parterna anser att vissa uppgifter som anges i beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet är felaktiga, skall de underrätta kommissionen därom under det administrativa förfarandet, vid äventyr av att de annars inte kan ifrågasätta dessa uppgifter inom ramen för domstolsförfarandet (se, för ett liknande resonemang, vad avser medlemsstaten, domstolens dom av den 14 september 1994 i de förenade målen C-278/92–C-280/92, Spanien mot kommissionen, REG 1994, s. I‑4103, punkt 31). Däremot är kommissionen, i enlighet med de principer som följer av den rättspraxis och de bestämmelser som anges ovan i punkt 73, om berörda parter inte har lämnat motstridiga upplysningar, behörig att grunda sig på uppgifter som den har tillgång till när den fattar sitt slutliga beslut, även om dessa skulle visa sig vara felaktiga, under förutsättning att kommissionen har anmodat medlemsstaten att inkomma med nödvändiga upplysningar rörande de aktuella omständigheterna. Om kommissionen däremot har avstått från att anmoda medlemsstaten att lämna upplysningar om de omständigheter som den avser att grunda sig på, kan den därefter inte ursäkta eventuella faktiska villfarelser med att den hade rätt att när den antog det slutliga beslutet, efter det formella granskningsförfarandet, endast grunda sig på de uppgifter som den då hade tillgång till.

89 Kommissionens konstateranden om de faktiska omständigheterna ligger däremot, tvärtemot vad delstaten Thüringen har hävdat, inte helt utanför domstolens prövning. Om medlemsstaten helt har uppfyllt sin skyldighet att lämna samtliga upplysningar som kommissionen har begärt, är det särskilt lätt för den att, med stöd av de upplysningar som denna har lämnat under förfarandet, visa att eventuella faktiska villfarelser i det omtvistade beslutet inte härrör från den. När kommissionen grundar ett beslut på tillgängliga uppgifter rörande vissa faktiska omständigheter utan att i just detta hänseende iaktta de processuella krav som har uppställts i rättspraxis och återgetts i förordning nr 659/1999, kan förstainstansrätten utöva sin domstolsprövning vad avser frågan huruvida kommissionens beaktande av dessa uppgifter har lett till en felaktig bedömning som gör att det omtvistade beslutet är rättsstridigt.

90 Med hänsyn till de villkor som anges i punkterna 85–88 ovan och särskilt till att kommissionen tre gånger har uppmanat delstaten Thüringen att inkomma med upplysningar under det administrativa förfarandet, har nämnda delstat inte visat att kommissionen i det omtvistade beslutet har beaktat upplysningar om de faktiska omständigheterna på ett sätt som strider mot de processuella kraven på detta område. Kommissionen hade således rätt att när den antog det omtvistade beslutet grunda sig på de uppgifter som den förfogade över.

91 Mot denna bakgrund kan förevarande anmärkning inte vinna framgång.

B – Den borgen som delstaten Bayern (LfA) beviljat PBK

1. Parternas argument

92 Delstaten Thüringen har för det första gjort gällande att kommissionen har gjort en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna vad avser detta stöd. Den har understrukit att tvärtemot vad kommissionen har konstaterat i skäl 30 i det omtvistade beslutet, hade borgen från delstaten Bayern, som ursprungligen avsåg 80 procent av de bankkrediter som hade beviljats PBK, inte omvandlats till en borgen omfattande 100 procent av krediterna, det vill säga sammanlagt för 54 700 000 DEM. Den har särskilt anmärkt att beloppet 54 700 000 DEM som kommissionen refererar till är kreditens kapitalbelopp (exklusive ränta) som omfattades av en borgen på 80 procent från delstaten Bayern, när rekonstruktionsavtalet ingicks i mars 1994. Enligt delstaten Thüringen hade delstaten Bayern, tvärtemot vad kommissionen har konstaterat i det omtvistade beslutet, inte gått med på att gå i borgen för detta belopp till 100 procent. Tvärtom hade det sammanlagda beloppet för vilka krediter delstaten Bayern gick i borgen för i rekonstruktionsavtalet minskats, dels på grund av att bankerna hade skrivit av krediter för vilka borgen hade ställts på 12 000 000 DEM, dels på grund av att delstaten Bayern hade ingripit på olika sätt. Delstaten Thüringen har understrukit att det endast är mellanskillnaden, det vill säga 41 400 000 DEM, som delstaten Bayern (LfA) i rekonstruktionsavtalet har accepterat att ställa borgen för till 100 procent och att LfA år 1995 var tvungen att verkställa sitt borgensåtagande i dess helhet genom att betala motsvarande belopp till bankerna. Delstaten Thüringen har dessutom preciserat att delstaten Bayerns fordran på samriskföretaget på 41 400 000 DEM, till följd av denna betalning, och delstaten Bayerns övriga fordringar på detta bolag uppgående till 9 000 000 DEM, slutligen hade övertagits av TAB, den 7 november 1995, för 15 000 000 DEM. Enligt delstaten Thüringen hade CDA helt betalat denna fordran som TAB hade på samriskföretaget, efter det att CDA övertagit LCA:s tillgångar.

93 Delstaten Thüringen har understrukit att de tyska myndigheterna hade delgett kommissionen dessa upplysningar under det administrativa förfarandet. Nämnda delstat har angett att det framgår klart av skrivelserna av den 18 januari 1996 och av den 30 mars 1999 att delstaten Bayerns borgen, som ursprungligen omfattade 80 procent av PBK:s bankkrediter inte hade omvandlats till en borgen som omfattade 100 procent av krediter på sammanlagt 54 700 000 DEM. Enligt delstaten Thüringen utgjorde denna borgen på 100 procent i själva verket ett ingripande enligt den ursprungliga borgen och omfattade dessutom endast en mellanskillnad på 41 400 000 DEM. Enligt denna delstat hade kommissionen med orätt avstått från att konstatera detta, trots att denna omständighet var avgörande, eftersom den visade att det faktum att delstaten Bayern beviljade en borgen på 100 procent enligt rekonstruktionsavtalet inte utgjorde ett nytt stöd, utan ett ingripande inom ramen för en befintlig stödåtgärd, som hade beviljats inom ramen för ett godkänt stödprogram.

94 Delstaten Thüringen har vidare understrukit att det framgår av dessa uppgifter att LfA, tvärtemot vad kommissionen har konstaterat i skäl 30 i det omtvistade beslutet, inte hade betalat 54 700 000 DEM, plus 7 000 000 DEM, enligt sitt borgensåtagande. Enligt delstaten Thüringen betalade LfA på sin höjd 48 400 000 DEM, eftersom LfA i mars 1994 hade betalat 3 000 000 DEM till bankerna och beviljat PA två lån på 2 000 000 DEM vardera – ett för att betala tillbaka de krediter som omfattades av borgensåtagandet och ett för att garantera betalningen av framtida räntor på dessa krediter – och år 1995 betalade LfA 41 400 000 DEM till bankerna. Delstaten Thüringen anser att skillnaden mellan detta belopp på 48 400 000 DEM och de 54 700 000 DEM som omnämns i skäl 30 i det omtvistade beslutet bland annat förklaras av omständigheten att kommissionen har beaktat vissa belopp två gånger, först som ett belopp som garanterats av delstaten Bayern och en andra gång som ett belopp som inbetalats av LfA med stöd av detta borgensåtagande.

95 Delstaten Thüringen har för det andra gjort gällande att kommissionen har åsidosatt artikel 87.1 EG genom att i skälen 89–93 i det omtvistade beslutet felaktigt anse att den omtvistade borgen, när den omvandlades till en borgen på 100 procent, inte längre uppfyllde villkoren enligt reglerna om delstaten Bayerns borgensåtaganden.

96 Delstaten Thüringen anser slutligen att kommissionen har åsidosatt motiveringsskyldigheten, eftersom den inte har lämnat någon motivering till stöd för sitt konstaterande att delstaten Bayerns borgensåtagande stred mot tillämpliga bestämmelser.

97 Kommissionen har med stöd av ODS hävdat att det inte finns något i delstaten Thüringens argumentation vad gäller delstaten Bayerns borgen som utgör grund för att bifalla talan.

98 Dels har kommissionen bestridit att den har begått ett fel i sitt konstaterande av de faktiska omständigheterna rörande denna borgen. Kommissionen har inledningsvis påpekat att de tyska myndigheterna, trots dess uppmaning, avstod från att klargöra fakta vad gäller detta stöd. Kommissionen har anmärkt att i skrivelsen av den 30 mars 1999 nöjde sig de tyska myndigheterna med att anse det ”logiskt” att höja borgen från 80 till 100 procent, men utan att lämna någon närmare förklaring härvid. Kommissionen anser därför att den i enlighet med domstolens dom av den 30 juni 1992 i mål C-47/91, Italien mot kommissionen, ”Italgrani” (REG 1992, s. I‑4145; svensk specialutgåva, volym 16, s. I-147), hade rätt att fatta beslut på grundval av tillgängliga uppgifter. Enligt kommissionen framgick det av dessa uppgifter att det faktiska beviljandet av denna borgen inte längre stämde med de ursprungliga villkoren enligt reglerna om delstaten Bayerns borgensåtaganden, på grund av att den hade omvandlats. Eftersom det i detta stödprogram som kommissionen först hade godkänt föreskrevs att borgen högst kunde täcka 80 procent av krediterna, borde delstaten Bayerns borgen ha minskats i motsvarande mån när bankerna avskrev krediter uppgående till 12 000 000 DEM. Kommissionen har dessutom gjort gällande att varken de tyska myndigheterna eller delstaten Thüringen har kunnat förklara varför borgensbeloppet höjdes från 52 720 000 till 54 720 000 DEM. Kommissionen har slutligen angett att även om man skulle anta att delstaten Thüringen har rätt när den hävdar att säkerheten togs i anspråk när delstaten Bayern lämnade borgen för det återstående beloppet med 100 procent, borde delstaten Bayern icke desto mindre bara ha ställt borgen för 80 procent av det nya beloppet.

99 Dels anser kommissionen att delstaten Thüringen har fel när den hävdar att kommissionen har åsidosatt artikel 87.1 EG och motiveringsskyldigheten vad gäller den rättsliga bedömningen av delstaten Bayerns borgensåtagande.

2. Förstainstansrättens bedömning

100 Delstaten Thüringen har ifrågasatt att artikel 1 i det omtvistade beslutet är lagenlig i det att ett finansiellt stöd från LfA i form av borgen för ett lån på 54 700 000 DEM betecknas som ett statligt stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden, och har hävdat att kommissionen har gjort en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna samt åsidosatt artikel 87.1 EG och motiveringsskyldigheten.

101 Förstainstansrätten kommer härvid först att pröva huruvida kommissionen har gjort en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när den i skäl 30 i det omtvistade beslutet konstaterade att ”[t]ill följd av att regionalstöden blev så omfattande togs bankkonsortiets kredit på 65,85 miljoner tyska mark endast i anspråk för 54,7 miljoner tyska mark” och att ”LfA [gick] i borgen för 100 procent av detta belopp, i stället för som planerat 80 procent”.

102 Såsom understrukits i punkt 88 ovan, kan så endast vara fallet om delstaten Thüringen kan visa att kommissionen under det administrativa förfarandet har erhållit nödvändiga upplysningar som gör det möjligt för den att rätta till eventuella felaktigheter i beskrivningen av de faktiska omständigheterna i beslutet att inleda förfarandet.

103 Förstainstansrätten erinrar härvid om att kommissionen i punkt 2.2.1 tredje stycket i beslutet att inleda förfarandet har angett att ”[d]elstaten Bayern har ställt borgen för denna kredit med stöd av ett godkänt stödprogram” och att ”denna borgen täckte 80 procent av beloppet, det vill säga 52 720 000 [DEM]”. I femte stycket i samma punkt i beslutet att inleda förfarandet anges följande:

”Eftersom [PBK] i själva verket har åtnjutit högre investeringsbidrag och investeringstillskott än planerat, utbetalades endast 54 700 000 [DEM] av den kredit på 65 850 000 [DEM] som bankkonsortiet hade beviljat. Delstaten Bayern ändrade därför sin borgen, som ursprungligen täckte 80 procent av en kredit (52 720 000 [DEM]), till en borgen som täckte 100 procent (54 700 000 [DEM]) ...”

104 I beslutet att inleda förfarandet anges slutligen i den preliminära bedömningen av stödåtgärderna att ”[k]ommissionen även är mycket tveksam till huruvida de åtgärder som har vidtagits inom ramen för detta borgensåtagande, det vill säga att borgen kom att gälla för 100 procent och det garanterade beloppet höjdes från 52 720 000 [DEM] till 54 700 000 [DEM], omfattas av [ett godkänt stödprogram]” (punkt 3.1.1 första stycket i beslutet att inleda förfarandet).

105 Det framgår klart av denna redogörelse att kommissionen när förfarandet inleddes av tillgängliga uppgifter drog slutsatsen att år 1994 hade delstaten Bayerns borgen som ursprungligen täckte 80 procent av krediterna omvandlats till en borgen som täckte 100 procent och att det garanterade beloppet hade höjts från 52 720 000 till 54 700 000 DEM.

106 Det skall understrykas att i skrivelsen av den 30 mars 1999 tog de tyska myndigheterna ställning till denna beskrivning av de faktiska omständigheterna vad gäller delstaten Bayerns borgensåtagande. De underströk nämligen att bankerna inom ramen för rekonstruktionsavtalet hade gått med på att skriva av 12 000 000 DEM från de krediter som täcktes av denna borgen och att deras egen risk vad avser dessa krediter var täckt till 100 procent, varför ”det som återstod av krediterna följaktligen helt täcktes av delstaten Bayerns borgen”. De erinrade vidare om hur de krediter som täcktes av denna borgen hade ändrats. Det framgår av denna beskrivning att innan bankerna skrev av krediterna inom ramen för rekonstruktionsavtalet, uppgick de krediter som täcktes av delstaten Bayerns borgensåtagande till sammanlagt 58 400 000 DEM. Borgen minskades till 41 400 000 DEM till följd av att bankerna avskrev 12 000 000 DEM, att delstaten Bayern ingrep på grund av sin borgen för ett belopp på 3 000 000 DEM och att LfA beviljade PA ett lån på 2 000 000 DEM, för att betala av andra lån.

107 Med hänsyn till dessa uppgifter, som inte motsägs av kommissionen på ett välunderbyggt sätt och som inte vederläggs av handlingarna i målet, anser förstainstansrätten att kommissionen gjorde fel när den i skäl 30 i det omtvistade beslutet sammanfattningsvis konstaterade att det garanterade beloppet hade höjts från 52 720 000 till 54 700 000 DEM.

108 Vad gäller följderna av denna faktiska villfarelse finner förstainstansrätten att det var på grundval av detta konstaterande i skäl 30 i det omtvistade beslutet som kommissionen ansåg att det stöd som skulle återbetalas på grund av delstaten Bayerns borgen uppgick till 54 700 000 DEM (skälen 89–93 och 123 i det omtvistade beslutet). Av detta följer att kommissionen har fastställt det stödbelopp som skall återbetalas på grundval av ovannämnda faktiska villfarelse.

109 Förstainstansrätten anser härvid även att den inte förfogar över nödvändiga upplysningar för att kunna avgöra huruvida det omtvistade beslutet var välgrundat och att den därför på eget initiativ måste ta upp grunden om bristande motivering av det omtvistade beslutet (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 20 februari 1997 i mål C‑166/95 P, kommissionen mot Daffix, REG 1997, s. I-983, punkt 24; förstainstansrättens dom av den 2 juli 1992 i mål T-61/89, Dansk Pelsdyravlerforening mot kommissionen, REG 1992, s. II-1931, punkt 129, och av den 8 juli 2004 i mål T-44/00, Mannesmannröhren‑Werke mot kommissionen, REG 2004, s. II-0000, punkt 210). Motiveringen i skälen 30, 32 och 89 i det omtvistade beslutet hindrar förstainstansrätten från att utöva sin domstolsprövning, eftersom den inte på ett precist och sammanhängande sätt förklarar hur kommissionen har funnit ett samband mellan, för det första, bankkrediternas storlek, vilka ändrats från 65 580 000 till 54 700 000 DEM (skäl 30 i det omtvistade beslutet), för det andra, storleken på den borgen som LfA beviljat, som höjdes från 80 procent av krediterna till 100 procent av krediterna (skälen 30 och 32 i det omtvistade beslutet), och, för det tredje, storleken på beviljad borgen, som höjts från 52 720 000 till 54 700 000 DEM (skälen 30 och 89 i det omtvistade beslutet), för att rättfärdiga sin beräkning av varje stödåtgärds respektive värde och för att komma till den felaktiga slutsats, som nämns i punkt 108 ovan. Dessutom har kommissionen i det omtvistade beslutet varken svarat på Förbundsrepubliken Tysklands argument, vilka denna har framfört i skrivelser från de tyska myndigheterna av den 18 januari 1996 och av den 30 mars 1999, om att delstaten Bayerns fordringar också hade övertagits av TAB för 15 000 000 DEM, eller motiverat sin bedömning av vilken inverkan denna transaktion eventuellt haft för värdet och återbetalningen av stödåtgärderna i fråga. Mot denna bakgrund konstaterar förstainstansrätten att kommissionen i dessa olika hänseenden även har åsidosatt motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG.

110 Det skall vidare prövas huruvida kommissionen även har åsidosatt artikel 87.1 och 87.2 EG vid sin juridiska bedömning av detta finansiella stöd. Förstainstansrätten erinrar härvid om att delstaten Thüringen har gjort gällande att kommissionen felaktigt har konstaterat att villkoren i reglerna om delstaten Bayerns borgensåtaganden inte hade iakttagits, eftersom den ursprungliga borgen hade ändrats till en borgen som täckte 100 procent och de krediter som täcktes av denna borgen hade avletts till förmån för Pilzkoncernen. Enligt delstaten Thüringen saknade kommissionen således stöd för sin slutsats att delstaten Bayerns borgensåtagande redan från början var oförenligt med den gemensamma marknaden.

111 Det skall inledningsvis erinras om att kommissionen i skälen 89–93 i det omtvistade beslutet har förklarat skälen till varför den krävt återbetalning av det stöd som delstaten Bayerns borgensåtagande har inneburit. Kommissionen konstaterade således – efter att i skäl 89 ha understrukit att de ofullständiga upplysningarna från de tyska myndigheterna inte gjorde det möjligt att skingra dess tvivel vad gäller huruvida det ursprungliga borgensåtagandet hade omvandlats – att tvärtemot kraven enligt reglerna om delstaten Bayerns borgensåtaganden tjänade stödet i fråga ”uppenbarligen inte till att finansiera den investering som ligger till grund för ansökan om stöd, och inte heller har investeraren i rimlig omfattning bidragit med egna medel till finansieringen av investeringen” (skälen 90 och 91). Kommissionen anmärkte dessutom att de tyska myndigheternas förklaringar att de garanterade krediterna i huvudsak endast gynnade företagen inom Pilzkoncernen, gjorde det möjligt att dra slutsatsen att stödet hade missbrukats (skäl 92). Kommissionen drog därför slutsatsen att stödåtgärderna ”inte har använts för investeringar i en fabrik för framställning av cd-skivor, utan användes för att stödja hela [Pilzkoncernen], vilket innebär att de missbrukats, enligt artikel 88.2 i EG‑fördraget” och att stödåtgärderna sålunda inte var ”förenliga med bestämmelserna i EG-fördraget, varför de skall upphävas och återkrävas av de tyska myndigheterna” (skäl 93).

112 För det första framgår det klart av dessa skäl att det var på grund av att kommissionen ansåg att det stöd som beviljats inom ramen för delstaten Bayerns borgensåtagande hade missbrukats som den ansåg att detta stöd måste återbetalas. Såsom kommissionen med rätta har anmärkt har frågan om omvandlingen av den ursprungliga borgen till en borgen som täckte 100 procent endast tagits upp i andra hand och den har inte på något sätt utgjort grunden för kommissionens bedömning i detta sammanhang.

113 Förstainstansrätten vill för det andra understryka att begreppet missbruk följer direkt av artikel 88.2 första stycket EG, i vilken anges att ”[o]m kommissionen, efter att ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig, finner att stöd som lämnas av en stat eller med statliga medel … missbrukas, skall den besluta om att staten i fråga skall upphäva eller ändra dessa stödåtgärder inom den tidsfrist som kommissionen fastställer”. Dessutom definieras, i artikel 1 g i förordning nr 659/1999, begreppet ”missbruk av stöd” som ”stöd som används av mottagaren i strid med ett beslut fattat i enlighet med artiklarna 4.3, 7.3 eller artikel 7.4 i [nämnda] förordning”.

114 Av dessa bestämmelser följer att kommissionen, för att visa att ett stöd som beviljats i enlighet med ett godkänt stödprogram har missbrukats, måste styrka att detta stöd har använts på ett sätt som strider mot detta program, såsom detta har godkänts av kommissionen, det vill säga i strid mot de nationella regler som gäller för detta program eller ytterligare villkor som medlemsstaten har accepterat inom ramen för kommissionens godkännandeförfarande.

115 Förstainstansrätten konstaterar dock att kommissionen i detta fall helt klart har styrkt att delstaten Bayerns borgensåtagande har använts på ett sätt som strider mot reglerna om delstaten Bayerns borgensåtaganden. Kommissionen har för det första i skäl 90 i det omtvistade beslutet erinrat om att enligt dessa regler kan delstaten Bayern bevilja borgen för krediter som syftar till att finansiera investeringar (anläggning, utvidgning etcetera) och för att kunna komma i åtnjutande av denna borgen måste det stödberättigade företaget självt delta i finansieringen av projektet i rimlig omfattning, och genom att säkerställa att hela finansieringen av projektet är säkrad, se till att räntebetalningar och amorteringar sker inom fastställda tidsfrister. Kommissionen har vidare konstaterat att ”[d]en nämnda åtgärden … emellertid uppenbarligen inte [tjänade] till att finansiera den investering som ligger till grund för ansökan om stöd, och inte heller har investeraren i rimlig omfattning bidragit med egna medel till finansieringen av investeringen” (skäl 91) och att ”dessa av det offentliga garanterade krediter … i huvudsak [endast] gynnade företagen inom [Pilzkoncernen]” (skäl 92).

116 Av ovannämnda skäl saknar det betydelse att borgen inledningsvis hade beviljats i överensstämmelse med stödprogrammet. Såsom kommissionen med rätta har understrukit är det inte det ursprungliga beviljandet av stödet, utan den omständigheten att det senare har använts på ett sätt som strider mot bestämmelser för ett godkänt stödprogram, som utgör ett missbruk av stödet. Dessutom framgår det klart av artikel 88.2 första stycket EG att konstaterandet av missbruk utgör ett distinkt kriterium och är oberoende av huruvida stödet är förenligt med den gemensamma marknaden, vilket gör att redan denna omständighet i sig rättfärdigar kommissionens beslut att dra in eller ändra ett stöd. Tvärtemot vad delstaten Thüringen har hävdat gjorde kommissionen följaktligen rätt när den i det omtvistade beslutet inte tog med skäl som syftar till att visa att delstaten Bayerns borgensåtagande var oförenligt med den gemensamma marknaden. Av detta följer vidare att kommissionen härvid har uppfyllt sin motiveringsskyldighet enligt artikel 253 EG.

117 Delstaten Thüringens argument rörande påståendet att artikel 87 EG har åsidosatts utgör följaktligen inte grund för att bifalla talan.

118 Mot bakgrund av allt som ovan anförts skall artikel 1 i det omtvistade beslutet ogiltigförklaras i den del kommissionen där har ansett att delstaten Bayerns borgen på 54 700 000 DEM ingår i det statliga stöd som har beviljats för uppförandet av cd-fabriken i Albrechts.

C – Avskrivning av den fordran på 3 000 000 DEM som delstaten Bayern (LfA) hade på PBK

1. Parternas argument

119 Delstaten Thüringen har gjort gällande att kommissionen i skäl 96 i det omtvistade beslutet felaktigt har konstaterat att PBK har åtnjutit ett stöd genom att LfA avskrivit sin fordran på 3 000 000 DEM på detta företag. Nämnda delstat har angett att kommissionen genom detta konstaterande har förbisett att den redan hade beaktat detta belopp som ett stöd inom ramen för dess bedömning av delstaten Bayerns borgen – det vill säga för ett belopp på 54 720 000 DEM. Denna fordran på PBK uppkom dock – såsom de tyska myndigheterna inom ramen för förfarandet, i skrivelser av den 3 mars 1995 och den 30 mars 1999, har påpekat för kommissionen – just genom att ett motsvarande belopp betalades till bankerna för att minska storleken på de krediter som täcktes av det ursprungliga borgensåtagandet.

120 Delstaten Thüringen har vidare gjort gällande att kommissionen har gjort en felaktig bedömning när den i det omtvistade beslutet ansåg att omständigheten att LfA avskrivit sin fordran på 3 000 000 DEM innebar ett nytt stöd. Delstaten Thüringen har angett att detta stöd, såsom understrukits i föregående punkt, använts för att betala tillbaka de bankkrediter som hade beviljats för att bygga cd‑fabriken i Albrechts och som täcktes av delstaten Bayerns borgensåtagande. Denna delstat anser i vilket fall som helst att kommissionen har åsidosatt motiveringsskyldigheten, eftersom denna inte har angett varför den ansåg att omständigheten att LfA avskrev sin fordran på 3 000 000 DEM till förmån för PBK innebar ett stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden.

121 Kommissionen har, med stöd av ODS, ifrågasatt hela delstaten Thüringens argumentation rörande den avskrivna fordran på 3 000 000 DEM. Kommissionen har för det första angett att den inte har gjort en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna eller felaktig rättstillämpning vad gäller detta stöd, eftersom det inte är ingripandet på grund av borgen som den har betecknat som ytterligare stöd utan att den aktuella fordran senare avskrivits. Kommissionen har för övrigt understrukit att trots att avskrivningen betecknades som stöd när det formella granskningsförfarandet inleddes, bland annat i tabellen på sidan 9 i beslutet att inleda förfarandet, riktade de tyska myndigheterna inga invändningar mot detta. Kommissionen anser dessutom att den hade iakttagit sin motiveringsskyldighet vad gäller detta stöd. Kommissionen har nämligen i skäl 96 i det omtvistade beslutet angett att den på grund av de tyska myndigheternas ofullständiga upplysningar måste anse att det var fråga om ett stöd som beviljats utan rättsligt stöd och som därför var oförenligt med den gemensamma marknaden.

2. Förstainstansrättens bedömning

122 Delstaten Thüringen har vad gäller omständigheten att LfA skrivit av sin fordran på 3 000 000 DEM på PBK gjort gällande en faktisk villfarelse, en uppenbart oriktig bedömning och ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten.

123 Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att kommissionen i skäl 96 i det omtvistade beslutet konstaterat att ”[n]är man … gav avkall på återbetalningen av en kredit på 3 miljoner tyska mark är även detta att anse som ett icke tillåtligt stöd, eftersom åtgärden saknar rättsligt underlag”.

124 Enligt delstaten Thüringen grundas detta konstaterande på en faktisk villfarelse och en oriktig rättslig bedömning, eftersom kommissionen har beaktat samma stöd två gånger genom att beakta både det sammanlagda belopp som omfattades av delstaten Bayerns borgen (54 700 000 DEM) och den fordran som delstaten hade beslutat att inte återkräva från PBK (3 000 000 DEM). Kommissionen har i vilket fall som helst åsidosatt motiveringsskyldigheten genom att inte ange varför den ansåg att avskrivningen av fordran utgjorde ett stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden.

125 Förstainstansrätten anmärker härvid att både frågan huruvida ett stöd föreligger och frågan om dess storlek skall bedömas med utgångspunkt i den situation som rådde när stödet beviljades. Omständigheten att en borgen som har ställts av ett offentligt organ har tagits i anspråk när det stödmottagande företaget har inställt sina betalningar ändrar inte denna borgens natur enligt artikel 87 EG och innebär inte att ett nytt stöd har beviljats.

126 Det är korrekt att det ibland är så, att det kan innebära ett stöd när ett offentligt organ som ställt borgen ensidigt avstår från sina rättigheter gentemot gäldenären efter det att borgen har tagits i anspråk. Så är särskilt fallet om nämnda borgensman inte beter sig som en rationell ekonomisk aktör genom att göra allt den kan för att få tillbaka det belopp som den blivit tvungen att betala på grund av borgensåtagandet. Om det dessutom visar sig att beslutet att avskriva den fordran som ursprungligen täcktes av borgen för ett lån är slutgiltigt när borgen väl har tagits i anspråk och gäldenärens skulder därigenom minskar direkt, utgör denna avskrivning i princip ett separat stöd, eftersom gäldenären får en ytterligare fördel jämfört med vad som var fallet när borgen ställdes för lånet och borgen togs i anspråk.

127 Det skall härvid anmärkas att det är först under rättegången som kommissionen har anmärkt att det inte var ingripandet på grund av borgen som den betecknade som ytterligare stöd, utan den senare avskrivningen av regressfordran. Förstainstansrätten konstaterar dock att skälen 31 och 96 i det omtvistade beslutet varken ger de berörda eller förstainstansrätten tillräcklig ledning för att förstå kommissionens resonemang och därmed för förstainstansrätten att göra sin prövning av skälen, varför kommissionen när den antog detta beslut ansåg att avskrivningen av fordran utgjorde ett nytt stöd som skiljer sig från det stöd som beaktats när delstaten Bayern ställde borgen eller när denna borgen togs i anspråk. Enligt fast rättspraxis kan de förklaringar som kommissionen har lämnat under förfarandet vid förstainstansrätten i princip för övrigt inte avhjälpa brister i motiveringen av det omtvistade beslutet (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 24 oktober 1996, i de förenade målen C-329/93, C-62/95 och C‑63/95, Tyskland m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. I-5151, punkterna 47 och 48; förstainstansrättens dom av den 25 juni 1998 i de förenade målen T‑371/94 och T-394/94, British Airways m.fl. och British Midland Airways mot kommissionen, REG 1998, s. II-2405, punkterna 116–119, och av den 18 januari 2005 i mål T-93/02, Confédération nationale du Crédit mutuel mot kommissionen, REG 2005, s. II-0000, punkterna 123–126).

128 Förstainstansrätten anser därför – utan att det är nödvändigt att pröva huruvida kommissionen verkligen har beaktat samma stöd två gånger – i vilket fall som helst att kommissionen inte kunde nöja sig med att i skäl 96 i det omtvistade beslutet konstatera att avskrivningen av regressfordran utgjorde ett stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden, på grund av att ”åtgärden saknar rättsligt underlag”.

129 Förstainstansrätten finner därför, utan att det är nödvändigt att pröva de övriga anmärkningar som delstaten Thüringen härvid har framställt, att delstaten har rätt i att kommissionen åsidosatte sin motiveringsskyldighet enligt artikel 253 EG när den betecknade LfA:s avskrivning av sin regressfordran på 3 000 000 DEM på PBK som ett stöd.

130 Mot denna bakgrund skall artikel 1.1 i det omtvistade beslutet ogiltigförklaras i den del kommissionen har ansett att det statliga stöd som beviljades för att uppföra, driva och konsolidera cd-fabriken i Albrechts inbegrep ett belopp på 3 000 000 DEM på grund av att regressfordran på PBK avskrevs.

D – Investeringsbidragen och investeringstillskotten på 63 450 000 DEM och 19 420 000 DEM som delstaten Thüringen respektive delstaten Bayern (LfA) beviljat samriskföretaget och PA

1. Parternas argument

131 Delstaten Thüringen har gjort gällande att kommissionen i flera avseenden har grundat sig på en faktisk villfarelse och oriktig bedömning samt att den har åsidosatt motiveringsskyldigheten, vad gäller de investeringsbidrag och investeringstillskott som delstaten Thüringen och delstaten Bayern (LfA) beviljat.

132 Delstaten Thüringen har till att börja med gjort gällande att i den del kommissionen i skäl 88 i det omtvistade beslutet har konstaterat att det har fattats ett beslut att återkräva 32 450 000 DEM av CD Albrechts på grund av de investeringsbidrag som bolaget beviljats, har den fel när den i artikel 2 i det omtvistade beslutet kräver återbetalning av samtliga dessa bidrag, det vill säga 63 450 000 DEM.

133 Delstaten Thüringen har vidare gjort gällande att, tvärtemot vad kommissionen har konstaterat i skälen 87 och 88 i det omtvistade beslutet, utgör de investeringsbidrag och investeringstillskott som har beviljats för att etablera cd‑fabriken i Albrechts befintliga stödåtgärder, som har beviljats i enlighet med stödprogram som kommissionen har godkänt och inte nya stödåtgärder, som är oförenliga med den gemensamma marknaden, på grund av att de har beviljats i strid mot ett påstått förbud att ge stöd till utrustning i närstående bolag. Nämnda delstat har angett att rent allmänt innehåller varken investeringstillskottslagen, den gemensamma ordningen eller gemenskapsrätten ett förbud av detta slag. Delstaten Thüringen har vidare anmärkt att även om den gemensamma ordningen skulle innehålla ett förbud mot att ge stöd till utrustning i närstående bolag, har detta förbud respekterats i förevarande fall, eftersom denna delstat, innan bidragen utbetalades, varje gång krävde att samriskföretaget skulle bekräfta att bidragen inte avsåg stöd till utrustning i närstående bolag. Enligt Thüringen framgår dessa omständigheter klart av åklagarmyndighetens stämningsansökan i brottmålet vid Landgericht Mühlhausen av den 9 april 1998, som delgavs kommissionen i bilaga till skrivelsen av den 28 september 1999. Dessutom kan man enligt delstaten Thüringens mening inte anse att förhållandet mellan samriskföretaget och Pilz Construction när avtalet om att bygga cd‑fabriken i Albrechts ingicks innebar ett förhållande mellan ”närstående bolag”, eftersom Pilzkoncernen vid denna tidpunkt bara var minoritetsaktieägare i samriskföretaget. Denna delstat anser därför att bidraget överensstämde med villkoren i den gemensamma ordningen och således omfattades av ett godkänt stödprogram och därför var förenligt med den gemensamma marknaden. Enligt delstaten Thüringen var det nämligen bara omständigheten att en del av bidragen avletts till Pilzkoncernen som gjorde att denna del av investeringsbidragen inte var förenliga med villkoren i den gemensamma ordningen och således oförenliga med den gemensamma marknaden. Denna delstat har härvid ifrågasatt kommissionens påstående att de tyska myndigheterna under det formella granskningsförfarandet inte hade bevisat att en del av bidragen hade använts på ett korrekt sätt. Delstaten Thüringen har nämligen angett att denna information fanns med i åklagarmyndighetens stämningsansökan i brottmålet vid Landgericht Mühlhausen av den 9 april 1998 (s. 10–12).

134 Vad avser investeringstillskotten har delstaten Thüringen gjort gällande att kommissionen har underlåtit att fastställa villkor för beviljande av sådana tillskott och således felaktigt ansett att det påstådda förbudet mot stöd till närstående bolag utgjorde hinder för att bevilja sådana tillskott. Nämnda delstat har angett att investeringstillskottslagen inte innehåller ett sådant förbud och att investeraren har rätt till dessa tillskott, oavsett vem som levererar utrustningen. Enligt delstaten Thüringen har kommissionen dessutom inte beaktat att en del av investeringstillskottet, närmare bestämt 6 137 000 DEM, har återkrävts och att villkoren i nämnda lag otvivelaktigt är uppfyllda beträffande återstående belopp.

135 Delstaten Thüringen har slutligen ifrågasatt ODS:s påstående att investeringsbidrag och investeringstillskott inte borde ha beviljats, eftersom investeringsprojektet inleddes den 29 augusti 1989, det vill säga före Tysklands återförening. Enligt nämnda delstat är detta konstaterande felaktigt och det skall också anmärkas att det enligt planbeslutet av den 25 januari 1991 med tillämpningsföreskrifter för beviljande av stöd enligt den gemensamma ordningen var möjligt att ge stöd också till projekt som inletts efter den 1 juli 1990 och således före den 3 oktober 1990 (förbundsdagens publikationer nr 12/895, bilaga 4). Delstaten Thüringen har dessutom understrukit att vad gäller investeringstillskott gällde tillämpliga regler redan inom Tyska Demokratiska Republiken före återföreningen, och de hade till en början bibehållits efter återföreningen i enlighet med fördraget av den 31 augusti 1990 mellan Förbundsrepubliken Tyskland och Tyska demokratiska Republiken om Tysklands återförening (BGBl. 1990 II, s. 889).

136 Kommissionen motsätter sig påståendet att den har gjort en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna och en oriktig bedömning vad gäller investeringsbidrag och investeringstillskott.

137 Kommissionen har för det första understrukit att delstaten Thüringens påstående att kommissionen inte har beaktat det villkor som denna uttryckligen har föreskrivit för beviljande av investeringsbidrag enligt den gemensamma ordningen är obegripligt, eftersom det är just med beaktande av detta villkor som kommissionen har gjort sin rättsliga bedömning av dessa stödåtgärder (skälen 87 och 88 i det omtvistade beslutet). Kommissionen anser vidare att det var helt logiskt att lägga till ett sådant villkor, eftersom det, även om det inte finns något generellt förbud mot bidrag till närstående bolag, hursomhelst är lämpligt att förbjuda bidrag från allmänna medel när dessa bidrag, inom ramen för ett centraliserat system för hantering av likvida medel, automatiskt avleds i förhållande till det tänkta ändamålet och hamnar hos andra företag inom koncernen, som inte uppfyller villkoren för att erhålla nämnda bidrag (i förevarande fall bolag inom Pilzkoncernen). Kommissionen anmärker att om de bidrag som godkänts enligt artikel 87.3 EG utbetalas till ett företag som deltar i ett centraliserat system för hantering av likvida medel, skall dessa bidrag i undantagsfall anses vara i grunden olagliga och således återkrävas. Enligt kommissionen hindrar nämligen ett sådant system redan från början att bidragen använts till det syfte de är tänkta för. Enligt kommissionen utgör delstaten Thüringens begäran att investeringsbidragen skall återbetalas ett erkännande att samriskföretaget har använt stödet på ett felaktigt sätt. Kommissionen anser vidare att om delstaten Thüringen vill göra gällande att resten av bidragen har använts på ett korrekt sätt, måste den bevisa det. Kommissionen anmärker emellertid att under det administrativa förfarandet kunde varken de federala tyska myndigheterna, delstaten Thüringen eller någon annan part bevisa att åtminstone en del av bidraget har gått till anläggning, utvidgning, omvandling eller rationalisering av företaget.

138 Kommissionen har vidare angett att eftersom de tyska myndigheterna inte översände delstaten Thüringens beslut att kräva återbetalning av stödet hade den inget annat val än att endast grunda sitt beslut på de uppgifter som den förfogade över när den antog det omtvistade beslutet, det vill säga åklagarmyndighetens stämningsansökan i brottmålet vid Landgericht Mühlhausen av den 9 april 1998. Enligt kommissionen framgår det av denna handling att myndigheterna i Thüringen, när de beräknade hur stort belopp den del av stödet som skulle återkrävas uppgick till, felaktigt utgick från att det belopp som hade missbrukats var mindre, eftersom de, när de skulle fastställa detta belopp, ännu inte visste att förbudet att ge bidrag till närstående bolag hade åsidosatts för hela projektet och att inget bidrag således borde ha beviljats överhuvudtaget. Kommissionen anser därför att den gjorde rätt när den i det omtvistade beslutet ansåg att samtliga beviljade bidrag skulle anses vara olagliga och således skulle återbetalas. Enligt kommissionen gör sig denna slutsats i ännu högre grad gällande, eftersom kommissionen när den antog det omtvistade beslutet inte förfogade över uppgifter av vilka det framgick att det belopp på 32 450 000 DEM som delstaten Thüringen krävde återbetalning av verkligen hade återbetalats.

139 Kommissionen har vidare som svar på delstaten Thüringens argumentation om att den inte beaktat möjligheten att cd-fabriken i Albrechts var berättigad till regionalstöd, påpekat att den när den bedömde investeringsbidragen och investeringstillskottet grundade sig på sina riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål (Meddelande från kommissionen – Riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål (EGT C 74, 1998, s. 9), senast ändrat genom meddelande om ändring av riktlinjerna om statligt stöd för regionala ändamål (EGT C 258, 2000, s. 5) (nedan kallade riktlinjerna om statligt regionalstöd)), varför det saknas anledning att diskutera denna fråga.

140 Kommissionen finner slutligen att eftersom det står klart att investeringstillskotten har avletts genom den gemensamma hanteringen av likvida medel och att det inte har bevisats att en del av investeringstillskottet har använts på ett korrekt sätt, måste samtliga til