Förslag till avgörande av generaladvokat Mischo föredraget den 26 september 2002. - Europeiska kommissionen mot Italienska republiken. - Fördragsbrott - Direktiv 89/655/CEE - Felaktigt införlivande. - Mål C-65/01.



Rättsfallssamling 2003 s. I-03655



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Rådets direktiv 89/391/EEG av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet syftar till att införa allmänna åtgärder för att uppnå säkerhet och hälsa för arbetstagare inom alla verksamhetssektorer och överlåter åt de så kallade särdirektiven att reglera bland annat de särskilda områden som anges i bilagan till direktivet.

2. Till dessa hör det direktiv som detta mål handlar om, nämligen rådets direktiv 89/655/EEG av den 30 november 1989 om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet (andra säkerhetsdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (nedan kallat direktivet).

3. Enligt artikel 4.1 a och b i detta, i dess ändrade lydelse enligt direktiv 95/63/EG, skall följande gälla:

"Utöver vad som sägs i artikel 3 skall arbetsgivaren anskaffa och/eller använda:

a) arbetsutrustning som, om den ställs till arbetstagarnas förfogande på företaget och/eller i verksamheten för första gången efter den 31 december 1992, uppfyller

[...]

ii) de minimikrav, som anges i bilagan, i den utsträckning inga andra direktiv som utfärdats av gemenskapen är tillämpliga, eller då sådana direktiv endast delvis är tillämpliga,

b) arbetsutrustning som, om den redan har ställts till arbetstagarnas förfogande på företaget och/eller i verksamheten den 31 december 1992, uppfyller de minimikrav som anges i bilagan senast fyra år efter den dagen."

4. Enligt kommissionen har de italienska myndigheterna inte införlivat dessa föreskrifter på rätt sätt med nationell rätt. Kommissionen har i det avseendet framställt fyra anmärkningar som jag kommer att behandla i tur och ordning.

Den första anmärkningen om åsidosättande av artikel 4.1 i direktivet och av punkt 2.1 i bilaga I till detsamma

5. Sökanden har kritiserat den italienska regeringen för att inte på ett korrekt sätt ha införlivat den sjätte meningen i punkt 2.1 i bilaga I till direktivet, där följande anges i tredje stycket, det vill säga fjärde, femte och sjätte meningarna:

"Om det behövs, skall operatören från huvudmanöverplatsen kunna förvissa sig om att ingen befinner sig inom riskområdena. Om detta inte är möjligt skall det finnas ett säkert varningssystem, som före varje start automatiskt ger en ljud- och/eller ljussignal. En utsatt arbetare måste ha tid och möjlighet att snabbt undgå fara, som beror på start eller stopp av arbetsutrustningen."

6. Svaranden har dock tillbakavisat kommissionens kritik och har i det avseendet hänvisat till artikel 80 i dekret nr 547 av den 27 april 1955 av Republiken Italiens president, i dess ändrade lydelse enligt lagdekret nr 626/94 och 242/96 (nedan kallat DPR nr 547/55), där följande anges:

"Varje start av komplicerade maskiner som manövreras av flera operatörer, som är placerade på olika platser och som inte tydligt kan ses av den som har till uppgift att starta maskinen, skall föregås av en överenskommen ljudsignal."

7. Enligt den italienska regeringen har kommissionen fel när den förnekar det samband som föreligger mellan de tre meningarna i punkt 2.1 tredje stycket i bilaga I till direktivet och anser att den sista meningen i det stycket innehåller en självständig skyldighet.

8. Den italienska regeringen har nämligen anfört att den meningen endast utgör en komplettering av de två första meningarna och bara tjänar till att förklara vad som bör vara meningen och syftet med det som föreskrivs i den andra meningen.

9. Artikel 80 i DPR nr 547/55 återspeglar enligt den italienska regeringen emellertid på ett exakt och konsekvent sätt denna tolkning av punkt 2.1 tredje stycket i bilaga I till direktivet. Artikeln avser nämligen samma maskiner som det nämnda stycket, det vill säga de maskiner som handhas av flera arbetstagare som inte är fullt synliga för den operatör som har till uppgift att starta maskinerna, och det krävs inte bara ett allmänt tillkännagivande före starten, utan en "överenskommen" ljudsignal, det vill säga väl definierad inom ramen för det ljudsignalsystem som eventuellt används i företaget och kodifierad så att den innehåller den erforderliga säkerhetsinformationen.

10. Enligt den italienska regeringen kan denna information, med hänsyn till orsaken till och arten av den ifrågavarande faran, endast bestå av den förvarning som ges till utsatta personer och genom vilken dessa informeras om att ett förfarande påbörjas som, efter en viss tid - som är känd av de berörda personerna och som är anpassad efter de faror som är förknippade med förfarandet - leder till att en arbetsutrustning verkligen startas. De utsatta personerna kan på grund av denna vetskap undgå dessa faror.

11. Kommissionen har bestritt att den tredje meningen i punkt 2.1 tredje stycket i bilaga I till direktivet är något slags komplement till de två andra meningarna i det stycket. Den anser tvärtom att det är just den meningen som fyller den avgörande funktionen att ställa det grundläggande kravet, som måste iakttas, att den utsatta personen skall ges möjlighet att snabbt undgå faran.

12. Enligt kommissionen innehåller den italienska lagstiftningen en allvarlig lucka genom att "en överenskommen ljudsignal" är den enda skyldighet som föreskrivs och genom att den inte innehåller det mer generella kravet på att de berörda personerna skall ha en praktisk möjlighet att snabbt kunna undgå farliga situationer.

13. Det skall påpekas att de två parterna har gjort samma bedömning i sak i fråga om funktionen hos den signal som föregår start eller stopp av de berörda maskinerna, nämligen att ge de utsatta arbetarna en praktisk möjlighet att undgå den fara de utsätts för genom den händelse - start eller stopp - som denna signal förvarnar om. Kommissionen och den italienska regeringen har däremot delade meningar om kraven på exakthet vid införlivandet av kraven i direktivet.

14. Enligt svaranden kan den signal som föreskrivs i de nationella bestämmelserna inte ha någon annan funktion än att ge de utsatta personerna möjlighet att undgå faran och det är därför inte nödvändigt att mer uttryckligt införa en skyldighet att föreskriva att dessa operatörer skall ha möjlighet att snabbt sätta sig i skydd.

15. Det är sant att kommissionens argument, att man lätt skulle kunna finna situationer där de eventuella varningssignalerna avseende start eller stopp av arbetsutrustningen inte skulle ge operatörerna tid att snabbt sätta sig utom fara, väcker tvivel. Sådana signaler skulle nämligen knappast vara till någon nytta och det är följaktligen svårt att tänka sig att bestämmelser med sådana krav skulle kunna tolkas på annat sätt än att det krävs signaler som gör det möjligt för arbetarna att undgå faran, annars skulle dessa bestämmelser förlora all ändamålsenlig verkan.

16. Icke desto mindre framgår det klart av ordalydelsen i punkt 2.1 tredje stycket i bilaga I till direktivet att det grundläggande syftet med denna bestämmelse är att möjligheten - inte bara för en annan operatör utan för var och en som befinner sig i riskområdet - att undgå faran i tid garanteras antingen genom huvudmanöverplatsens placering eller, om detta inte är möjligt, med hjälp av förvarningssystem.

17. I artikel 80 i DPR nr 547/55 hänvisas det emellertid bara till dessa varningsanordningar och det görs inte någon hänsyftning på detta grundläggande syfte som gemenskapslagstiftaren uttryckligen har uttalat. Artikeln kan följaktligen inte anses utgöra ett tillfredsställande införlivande av direktivet, under förevändning att de ifrågavarande varningsanordningarna inte kan ha något annat syfte än det som står i direktivet.

18. Det ankom nämligen på de nationella myndigheterna att vidta införlivandeåtgärder som inte kvarlämnar den minsta tvetydighet i fråga om syftet med de ifrågavarande skyldigheterna. Som bekräftelse på detta hänvisar jag till domstolens fasta rättspraxis i fråga om nödvändigheten av tillräcklig exakthet vid införlivandet av bestämmelserna i ett direktiv.

19. Av det ovan anförda följer att kommissionens första anmärkning bör godtas.

Den andra anmärkningen om åsidosättande av artikel 4.1 i direktivet och av punkt 2.2 i bilaga I till detsamma

20. Kommissionen har anfört att de italienska myndigheterna inte har införlivat punkt 2.2 i bilaga I till direktivet, som har följande lydelse:

"Start av en arbetsutrustning skall endast kunna ske genom en medveten manöver med ett därför avsett manöverreglage.

Detsamma skall gälla

- vid återstart, oavsett anledningen till stoppet,

- vid styrning av en betydande förändring av arbetsfunktionen (t. ex. hastighet, tryck etc.), utom i de fall att en sådan återstart eller ändring inte utsätter arbetstagarna för någon fara.

Detta krav gäller inte, om återstarten eller förändringen i arbetsfunktion ingår i det normala arbetsförloppet i en automatisk anordning."

21. Svaranden har emellertid anfört att denna bestämmelse införlivats med nationell rätt genom artikel 77 i DPR nr 547/55. I denna bestämmelse föreskrivs följande:

"Reglage för att starta maskiner skall vara placerade så att slumpmässiga starter eller inkopplingar undviks eller vara försedda med anordningar som kan fylla samma funktion."

22. Den italienska regeringen har gjort en ingående analys av denna bestämmelse och dragit slutsatsen att den faktiskt gör det möjligt att uppnå samma syften som gemenskapslagen. I artikel 77 i DPR nr 547/55 uttrycks helt enkelt "negativt" (att slumpmässiga starter undviks) det krav som i direktivet uttrycks "positivt" (en medveten manöver för att åstadkomma en start).

23. Kommissionen har replikerat att det i den nationella bestämmelsen i fråga hänvisas till reglagens lokalisering på maskinerna i ytterst vaga och allmänna termer, medan det i direktivet fastställs ett krav på en medveten manöver för återstart eller förändring av en maskins arbetsfunktion. De två bestämmelserna har därför olika innehåll och det avsedda syftet i direktivet eftersträvas inte i artikel 77 i DPR nr 547/55 med den grad av effektivitet som är nödvändig, vilket riskerar att de berörda operatörernas faktiska säkerhet minskas avsevärt.

24. Sökanden har i det avseendet erinrat om domstolens rättspraxis i fråga om nödvändigheten av att bestämmelserna i ett direktiv införlivas tillräckligt klart och precist, för att garantera att de personer som berörs, i det fall direktivet syftar till att skapa rättigheter för enskilda, kan få full kännedom om sina rättigheter och, i förekommande fall, göra dem gällande vid de nationella domstolarna.

25. Jag håller inte med om den första delen av kommissionens argumentation när den fäster tonvikten vid att artikel 77 i DPR nr 547/55 endast avser reglagets lokalisering. Det är visserligen odiskutabelt att det inte är tillräckligt att reglera lokaliseringen för att garantera att olägliga starter omöjliggörs. I detta avseende är det även relevant att ta hänsyn till hur lätt reglagen sätts igång eller i vilken ordning de används.

26. Det skall emellertid påpekas att det i den omtvistade artikel 77 i DPR nr 547/55 endast hänvisas till bestämmelsen om reglaget som ett sätt, visserligen det viktigaste, att utesluta faran för olägliga starter. Det föreskrivs nämligen även en möjlighet att förse reglaget med anordningar som kan fylla samma funktion.

27. Jag håller däremot helt och hållet med om kommissionens bedömning i den andra delen av dess argumentation angående det faktum att den nationella bestämmelsen i fråga inte är lika exakt som direktivet. Det skall i synnerhet framhållas att det i artikel 77 i DPR nr 547/55 inte hänvisas alls till den viktiga förändringen av maskinens arbetsfunktion.

28. Tvärtemot vad den italienska regeringen anser framstår det enligt min mening inte som uppenbart att denna situation täcks av begreppet "slumpmässiga starter eller inkopplingar" som den nationella bestämmelsen i fråga avser.

29. Det bör följaktligen fastslås att kommissionen med rätta har gjort gällande att punkt 2.2 i bilaga I till direktivet inte har införlivats med tillräcklig exakthet genom den nationella bestämmelse som svaranden har hänvisat till.

30. Av det ovan anförda följer att sökandens andra anmärkning är berättigad.

Den tredje anmärkningen om åsidosättande av artikel 4.1 i direktivet och av punkt 2.3 i bilaga I till detsamma

31. I punkt 2.3 andra, tredje och fjärde meningarna i bilaga I till direktivet föreskrivs följande:

"Varje arbetsplats skall vara försedd med ett manöverreglage, som gör det möjligt att stoppa hela eller delar av arbetsutrustningen beroende på typ av fara, så att utrustningen är i ett säkert tillstånd. Stoppreglaget skall ha prioritet över startanordningen. När arbetsutrustningen, eller dess farliga delar, har bringats till stopp, skall energitillförseln till de aktuella drivanordningarna avbrytas."

32. På kommissionens påstående att de principer som följer av punkt 2.3 inte har tagits med i den italienska lagstiftningen har svaranden genmält att denna underlåtenhet bara är skenbar. I själva verket har lagstiftaren nämligen beaktat dem i allmänna ordalag i artiklarna 69 och 71 i DPR nr 547/55 och tillämpat dessa principer i ett visst antal särskilda bestämmelser, nämligen artiklarna 133, 157, 165, 209 och 220 i DPR nr 547/55.

33. Dessa bestämmelser har följande lydelse:

"Artikel 69

När det av tekniska orsaker eller av orsaker förenade med själva arbetet är omöjligt att på ett effektivt sätt skydda eller isolera de rörliga delarna eller de farliga arbetsområdena, bör andra åtgärder vidtas för att undanröja eller minska faran, bland annat genom att använda lämpliga verktyg, automater, extra anordningar för att stoppa maskinen och startsystem som kräver flera och samtidiga manövrar.

[...]

Artikel 71

I de fall som avses i artiklarna 69 och 70, när operatören riskerar att bli träffad, dras med eller krossas av oskyddade eller otillräckligt skyddade rörliga delar, och när dessa delar har en betydande kraft, skall anordningen för att stoppa maskinen inte bara vara försedd med ett manöversystem inom omedelbart räckhåll för händerna eller andra delar av operatörens kropp, utan den skall även ha ett effektivt bromssystem som gör det möjligt att snarast möjligt stoppa den.

[...]

Artikel 133

Valsverk och kalandrar som på grund av sin storlek, kraft, hastighet eller andra arbetsfunktioner medför speciella särskilt allvarliga faror, bland annat valsverk (blandare) för gummi, kalandrar för gummiduk och annat, skall vara försedda med en anordning som gör det möjligt att omedelbart stoppa valsarna och manöverreglagen skall vara utformade och placerade så att stoppet kan åstadkommas även med ett enkelt och lätt tryck med vilken som helst del av operatörens kropp för den händelse händerna skulle fastna i valsar i rörelse.

Förutom bromssystemet skall den stoppanordning som avses i föregående stycke också ha ett system som gör det möjligt att samtidigt kasta om valsarnas rörelse innan de stoppas helt.

[...]

Artikel 157

Trådhasplar skall vara försedda med en anordning som operatören kan manövrera direkt och som gör det möjligt att vid behov stoppa maskinerna omedelbart.

[...]

Artikel 165

Digelpressar och liknande maskiner som inte är utrustade med automatisk matning skall vara försedda med en anordning som gör det möjligt att bara med en rörelse av operatörens hand stoppa maskinen automatiskt, när handen befinner sig i fara mellan det fasta bordet och det rörliga planet, eller vara utrustade med annan lämplig säkerhetsanordning med bevisad verkningsfullhet.

[...]

Artikel 209

Det skall finnas en anordning för att snabbt stoppa maskinen vid varje lastnings- och lossningsplats för vertikala transportanordningar med rörliga plan.

[...]

Artikel 220

Sluttande plan skall vara försedda med en säkerhetsanordning som kan stoppa vagnar eller tågsätt i händelse av avbrott i eller frigöring av draganordningarna, när detta visar sig vara nödvändigt på grund av längden, banans lutning, hastigheten eller andra särskilda installationsförhållanden och när de används för transport av personer, även sporadiskt.

När det av tekniska orsaker som är förbundna med anläggningens särskilda egenskaper eller dess funktion är omöjligt att använda den anordning som avses i första stycket, skall drag- och fästanordningarna för vagnarna ha en säkerhetsfaktor på minst åtta: i sådant fall får sluttande plan inte användas för transport av personer.

I samtliga fall skall drag- och fästanordningarna, liksom säkerhetsanordningarna kontrolleras varje månad.

[...]"

34. Kommissionen har medgivit att kraven i punkt 2.3 andra meningen i bilaga I till direktivet har införlivats på rätt sätt genom de ovannämnda bestämmelserna, i synnerhet de ovannämnda artiklarna 69 och 71 i DPR nr 547/55, och har därför dragit tillbaka sin anmärkning i det avseendet.

35. Den har däremot, enligt min åsikt med rätta, gjort gällande att ingen av de bestämmelser som svaranden har hänvisat till innehåller de två särskilda kraven i direktivet att stoppreglaget skall ha prioritet över startanordningen och att energitillförseln till drivanordningarna skall avbrytas. Denna sista punkt, som uppenbarligen är viktig för arbetstagarnas säkerhet, nämns nämligen inte i någon av de nationella bestämmelser som svaranden har hänvisat till. Vad gäller prioriteringen av stoppreglaget söker man förgäves även efter den, eftersom det i de nämnda bestämmelserna endast hänvisas till att det skall vara möjligt att vid behov "omedelbart stoppa" maskinerna, vilket inte kan likställas med ett uttryckligt krav att stoppreglaget skall prioriteras, vilket föreskrivs i direktivet.

36. Av det ovan anförda följer att kommissionens anmärkning om åsidosättande av punkt 2.3 tredje och fjärde meningarna i bilaga I till direktivet är berättigad.

Den fjärde anmärkningen om åsidosättande av artikel 4.1 i direktivet och av punkt 2.8 i bilaga I till detsamma

37. Kommissionen har även gjort gällande att Republiken Italien inte har införlivat punkt 2.8 andra meningen andra-femte strecksatserna i bilaga I till direktivet, där följande anges:

"Skydd och säkerhetsanordningar

[...]

- får inte medföra ytterligare faror,

- får inte vara lätta att avlägsna eller sätta ur funktion,

- måste vara placerade på tillräckligt avstånd från riskområdet,

- får inte mer än nödvändigt skymma uppsikten över utrustningens operationer.

[...]"

38. Svaranden har medgivit att den har valt ett annat tillvägagångssätt än man har gjort i direktivet, men har gjort gällande att den nationella lagstiftningen uppnår samma säkerhetsmål som gemenskapsregeln. Dessutom anser den att dess tillvägagångssätt främjar sådana framsteg i fråga om säkerhet som hänger samman med utvecklingen av den förebyggande tekniken.

39. Enligt den italienska regeringen är det bara skenbart som direktivet, med sin uttömmande lista över egenskaper i fråga om skyddens och säkerhetsanordningarnas prestanda och konstruktion, är mer detaljerat än de nationella bestämmelserna. Den italienske lagstiftaren har nämligen antagit ett öppnare och mer utvecklingsbart system som dels omfattar ett antal särskilda föreskrifter avseende flera led som anses som särskilt kritiska, dels en mängd allmänna regler som innebär att arbetsgivaren, vid straffansvar, åläggs en skyldighet att söka och tillämpa de för dagen bästa lösningarna på säkerhetsområdet, lösningar som enligt de nationella domstolarnas fasta rättspraxis motsvarar den tekniska utvecklingsnivå som har kodifierats och objektiverats i samtliga riktlinjer för god praxis.

40. De särskilda bestämmelser som svaranden har hänvisat till är artiklarna 43, 44, 48, 49 i DPR nr 547/55, som har följande lydelse:

"Artikel 43

Maskindelar som används för omvandling av en roterande rörelse till en fram- och tillbakagående rörelse eller tvärtom, såsom skenor, vevstänger, excenterskivor, vevarmar m.m., skall vara skyddade på lämpligt sätt.

Det skall vara möjligt att avstå från skydd i ramsågar för sten, marmor m.m., om det inte föreligger några särskilda faror, när de rörliga delarna är oåtkomliga eller när drivkraften inte är mer än en hästkraft eller hastigheten inte överstiger 60 varv/minut.

Artikel 44

Trädgrenar som skjuter ut från maskinen eller stativen med mer än en fjärdedel av sin diameter skall skäras ner till denna gräns eller skyddas med hjälp av ett skydd fäst på de orörliga delarna.

[...]

Artikel 48

Det är förbjudet att rengöra, smörja eller olja in maskinens rörliga delar och komponenter för hand, om det inte är nödvändigt på grund av särskilda tekniska krav, och i så fall bör det ske på ett sätt som gör att man undviker all fara.

Operatörerna skall kunna få kännedom om förbudet i denna artikel genom väl synliga skyltar.

Artikel 49

Det är förbjudet att utföra reparationsarbete eller göra anteckningar på delar i rörelse.

När det är nödvändigt att utföra sådant arbete när maskinen är igång, bör lämpliga försiktighetsåtgärder vidtas för att garantera operatörens säkerhet.

Operatörerna skall kunna få kännedom om förbudet i första stycket genom väl synliga skyltar.

[...]".

41. När man läser dessa bestämmelser kan man konstatera att innehållet objektivt sett skiljer sig från det i punkt 2.8 i bilaga I till direktivet. De avser en rad specifika fall, som inte nödvändigtvis rör säkerhetsanordningarna, och det fastställs inte någon allmän regel för dessa.

42. Angående de allmänna bestämmelserna har svaranden i första hand åberopat artikel 2087 i den italienska civillagen, där följande anges:

"Arbetsgivaren är skyldig att inom ramen för företagets verksamhet vidta åtgärder som, med hänsyn till arbetets särskilda betingelser, erfarenhet och teknik, är nödvändiga för att skydda arbetstagarnas fysiska och psykiska hälsa."

43. Den italienska regeringen har i andra hand åberopat artikel 4.5 b i lagdekret nr 626 av den 19 september 1994, "för genomförande av direktiv 89/391/EEG, 89/654/EEG, 89/655/EEG, 89/656/EEG, 90/269/EEG, 90/270/EEG, 90/394/EEG och 90/679/EEG om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet", i dess ändrade lydelse enligt lagdekret nr 242 av den 19 mars 1996 "om ändring och komplettering av lagdekret nr 626 av den 19 september 1994 om genomförande av gemenskapsdirektiven om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet", enligt vilken en arbetsgivare, chef eller assistent som inom ramen för sina respektive uppgifter och behörighetsområden utövar, leder eller övervakar de verksamheter som avses i artikel 1 [det vill säga 'alla privata eller offentliga verksamhetssektorer' utom föreskrivna undantag] skall vidta nödvändiga åtgärder för att garantera arbetstagarnas säkerhet och skydd, och i synnerhet vidta de förebyggande åtgärder som är nödvändiga med hänsyn till de organisations- och produktionsförändringar som är relevanta för att uppnå skydd för arbetstagarnas hälsa och säkerhet i arbetet, det vill säga med hänsyn till teknikens utvecklingsnivå, förebyggande åtgärder och skydd.

44. Svaranden har i tredje hand hänvisat till artikel 374 i DPR nr 547/55, där följande anges:

"Byggnader och anläggningar som är avsedda för arbetsplatser eller omgivande områden skall, liksom angränsande enheter, uppföras och hållas i ett stabilt, gott och funktionsdugligt skick med hänsyn till användningsförhållandena och kraven på säkerhet i arbetet.

Anläggningar, maskiner, apparater, utrustning, verktyg, instrument och säkerhetsanordningar skall, med hänsyn till behovet av säkerhet i arbetet, uppfylla kraven på hållfasthet och ändamålsenlighet och de skall hållas i gott och funktionsdugligt skick. När det finns en skötselanvisning för de apparater som avses i andra stycket, bör den hållas uppdaterad."

45. Kommissionen har anfört att dessa allmänna bestämmelser saknar relevans av den anledningen att de, för att ha full rättsverkan, med nödvändighet förutsätter att det finns närmare bestämmelser som är tillräckligt exakta för att garantera arbetstagarnas skydd, såsom de bestämmelser som återfinns i punkt 2.8 i bilaga I till direktivet och som inte har införlivats på ett tydligt och uttryckligt sätt.

46. Det skall under alla omständigheter konstateras att även om ingenting hindrar en medlemsstat från att införa bestämmelser som grundas på behovet av anpassning till utvecklingen - kommissionen har i det avseendet erinrat om att artikel 6.1 i direktiv 89/391 har tillkommit i samma syfte - kan detta dock inte innebära att den befrias från att införa de minimiföreskrifter som krävs enligt direktivet.

47. Direktivet syftar, som kommissionen har betonat, nämligen till att garantera en lägsta skyddsnivå för alla arbetstagare i samtliga medlemsstater som på ett lämpligt sätt kan förebygga de faror som är förbundna med användning av arbetsutrustningarna. Dessa bestämmelser innebär således att medlemsstaterna skall anta tydliga och exakta bestämmelser som inte ger utrymme för något tvivel i fråga om omfattningen av de rättigheter som direktivet ger enskilda och som uppfyller de minimiföreskrifter som följer av direktivet.

48. Det skall emellertid konstateras att ingen bestämmelse som svaranden har hänvisat till återspeglar bestämmelserna i punkt 2.8 i bilaga I till direktivet avseende säkerhetsanordningar på ett exakt och otvetydigt sätt.

49. Slutsatsen blir således att kommissionens fjärde anmärkning är berättigad. Eftersom detta var fallet även med de tre andra anmärkningarna, skall talan bifallas i sin helhet.

50. Vad gäller rättegångskostnaderna har kommissionen visserligen dragit tillbaka en av sina anmärkningar, eller närmare bestämt en del av anmärkningen om åsidosättande av punkt 2.3 i bilaga I till direktivet, men detta kan inte medföra att Republiken Italien inte skall förpliktas att ersätta samtliga rättegångskostnader.

51. Det är nämligen ostridigt att det var först i samband med svaromålet som Republiken Italien underrättade kommissionen om de åtgärder som vidtagits för införlivande av gemenskapsbestämmelserna. Man kan följaktligen inte påföra kommissionen en del av rättegångskostnaderna på grund av att den delvis har återkallat en av sina anmärkningar.

52. Jag föreslår följaktligen att svaranden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

Förslag till avgörande

53. Av ovan anförda skäl föreslår jag att domstolen skall

- fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 89/655/EEG av den 30 november 1989, om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet (andra särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG), genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att införliva de minimikrav som följer av artikel 4.1 och av punkterna 2.1 sjätte meningen, 2.2 andra meningen, 2.3 tredje och fjärde meningarna samt 2.8 andra meningen andra, tredje, fjärde och femte strecksatserna i bilaga I till detta direktiv, och

- förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna.