FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

NILS WAHL

föredraget den 21 januari 2016 ( 1 )

Mål C‑469/14

Masterrind GmbH

mot

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(begäran om förhandsavgörande från Finanzgericht Hamburg (Skattedomstolen i Hamburg, Tyskland))

”Jordbruk — Förordning (EU) nr 817/2010 — Exportbidrag — Förordning (EG) nr 1/2005 — Skydd av djur vid transport — Transporttider och viloperioder — 14+1+14-regeln — Krav på en ’viloperiod på minst en timme’ — Förklaring av den officiella veterinären att transporten av djur inte uppfyller kraven enligt förordning nr 1/2005 — Rätt för en myndighet i en annan medlemsstat som svarar för utbetalning av exportbidrag att pröva den förklaringen”

1. Ett populärt talesätt som enligt obelagda uppgifter tillskrivs Mahatma Gandhi är att en nations storhet och dess etiska framsteg kan bedömas av hur man behandlar sina djur. Om så är fallet kräver förevarande mål särskild uppmärksamhet.

2. Målet vid den nationella domstolen rör lagenligheten av ett beslut om skyldighet att återbetala exportbidrag avseende en transport av levande boskap från Tyskland till Marocko (nedan kallad transporten i fråga). Inom EU är utbetalning av exportbidrag för export av levande djur till tredjeland av principskäl villkorad av att djurskyddreglerna för transport följs. Skilda uppfattningar har uppkommit huruvida transporten i fråga uppfyller dessa regler.

3. Förevarande mål rör två bestämda frågor, dels hur punkt 1.4 d i kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005 ( 2 ) ska tolkas och tillämpas (nedan kallad 14+1+14-regeln), dels vilken betydelse en förklaring av en officiell veterinär i en medlemsstat har för den behöriga myndigheten i en annan medlemsstat.

4. Beträffande den senare frågan har en sådan förklaring enligt min uppfattning endast vägledande och inte bindande betydelse. Vad gäller den förra frågan får inte, även om ett visst mått av praktiska hänsyn måste tas vid tillämpning av 14+1+14-regeln, detta leda till att kraven på djurskydd enligt förordning nr 1/2005 sänks.

I – Tillämpliga bestämmelser

A – Förordning nr 817/2010 ( 3 )

5. Enligt den första meningen i artikel 1 (med rubriken ”Räckvidd”) i förordning nr 817/2010 ska utbetalningen av exportbidrag endast ske på villkor att artiklarna 3–9 i förordning nr 1/2005 och de däri nämnda bilagorna samt förordning nr 817/2010 själv ”iakttas vid transporten av djuren till deras första lossningsplats i det tredjeland som är slutdestination”.

6. Enligt artikel 2.3 i förordning nr 817/2010 (under rubriken ”Kontroller inom gemenskapens tullområde”) ska, om den officiella veterinären vid utförselstället konstaterar att bland annat de krav som anges i förordning nr 1/2005 är uppfyllda inom gemenskapens tullområde, ”veterinären bekräfta detta genom att skriva någon av de uppgifter som återfinns i bilaga II och genom att sätta sin stämpel och underskrift på det dokument som styrker att djuren har lämnat gemenskapens tullområde , antingen i fält J på kontrollexemplaret T5 eller på den lämpligaste platsen i det nationella dokumentet”.

7. Artikel 4.2 i förordning 817/2010 (med rubriken ”Förfarande vid utbetalning av exportbidrag”) föreskriver bland annat att ansökan om utbetalning av exportbidrag ska åtföljas av det dokument som avses i artikel 2.3 i den här förordningen, ”korrekt och fullständigt ifyllt”.

8. Artikel 5.1 c i förordning 817/2010 (med rubriken ”Innehållen betalning av exportbidrag”) föreskriver bland annat att exportbidrag inte ska betalas för djur för vilka den behöriga myndigheten anser att, ”mot bakgrund av de handlingar som avses i artikel 4.2 och/eller alla andra uppgifter som myndigheten förfogar över när det gäller efterlevnaden av den här förordningen”, bestämmelserna i artiklarna 3–9 i förordning nr 1/2005 och de däri nämnda bilagorna inte har följts.

B – Förordning nr 1/2005

9. Artikel 3 i förordning nr 1/2005 (med rubriken ”Allmänna villkor för transport av djur”) anger i första meningen att ”ingen person får transportera eller låta transportera djur på ett sådant sätt att de riskerar att skadas eller orsakas onödigt lidande”. Enligt den andra meningen i den bestämmelsen ska dessutom åtta särskilda generella krav vara uppfyllda. Dessa krav innefattar bland annat att i) alla nödvändiga åtgärder ska ha vidtagits på förhand för att transporttiden ska begränsas till ett minimum och djurens behov ska vara tillfredsställda under befordran, ii) transporten till bestämmelseorten ska genomföras utan dröjsmål och förutsättningarna för djurens välbefinnande ska kontrolleras regelbundet och upprätthållas på lämpligt sätt och iii) djuren ska få vatten, foder och vila med lämpliga intervall och i en mängd och av en kvalitet som ska vara anpassad till djurart och storlek.

10. Artikel 6.3 i förordning nr 1/2005 (med rubriken ”Transportörer”) föreskriver att ”transportörer skall transportera djur i enlighet med de tekniska föreskrifter som anges i bilaga I”. Kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005 (med rubriken Intervaller för vattning och utfodring samt transporttidens och viloperiodens längd) fastställer följande regler för bland annat tamdjur av nötkreatur: ”1.1. De krav som fastställs i detta avsnitt skall tillämpas på transport av … tamdjur av nötkreatur … med undantag för flygtransporter. 1.2. Transporttiden för djur av de arter som avses i punkt 1.1 får inte överskrida 8 timmar. 1.3. Den maximala transporttid som avses i punkt 1.2 får förlängas om tilläggskraven i kapitel VI är uppfyllda. 1.4. När ett landsvägsfordon som uppfyller villkoren i punkt 1.3 används, skall intervallen för vattning och utfodring samt transporttidernas och viloperiodernas längd vara som följer: … (d) Alla … djur [andra än icke avvanda kalvar, lamm, killingar och föl, vilka utfodras med mjölk, samt icke avvanda smågrisar och tama hästdjur] av de arter som anges i punkt 1.1 skall efter 14 timmars transport få en tillräcklig vilotid på minst en timme, särskilt för att vattnas och om nödvändigt utfodras. Efter denna vilotid kan transporten återupptas under en period av 14 timmar. 1.5. Efter den fastställda transporttiden skall djuren lastas av, utfodras, vattnas och få en vilotid på minst 24 timmar. … 1.8. De transporttider som anges i [punkterna 1.3 och 1.4] kan i djurens intresse förlängas med två timmar med beaktande framför allt av närheten till bestämmelseorten. …”

II – Bakgrund, förfarandet och tolkningsfrågorna

11. I en exportdeklaration av den 16 juni 2011 uppgav Masterrind GmbH (nedan kallat Masterrind) sex avelsdjur och ansökte om en utbetalning i förskott av motsvarande exportbidrag. Denna ansökan bifölls av Hauptzollamt Hamburg-Jonas (huvudtullkontoret i Hamburg-Jonas; nedan kallat Hauptzollamt) i beslut av den 13 juli 2011.

12. Djuren lastades på en lastbil i Northeim (Tyskland) klockan 10.30 den 16 juni 2011. Lastbilen lämnade lastplatsen ungefär klockan 11.30. Den ankom till Wasserbillig (Luxemburg) klockan 19.00 samma dag, där den gjorde ett uppehåll på en timme för utfodring och vattning. Efter ytterligare två timmars transport och i syfte att iaktta i lag föreskrivna körtider och raster för vägtransporter som fastställts i förordning nr 561/2006 ( 4 ) gjorde lastbilen ett andra uppehåll för utfodring och vattning under 10 timmar i Épinal (Frankrike). Lastbilen fortsatte sin resa följande morgon ungefär klockan 8.00 och kom fram till hamnen i Sète (Frankrike) samma dag klockan 17.00. Transporten från Northeim till Sète tog 30 timmar och 30 minuter. Därefter lastades djuren på ett skepp för vidaretransport till Marocko.

13. Genom brev av den 17 januari 2012 informerade Hauptzollamt sökanden om att den officiella veterinären vid utfartstullkontoret i Sète hade försett kontrolldokumentet med uppgiften ”Non conforme au contrôle officiel visé à l’article 2 du réglement (CE) no 817/2010” (inte förenlig med den officiella kontrollen enligt artikel 2 i förordning nr 817/2010) vad gäller samtliga djur. Hauptzollamt upplyste vidare att sökanden kunde begära att den behöriga franska veterinärmyndigheten prövade om veterinärens förklaring var lagenlig. Efter ett möte med den franska veterinärmyndigheten visade det sig att den ovannämnda uppgiften lämnas när transporten, inbegripet i lag föreskrivna körtider och viloperioder, överstiger 31 timmar.

14. Mot bakgrund av den officiella veterinärens negativa anteckning avseende samtliga djur fann Hauptzollamt att sökanden inte uppfyllt villkoren i artikel 2.2 i förordning nr 817/2010 och följaktligen att de bidrag som beviljats i förskott skulle återbetalas. Genom beslut den 5 juni 2012 och med ändring av beslutet av den 13 juli 2011 fann således Hauptzollamt att de exportbidrag som utbetalts i förskott till sökanden skulle återbetalas jämte ett tillägg om 10 procent.

15. Sökanden begärde omprövning av beslutet av den 5 juni 2012 och begärde senare att kommissionen skulle göra en tolkning av begreppen transporttider och vilotider som anges i förordning nr 1/2005. Det dåvarande generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd (GD SANCO) svarade i skrivelser av den 7 mars 2013 och den 27 juli 2013 att för nötkreatur är den längsta tillåtna transporttiden 29 timmar från lastning inbegripet en vilopaus om en timme i fordonet. Denna tid kan förlängas med två timmar i djurens intresse med beaktande av framför allt närheten till bestämmelseorten. Följaktligen intog DG SANCO ståndpunkten att den längsta transporttiden enligt reglerna är 31 timmar för nötkreatur.

16. Genom beslut av den 19 juli 2013 avslog Hauptzollamt sökandens begäran om omprövning. Hauptzollamt ansåg sig självt och sökanden vara bundna av beslutet av den franska officiella veterinären, vars negativa anteckning inte hade ändrats efter kommissionens svar. Detta föranledde sökanden att den 21 augusti 2013 väcka talan vid den hänskjutande domstolen med yrkande om ogiltigförklaring av besluten av den 5 juni 2012 och den 19 juli 2013.

17. Den hänskjutande domstolen har angett att transporten i fråga kännetecknas av att den indelades i tre delar av faktisk fysisk rörelse (resa) varav ingen överskred 14 timmar. Den domstolen noterar att den första och andra delen sedda tillsammans inte överskrider 14 timmar, vilket också är fallet beträffande den andra och den tredje delen när de betraktas gemensamt. Den nämner också att de tre delarna av resan sammantaget inte överskrider 28 timmar. Den anser därför att unionsrätten inte utgör hinder för att transporten i fråga utfördes i tre steg. Den hänskjutande domstolen har emellertid gjort gällande att transporten i fråga avbröts av två viloperioder om sammanlagt 11 timmar.

18. Mot denna bakgrund anser den hänskjutande domstolen att målets avgörande i första hand beror på huruvida en viloperiod på mer än en timme är tillåten enligt unionsrätten. Om svaret är jakande uppkommer för det andra frågan huruvida Hauptzollamt är bundet av den anteckning som gjorts av den officiella veterinären vid utförselstället eller huruvida Hauptzollamt har rätt att på grund av sin egen behörighet avgöra om transporten i fråga genomförts enligt bestämmelserna i förordning nr 1/2005. Finanzgericht Hamburg (Skattedomstolen i Hamburg) är osäker på tolkningen av förordningarna nr 1/2005 och nr 817/2010 och beslutade därför den 14 oktober 2014 att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska punkt 1.4 i kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005, enligt vilken djur efter 14 timmars transport ska få en tillräcklig vilotid på minst en timme, särskilt för att vattnas och om nödvändigt utfodras innan transporten kan återupptas under en period på ytterligare 14 timmar, tolkas så, att transportintervallen även kan avbrytas genom en vilotid på över en timme eller flera vilotider av vilka en uppgår till minst en timme? 2) Är den behöriga utbetalande myndigheten i en medlemsstat bunden av den anteckning som gjorts av den officiella veterinären vid utförselstället enligt artikel 2.3 i förordning nr 817/2010 med följd att lagenligheten av en vägran att ändra anteckningen kan omprövas endast av den myndighet som svarar för gränsveterinärens handlingar eller är anteckningen som gjorts av den officiella veterinären enbart en myndighetsåtgärd som kan ifrågasättas endast i samband med det rättsliga överprövningsförfarande som gäller för den utbetalande myndighetens beslut i sak?

19. Skriftliga yttranden har ingetts av Hauptzollamt, den franska regeringen och kommissionen. I enlighet med artikel 76.2 i rättegångsreglerna för domstolen har inte någon förhandling ägt rum.

III – Bedömning

A – Den första tolkningsfrågan

1. Inledande kommentarer och yttranden av de parter som deltagit i förfarandet om förhandsavgörande

20. Trots att reglerna om transport av djur innehåller detaljerade tekniska specifikationer är de påfallande otydliga. Det är inte förvånande att de blivit föremål för ett stort mått av processande vid EU-domstolen inbegripet flera framställningar om förhandsavgörande från den hänskjutande domstolen själv. ( 5 ) Den nu aktuella frågan, som i huvudsak gäller tolkningen av uttrycket ”minst en timme” i 14+1+14-regeln, skiljer sig inte därifrån i detta avseende.

21. Det förefaller som om transporten i fråga i det nationella målet pågick i 30½ timmar. Den faktiska restiden som lastbilen fysiskt var i rörelse uppgick till sammanlagt 19½ timmar. Det anges i begäran om förhandsavgörande att lastbilsföraren tog en rast om tio timmar för att uppfylla kraven i förordning nr 561/2006. Eftersom det inte uttryckligen anges i begäran om förhandsavgörande, måste jag klarlägga att utgångspunkten för detta förslag till avgörande är att djuren inte lastades av under den viloperioden.

22. Den hänskjutande domstolen vill således med sin första fråga i huvudsak få besked huruvida det med en korrekt tolkning av 14+1+14-regeln finns en övre gräns för viloperiodernas längd och huruvida de kan tjäna ett annat syfte än välbefinnandet för de djur som transporteras. Med andra ord: innebär omständigheten att enligt den regeln en viloperiod ska vara ”minst en timme” att den kan medge att djuren hålls på ett stillastående fordon under mycket lång tid?

23. Den hänskjutande domstolen har inte ställt någon fråga om samspelet mellan reglerna om djurskydd under transport och reglerna om längsta körtid och minsta tid för raster för förare på landsväg. Jag kommer därför inte att behandla den frågan i detta förslag till avgörande.

24. Hauptzollamt instämmer i den hänskjutande domstolens uppfattning enligt vilken det av uttrycket ”särskilt” i 14+1+14-regeln framgår att GD SANCO:s tolkning av den regeln (omnämnd i punkt 15 ovan) inte nödvändigtvis är riktig. Finanzgericht Hamburg (Skattedomstolen i Hamburg) föredrar en tolkning som innebär att den längsta transporttiden om 28 timmar kan avbrytas av flera viloperioder, varav en ska vara åtminstone en timme, och att viloperioderna sammantaget inte får överskrida 14 timmar, vilket är den övre gränsen för respektive del av transporten enligt 14+1+14-regeln.

25. Den franska regeringen har gjort gällande att 14+1+14-regeln inte kan tolkas så, att den medger en överdrivet lång viloperiod som skulle äventyra djurens välbefinnande. Enligt den regeringens uppfattning innebär uttrycket ”särskilt”, förutom utfodring och vattning av djuren, handlingar som syftar till att bevara djurens välbefinnande. Den franska regeringen anser dessutom att det inte är möjligt att hålla djur på ett fordon under en tid av tio timmar utan att det strider mot syftet med förordning nr 1/2005.

26. Kommissionen intar ståndpunkten att enligt 14+1+14-regeln är den längsta möjliga transporttiden 29 timmar, bortsett från den undantagssituation som behandlas nedan i punkt 32. Enligt kommissionen kan en viloperiod inte användas för andra syften än djurens välbefinnande. Kommissionen har gjort gällande att ordet ”särskilt” inte utgör stöd för en annan uppfattning i det att detta ord åtföljs av orden ”vattnas och om nödvändigt utfodras”.

2. Analys

a) Inledande kommentarer

27. Som kommer att framgå nedan ger varken formuleringen av eller sammanhanget för 14+1+14-regeln något svar på frågan som ställs ovan i punkt 22. I synnerhet används de begrepp som anges i å ena sidan definitionerna i huvudtexten i förordning nr 1/2005 och å andra sidan i bilaga I till förordningen på ett osammanhängande och inkonsekvent sätt, både inom respektive dokument och särskilt sinsemellan. Detta har olyckligtvis gjort det nödvändigt att genomgående i detta förslag till avgörande exakt ange de regler beträffande vilka dessa begrepp används.

28. Den bristande överensstämmelse som berörts i föregående punkt föranleder att syftet med förordning nr 1/2005 – som är kristallklart – ges fullt företräde. Detta medför att 14+1+14-regeln ska tolkas på ett sätt som sätter en klar gräns för viloperioder i ett stillastående fordon.

29. Ty syftet med förordning nr 1/2005 är odiskutabelt, nämligen att förbjuda att djur transporteras på ett sådant sätt att de riskerar att skadas eller orsakas onödigt lidande. ( 6 ) Detta är i linje med artikel 13 FEUF, enligt vilken djur är kännande varelser. Den bestämmelsen kräver därför att unionen och medlemsstaterna vid utformningen och genomförandet av unionens politik i fråga om jordbruk fullt ut tar hänsyn till välfärd för djuren. ( 7 )

30. Först är det emellertid nödvändigt att bli fullständigt bekant med 14+1+14-regeln.

b) 14+1+14-regeln

31. 14+1+14-regeln ingår i ett antal regler om ”intervaller för vattning och utfodring samt transporttidens och viloperiodens längd” i bilaga I till förordning nr 1/2005. Den är tillämplig på den fysiska transporten av djur med vägfordon som uppfyller vissa minimikrav avseende välfärd för djur (som rör fordonets tak och golv, strö för djuren, foder, skiljeväggar, regler om ålder, vattning, ventilation och navigeringssystem). Om dessa krav uppfylls får fordonet transportera nötkreatur under 14 timmar, varefter de måste ”få en tillräcklig vilotid på minst en timme särskilt för att vattnas och om nödvändigt utfodras” innan de (möjligtvis) transporteras vidare under ytterligare 14 timmar. Därefter ska nötkreaturen enligt punkt 1.5 i kapitel V i den bilagan lastas av, utfodras och vattnas och få en vilotid på minst 24 timmar.

32. Som ett undantag kan de totala ”transporttiderna”, som det begreppet används i bilagan, enligt punkt 1.8 i kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005 (kallad +2-regeln) förlängas med två timmar, men endast om det skulle vara i djurens intresse. Närheten till bestämmelseorten är ett typiskt exempel på en situation där en ytterligare transport om två timmar kan innebära mindre lidande för djuren än att de lastas av och sedan på, vilket är en känd källa till stress. ( 8 )

33. Som framgår tydligt av vad nu sagts anger inte 14+1+14-regeln uttryckligen hur långa vilotiderna kan vara som mest, och inte heller vilka aktiviteter som får förekomma under sådana perioder.

34. Någon lösning av frågan i rättspraxis finns inte heller att tillgå. Domstolen har begränsat sig till att uttala att 14+1+14-regeln ”fastställer att transporten får ta högst 28 timmar med avbrott för minst en timmes vila efter det första avsnittet på 14 timmar ... Således ska [den regeln] tolkas så, att längsta tillåtna transporttid är 28 timmar med avbrott för en vilotid på minst en timme”. ( 9 )

35. Eftersom 14+1+14- regeln inte ger något tydligt svar på förevarande fråga, är det nödvändigt att undersöka vissa andra aspekter av förordning nr 1/2005.

c) Förordning nr 1/2005 i sitt sammanhang

36. Artikel 2 i förordning nr 1/2005 innehåller definitioner av ett antal nyckelbegrepp för tillämpningen därav. Dessa definitioner innefattar begreppet befordran (”hela transporten från avsändningsorten till bestämmelseorten, inklusive eventuell urlastning, förvaring och ilastning vid mellanstationer under befordran”) och begreppet transport (”förflyttning av djur som genomförs med hjälp av ett eller flera transportmedel och därmed sammanhängande förfaranden, inklusive ilastning, urlastning, omlastning och vila, fram till det att urlastningen av djuren är avslutad på bestämmelseorten”). ( 10 )

37. Det framgår allmänt sett av definitionerna i artikel 2 i förordning nr 1/2005 att en befordran alltid föregås och åtföljs av en minimibuffert om 48 timmars vila för djuren utanför fordonet. ( 11 ) En befordran avslutas således inte förrän djuren förvarats under 48 timmar på en avlastningsplats.

38. Artikel 2 i förordning nr 1/2005 försöker upprätthålla en åtskillnad mellan ”befordran”och ”transport” på det sättet att den förra omfattar hela det logistiska förfarandet medan den senare endast avser den faktiska fysiska förflyttningen. Till skillnad mot vad som tidigare gällde ( 12 ) innefattar emellertid begreppet ”transport” nu märkligt nog vila. Om enligt den bestämmelsen ”befordran” utgör summan av transport och vila och vila tillförs begreppet ”transport” inställer sig frågan vilken skillnaden faktiskt är mellan befordran och transport. Denna uppenbara brist på samstämmighet har inverkan på tolkningen av de begrepp som används i bilaga I till förordningen, vilket jag återkommer till nedan i punkt 46.

39. Artikel 2 i förordning nr 1/2005 definierar också plats för vila som ”varje plats där man gör uppehåll under befordran och som inte utgör bestämmelseort” , oavsett om djuren har lastats av eller inte. Själva begreppet viloperiod som utgör kärnan i den fråga som är föremål för bedömning har emellertid inte definierats. På denna punkt innehöll föregångaren till förordning nr 1/2005 ( 13 ) en definition, det vill säga ”en sammanhängande tidsperiod under transporten då djuren inte flyttas med hjälp av något transportmedel”. Den definitionen anger emellertid varken om en viloperiod kan tillbringas inne i fordonet eller vilket syfte den ska ha (om något). Den löser därför inte heller förevarande tvistefråga.

40. Jag vill sedan fästa uppmärksamheten på en central bestämmelse i förordning nr 1/2005 som åberopats av många parter som inkommit med yttranden, nämligen artikel 3. Dess första mening innehåller vad jag kommer att kalla en ”generalklausul” om djurskydd under transport. Generalklausulen uttrycks i tvingande termer och gäller närhelst förordningen är tillämplig. Generalklausulen är dessutom formulerad negativt snarare än positivt. Förutom villkoret att det förbjudna beteendet ska riskera att orsaka skada eller onödigt lidande för djur beror skyldigheten att inte göra det inte på andra faktorer såsom att viss tid förflutit eller ett minsta geografiskt avstånd.

41. Den andra meningen i artikel 3 i förordning nr 1/2005 anger vissa grundkrav som de som avser att transportera djur ska uppfylla. Dessa krav uttrycks i positiva termer och ska utan undantag uppfyllas under hela ”transporten” (enligt definitionen i artikel 2). Även om ordvalet (”dessutom”) visar att dessa krav gäller självständigt och utöver generalklausulen anger rubriken till artikel 3 ändå att de allmänna villkoren för transport av djur är kumulativa.

42. Jag ska begränsa mig till att tillägga att fastställandet av huruvida artikel 3 har åsidosatts – vilket i princip kan föranleda påföljder enligt artikel 25 i förordning nr 1/2005 – förefaller mig kräva en omfattande prövning med beaktande av samtliga relevanta omständigheter.

43. Sist men inte minst återkommer jag i punkterna 51 och 52 nedan till bakgrunden, i lagstiftningshänseende, till antagandet av förordning nr 1/2005.

d) Min ståndpunkt

44. Ovanstående anmärkningar föranleder att jag intar följande ståndpunkt:

45. Jag vill som en ordningsfråga först ange att jag håller med den hänskjutande domstolen om att det är tillåtet enligt 14+1+14-regeln att ha flera viloperioder, och inte endast en, så länge som åtminstone en timmes vila tas ut efter högst 14 timmars fysisk förflyttning (till exempel 7+1+7+1½+12½). Annars förefaller regeln bli helt ohanterlig eftersom förarna skulle uppmuntras att vänta 14 timmar innan de stannar för att ombesörja sina personliga behov. Detta skulle dessutom föranleda frågan huruvida ett ofrivilligt uppehåll till exempel på grund av vägarbeten eller trafikstockning eller vid en järnvägsövergång faller in under begreppet ”vila”.

46. Vad sedan beträffar den oklara innebörden av en ”vilotid på minst en timme” innehåller inte bilaga I till förordning nr 1/2005 någon definition. De generella definitionerna i artikel 2 i förordningen är därför förmodligen tillämpliga.

47. Dessa definitioner är emellertid tyvärr helt enkelt inte användbara för tolkningen av kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005: För det första omfattar den generella definitionen av ”befordran” i artikel 2 i förordningen de vilotider som tagits ut på vägen. I motsats härtill hänvisar det kapitlet i rubriken till ”transporttiden” och ”viloperioden” som om de stod i motsatsförhållande till varandra. För det andra förefaller innebörden av ”befordran” i artikel 2 i förordningen som något som normalt omges av två peroder på 48 timmar (se punkt 37 ovan) rimma illa med användningen av termen ”transporttiden” i punkt 1.5 i det kapitlet, enligt vilken en vilotid på 24 timmar ”neutraliserar” den transporttid som pågått så långt. För det tredje, som framförts i punkt 38 ovan, innefattar begreppet ”transport” numera ”vila”. Detta står i motsats till 14+1+14-regeln, som gör åtskillnad mellan ”viloperioder” å ena sidan och ”resa” eller ”transport” å andra sidan. ( 14 )

48. Denna uppenbara brist på samstämmighet gör det nödvändigt att tolka 14+1+14-regeln utifrån dess egna lydelse mot bakgrund av huvudsyftet med förordning nr 1/2005 själv. Det syftet anges i punkt 29 ovan.

49. Det kan inte ifrågasättas att en befordran (i den mening som avses i artikel 2 i förordning nr 1/2005), i synnerhet en lång sådan, kan vara en källa till obehag för de djur som transporteras. Det förefaller förvisso som om förordningen bygger på förutsättningen att varje transport som innebär att djuren låses in, lastas och lossas ävensom att de möjligen inte får föda eller vatten förorsakar dem något mått av lidande. I denna mening är syftet med förordningen att förbjuda transport av djur som orsakar eller riskerar att orsaka dem skador och onödigt lidande. Förordningen godtar således något mått av obehag för djuren under transport som ett nödvändigt ont men söker minimera det. Detta obehag kan ändå nå en punkt när det inte längre är berättigat och passerar gränsen till onödigt lidande. Men när är så fallet?

50. På denna punkt håller jag med kommissionen om att om de sammantagna ”transporttiderna och viloperioderna” som anges i punkt 1.4 d i kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005 överskrider 29 timmar – det vill säga genom att räkna samman de tre delarna i 14+1+14-regeln – skulle detta i sig självt innebära att djuren riskerar att orsakas onödigt lidande i strid med förordning nr 1/2005. Detta gäller naturligtvis med förbehåll för tillämpning av +2-regeln.

51. Till stöd för min uppfattning vill jag först framhålla att syftet med förordning nr 1/2005 är att så långt som möjligt minimera förekomsten av långa transporter av djur (i den mening som avses i artikel 2 i förordningen). ( 15 ) Att tillåta viloperioder utan begränsning i tiden i fordonet, som enligt punkt 1.5 i kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005 inte har den effekten att ”neutralisera” den faktiska transporttiden som pågått till den tidpunkten, skulle stå i strid med det syftet. Den omständigheten att rådet, när den antog förordningen, varken godtog förslaget från sakkunniga att begränsa transporttiden för boskap till 24 timmar ( 16 ) eller förslaget från kommissionen att begränsa transporttiden till 9 timmar följt av en vilotid om 12 timmar (som kunde upprepas) ( 17 ) får mig inte att ändra uppfattning. Fastän rådet i huvudsak valde att behålla reglerna om transporttider och viloperioder i kapitel VII i bilaga till direktiv 91/628 oförändrade kan jag inte föreställa mig att rådet när det ”fullt ut tog hänsyn till djurens välfärd” i lagstiftningsförfarandet enligt djurskyddsprotokollet hade obestämda viloperioder i ett fordon i åtanke.

52. Det är visserligen sant att domstolen i målet Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:548), som parterna i detta mål hänvisat till, uttalade stöd för tanken att ”transporttider” enligt kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005 kunde överskrida 28 timmar. Detta får mig emellertid inte att inta en annan ståndpunkt. I den domen tolkade domstolen reglerna om transporttider och viloperioder i direktiv 91/628. Dessa regler tillkom i första hand för att undanröja tekniska hinder för handel med levande djur och göra det möjligt för marknadsorganisationerna att fungera smidigt och att samtidigt som ett andra syfte säkerställa en tillfredsställande skyddsnivå för de djur det gäller. ( 18 ) I förordning nr 1/2005 tycks förhållandet mellan dessa syften blivit det omvända: dess primära syfte är nu djurskyddet, medan harmonisering av lagstiftningen är underordnad. ( 19 ) I vart fall bör domen Interboves läsas med försiktighet, då skrupelfria transportörer annars kan dra fördel av de inneboende skillnaderna mellan reglerna om transport till lands och till sjöss. ( 20 )

53. Av de skäl som anförts i föregående punkt saknar generaladvokaten Mengozzis uttalande att ”en transport kan pågå i till exempel 50 timmar, nämligen två (maximala) transportperioder på 14 timmar vardera, med avbrott för en viloperiod på 22 timmar,” ( 21 ) betydelse för förevarande mål. I vart fall nämndes inget om huruvida en vilotid på 22 timmar kunde lagligen tillbringas i ett stillastående fordon.

54. För det andra anger +2-regeln att ”transporttiderna” (inte en ”befordran” enligt artikel 2 i förordning nr 1/2005) – det vill säga de sammanlagda perioderna av fysisk förflyttning mellan varje ”neutraliserande” 24 timmars vilotid och inte de enskilda leden därav – kan förlängas med två timmar i djurens intresse med beaktande framför allt av närheten till bestämmelseorten. +2-regeln tycks därför ange att ”transporttiderna” i denna typsituation (återigen, inte en ”befordran”enligt artikel 2 i förordning nr 1/2005) har ett bestämt övre tak som jag uppfattar alltid är 28 timmar vid tillämpning av 14+1+14-regeln.

55. Enligt min uppfattning kan därför en ”vilotid på minst en timme” aldrig medföra att ”transporttider och vilotider” enligt 14+1+14-regeln överskrider 29 timmar (eller i förekommande fall 31 timmar enligt +2-regeln). Å andra sidan kan en ”befordran” som avses med artikel 2 i förordning nr 1/2005 omfatta flera 29-timmars ”transporttider och vilotider” enligt kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005, förutsatt att var och en av dessa 29-timmarsperioder är åtskilda av 24‑timmarsperioder där djuren lastas av, utfodras, vattnas och får vila.

56. Men är det därutöver ett krav att vilotiderna också ska ha ett visst syfte?

57. På denna punkt anför kommissionen att den minsta vilotiden på en timme kan förlängas endast på grund av skäl som har att göra med djurens välbefinnande. Den franska regeringen intar en mindre sträng ståndpunkt: vilotider får inte vara så orimligt långa att de medför att djuren skadas eller utsätts för onödigt lidande i strid med det grundläggande förbudet däremot.

58. Enligt min uppfattning är det klart att hela transporten eller ”befordran” om man så vill – inbegripet vila – ska uppfylla samtliga krav i förordning nr 1/2005. Som domstolen nämligen funnit ansåg gemenskapslagstiftaren, med stöd av vetenskapliga och veterinärmedicinska rön samt utvärderingar av tillämpningen av gemenskapslagstiftningen på djurskyddsområdet, att djurens välbefinnande kan äventyras och inte längre kan garanteras så snart som bestämmelserna om djurs hälsa i den förordningen inte längre efterlevs. ( 22 ) Detta innebär åtminstone två saker.

59. Till att börja med ska vilotider vara förenliga med generalklausulen. Det innebär en skyldighet att inte riskera att djuren skadas eller orsakas onödigt lidande snarare än en skyldighet att handla uteslutande i deras intresse. Normalt sett orsakar naturligvis den tid som fordonet står stilla mindre lidande för djuren än den tid när det är i rörelse: de transporterade djuren löper till exempel mindre risk för att tappa balansen eller att drabbas av åksjuka. ( 23 ) Jag kan emellertid inte utesluta möjligheten att en vilotid som inte innebär att de totala ”transport- och vilotiderna enligt 14+1+14-regeln överstiger 29 timmar ändå riskerar att orsaka djuren skada eller onödigt lidande. För att använda ett exempel tror jag inte att generalklausulen tillåter att djur förflyttas fysiskt under en timme följt av en viloperiod på 27 timmar inne i fordonet, innan de förflyttas under ytterligare en timme.

60. Ett antal skyldigheter som anges i förordning nr 1/2005 ska fullgöras aktivt och oavbrutet under vilotiden. Jag tänker främst på dem som anges i den andra meningen i artikel 3 i förordning nr 1/2005 samt på de krav som förtecknas i bilaga I därtill och i synnerhet kapitel VI, som gäller ”långa transporter” enligt definitionen i artikel 2 i förordningen.

61. För min del kan jag inte läsa in alltför mycket i att 14+1+14-regeln anger att djuren ska få en ”tillräcklig vilotid särskilt för att vattnas och om nödvändigt utfodras”. Fastän sådana åtgärder klart ligger i djurens intresse förefaller det uttrycket inte tillägga något utöver de positiva kraven som redan framgår av förordning nr 1/2005. ( 24 ) Dessutom är motargumentet uppenbart: ordet ”särskilt” utesluter inte uttryckligen att det är möjligt att en viloperiod inte uteslutande är i djurens intresse. Som ett uttryck för politisk kompromiss bör 14+1+14-regeln tillämpas med ett visst mått av pragmatism, som beskrivits ovan i punkt 45.

62. Fastställandet av huruvida en viloperiod inte uppfyller kraven enligt förordning nr 1/2005 är en faktisk bedömning som ankommer på de nationella myndigheterna och i slutändan de nationella domstolarna. Jag vill emellertid erinra om att när det gäller exportbidrag åvilar det exportören att visa att villkoren för beviljande av bidragen är uppfyllda. ( 25 ) Allt annat lika tycks det mig att ju längre viloperioden är desto svårare blir det för exportören att göra det.

63. Dessutom kräver artikel 22.2 i förordning nr 1/2005 (med rubriken ”Dröjsmål under transport”) att den behöriga myndigheten för det fall en ”sändning av djur har fördröjts i mer än två timmar skall … se till att lämpliga åtgärder vidtas så att djuren får skötsel och vid behov utfodras, vattnas, lastas ur och förvaras”. Jag ser inte någon giltig anledning till varför inte denna tvåtimmarsregel skulle, mutatis mutandis, kunna tjäna som måttstock i fråga om transportörer när ett uppehåll beror på dem. Detta stöder dessutom uppfattningen att tanken att nötkreatur skulle kunna förvaras på ett stillastående fordon under 14 timmar utan att lastas av, vilket föreslagits av den nationella domstolen, helt enkelt inte är genomförbar.

64. Vad gäller målet vid den nationella domstolen har jag noterat omständigheten att transporten i fråga varade mer än 29 timmar och att Masterrind inte, enligt för domstolen tillgängliga uppgifter, har åberopat +2-regeln. Eftersom bestämmelseorten för transporten i fråga var Marocko, tvivlar jag emellerid starkt på att det skulle kunna vara möjligt för Masterrind att tillämpa +2-regeln. Jag är därför benägen att anse att transporten i fråga är oförenlig med 14+1+14-regeln och att talan bör ogillas.

65. I vart fall anser jag att utom i undantagsfall kan en tio timmar lång ”viloperiod” som tillbragts inne i ett stillastående fordon inte vara berättigad och riskerar därför att orsaka djuren onödigt lidande. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva förhållandena under vilka den tio timmar långa vilan ägde rum.

66. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar den första tolkningsfrågan på så sätt att med en vederbörlig tolkning av den regel som anges i punkt 1.4 i kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005 kan de ”transporttider och viloperioder” som anges i den punkten innefatta en viloperiod på mer än en timme eller flera viloperioder, förutsatt att en viloperiod på minst en timme skiljer varje kombinerad period av fysisk förflyttning på högst 14 timmar och, dessutom, att detta inte skulle åsidosätta övriga krav som anges i den förordningen. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra denna fråga. Till dess att djuren kommer fram till bestämmelseorten, enligt definitionen i artikel 2 i den förordningen, kräver emellertid punkt 1.5 i kapitel V i bilaga I till den förordningen att de ska lastas av, utfodras och vattnas och få en vilotid på minst 24 timmar var 29:e timme efter det att de först lastades på avsändningsorten enligt definitionen i samma bestämmelse. Detta inverkar inte på möjligheten, enligt punkt 1.8 i det kapitlet, att förlänga transporttiden med två timmar i djurens intresse, med beaktande framför allt av närheten till bestämmelseorten.

B – Den andra tolkningsfrågan

67. Med sin andra fråga vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida en administrativ myndighet i en medlemsstat som svarar för utbetalning av exportbidrag är bunden av en förklaring av en officiell veterinär i en annan medlemsstat, enligt vilken befordran (enligt definitionen i artikel 2 i förordning nr 1/2005) för vilken exportbidrag begärts inte var förenlig med reglerna om djurens välfärd.

68. Som parterna i detta förfarande framhållit är domstolens praxis i denna fråga vittgående.

69. I målet Viamex Agrar Handel ombads domstolen att tolka en tidigare version av förordning nr 817/2010. ( 26 ) Med avvikelse från den ståndpunkt som intagits av generaladvokaten ( 27 ) fann domstolen att exportörens företeende av de handlingar som anges i förordning nr 615/98 — nu förordning nr 817/2010 — inte utgör obestridligt bevis för att de tillämpliga reglerna för exportbidrag eller reglerna om djurens välbefinnande vid transport efterlevs. Det bevisvärde som framgår av dessa handlingar är endast tillräckligt i den mån som den utbetalande myndigheten inte har tillgång till utredning med ledning av vilken den kan finna att reglerna om djurens välbefinnande vid transport inte iakttagits. Den skyldighet som åvilar den myndigheten är att bedöma den bevisningen tillsammans med annan utredning som den har tillgång till för att avgöra huruvida dessa regler har efterlevts och besluta om exportbidrag ska beviljas eller inte. ( 28 )

70. Domstolen har emellertid också funnit att detta inte ger den utbetalande myndigheten rätt att godtyckligt ifrågasätta den bevisning som exportören bilagt sin exportbidragsansökan. Den behöriga utbetalande myndigheten får grunda sitt beslut att reglerna inte efterlevts enbart på handlingar som anges i förordning nr 615/98 – nu förordning nr 817/2010 – och/eller på andra uppgifter om djurens välbefinnande. Den kan inte begränsa sig till att göra gällande rena antaganden eller misstankar i fråga om efterlevnaden utan ska grunda sig på objektiva och konkreta uppgifter rörande djurens välbefinnande och ska under alla omständigheter motivera varför den anser att exportörens bevisning inte styrker att reglerna om djurens välbefinnande har efterlevts. ( 29 )

71. Den domen bekräftades sedan av domstolen (stora avdelningen) i målet Heemskerk och Schaap. ( 30 )

72. I båda de ovannämda målen hade exportören en förklaring av den officiella veterinären som bekräftade att fartyget i fråga och således transporten uppfyllde villkoren för djurens välbefinnande. Det aktuella målet gäller den motsatta situationen: den officiella veterinären har förklarat att transporten inte har skett enligt reglerna för djurens välbefinnande vid transport. Exportören ifrågasätter den uppfattningen.

73. Att artikel 5.1 c i förordning nr 817/2010 endast behandlar situationen att kraven på djurens välbefinnande inte har efterlevts, snarare än situationen att de har efterlevts, innebär inte, som Haupzollamt gjort gällande, att den utbetalande myndigheten utan vidare kan neka betalning för en transport som faktiskt uppfyller dessa krav. Enligt artikel 1 i förordning nr 817/2010 ska utbetalning av exportbidrag för levande nötkreatur endast ske på villkor att artiklarna 3–9 i förordning nr 1/2005 och de däri nämnda bilagorna samt förordning nr 817/2010 själv iakttas vid transporten av djuren till deras första lossningsplats i det tredjeland som är slutstation. Varken mer eller mindre. Faktiskt är målet med förfarandet för exportbidrag — ett förfarande som gäller för exportbidrag som söks för export av levande nötkreatur — helt enkelt att säkerställa att den berörda produkten motsvarar samtliga villkor som krävs för bidrag. ( 31 )

74. Den omständigheten att det ankommer på exportören att visa att samtliga villkor för godkännande av en begäran om exportbidrag har uppfyllts saknar betydelse, eftersom detta endast är en fråga om placering av bevisbördan. Detta ändrar på intet sätt att exportbidragssystemet har till syfte att åstadkomma beslut som är korrekta i förhållande till vad de grundas på, oavsett om de beviljar eller avslår sådana ansökningar, med upprätthållande av den allmänna principen att förvaltningsmyndigheter ska agera i enlighet med lagen.

75. Jag måste dessutom tillstå att jag har svårt att godta uppfattningen att giltigheten och rättsföljderna av en officiell veterinärs förklaring i tillämpningen av det rättsliga system som förordning nr 817/2010 utgör en del av endast ska avgöras enligt lagen i den medlemsstat där utförselstället är beläget och inte enligt unionsrätten som sådan. ( 32 )

76. Följaktligen har den rättspraxis som nämnts ovan i punkterna 69–71 å andra sidan relevans för förevarande mål. En officiell veterinärs förklaring att en transport som avses med en ansökan om exportbidrag inte har utförts enligt reglerna om djurens välbefinnande utgör inte obestridlig bevisning därför.

77. Jag är inte övertygad av vissa argument som framförts för den motsatta ståndpunkten.

78. För det första ska det argument som framförts av Hauptzollamt att det dokument som anges i artikel 2.3 i förordning nr 817/2010 ”är korrekt och fullständigt ifyllt” och därför kan prövas enligt artikel 4.2 a i den förordningen endast om den officiella veterinären vid utförselstället anger om resultaten av de kontroller som utförts enligt artikel 2 i den förordningen varit tillfredsställande underkännas. Till att börja med kan inte uttrycket ”korrekt och fullständigt ifyllt” tolkas så, att det kräver ett visst resultat av kontrollerna. Artikel 2.4 i den förordningen föreskriver att det dokument som avses i punkt 3 ska ange det totala antalet djur för vilka en exportdeklaration godkänts minus det antal djur som kalvat eller aborterat under transport, dött eller för vilka kraven i förordning (EG) nr 1/2005 inte uppfyllts.

79. För det andra godtar jag inte ett argument om att det med hänsyn till djurens välbefinnande inte borde vara möjligt att pröva förklaringar som att reglerna för djurens välbefinnande vid transport inte iakttagits. Syftet att skydda djurs välbefinnande, hur lovvärt det än må vara, kan inte rättfärdiga en vägran att betala exportbidrag för det fall något åsidosättande av dessa regler inte förekommit trots en förklaring av den officiella veterinären i en annan medlemsstat om åsidosättande därav.

80. Slutligen förefaller det argument som framförts av Hauptzollamt grundat på skydd för EU:s finansiella intressen vara uppenbart ogrundat. Det föreligger inte något befogat hot mot dessa intressen när reglerna om djurs välbefinnande faktiskt har efterlevts. För att sätta det argumentet i sitt sammanhang så fastställer inte domstolen ett bötesbelopp som kommissionen felaktigt beslutat i strid med rättssäkerhetsprincipen för brott mot konkurrensreglerna, av fruktan för en finansiell förlust för EU. ( 33 )

81. Hur det därmed än förhåller sig kräver, som anförts av Hauptzollamt, den franska regeringen och den hänskjutande domstolen, bedömning av djurens fysiska tillstånd och hälsostatus särskild sakkunskap och erfarenhet, och kontrollerna bör därför utföras av veterinär. ( 34 ) Resultaten av sådana kontroller innebär faktisk bedömning på plats som innefattar komplicerade och tekniska utvärderingar av djurens hälsa och välbefinnande. Det följer därav att det utrymme för skönsmässig bedömning, som den utbetalande myndigheten förfogar över när den prövar en förklaring om att reglerna om djurens välbefinnande vid transport inte har iakttagits, inte är obegränsat ( 35 ) – snarare är det begränsat på samma sätt, mutatis mutandis, som nämnts ovan i punkt 70.

82. När exportören ifrågasätter en förklaring till att reglerna inte efterlevts måste han med stöd av objektiv bevisning styrka att den officiella veterinärens bedömning inte är tillförlitlig. Blotta omständigheten att exportören har en annan uppfattning än den officiella veterinären vad beträffar tillståndet för de djur för vilka exportbidrag söks betyder inte att veterinärens bedömning är uppenbart felaktig eller grundas på oriktiga uppgifter om de faktiska omständigheterna.

83. Vad beträffar de rättsliga följderna av vad den officiella veterinären konstaterat föranleder, såsom den hänskjutande domstolen påpekat, den sakkunskap som veterinärer besitter inte samma försiktighet från den behöriga utbetalande myndighetens sida. De rättsliga slutsatser som dras kan därför prövas fullt ut.

84. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar den andra tolkningsfrågan på så sätt att när en myndighet som svarar för utbetalning av exportbidrag prövar en ansökan om exportbidrag enligt artikel 4.2 i förordning nr 817/2010 är den inte bunden av en förklaring av den officiella veterinären enligt artikel 2.3 i den förordningen. Om emellertid den myndigheten beslutar att frångå den faktiska bedömning som den veterinären gjort av djurens hälsa och välbefinnande som förklaringen grundas på måste den ha stöd i objektiv och konkret bevisning avseende djurens hälsa och välbefinnande. Om ansökan avslås helt eller delvis ska den myndigheten under alla omständigheter motivera varför, och det ankommer på exportören att i det fallet styrka att den bevisning som myndigheten grundat sitt beslut på saknar betydelse.

IV – Förslag till avgörande

85. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar de av Finanzgericht Hamburg (Skattedomstolen i Hamburg) i mål C‑469/14 ställda frågorna enligt följande: — Med en vederbörlig tolkning av den regel som anges i punkt 1.4 i kapitel V i bilaga I till förordning (EG) nr 1/2005 av den 22 december 2004 om skydd av djur under transport och därmed sammanhängande förfaranden och om ändring av direktiven 64/432/EEG och 93/119/EG och förordning (EG) nr 1255/97, kan de ”transporttider och viloperioder” som anges i den punkten innefatta en viloperiod på mer än en timme eller flera viloperioder, förutsatt att en viloperiod på minst en timme skiljer varje kombinerad period av fysisk förflyttning på högst 14 timmar och, dessutom, att detta inte skulle åsidosätta övriga krav som anges i den förordningen. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra denna fråga. Till dess att djuren kommer fram till bestämmelseorten, enligt definitionen i artikel 2 i den förordningen, kräver emellertid punkt 1.5 i kapitel V i bilaga I till den förordningen att de ska lastas av, utfodras och vattnas och få en vilotid på minst 24 timmar var 29:e timme efter det att de först lastades på avsändningsorten enligt definitionen i samma bestämmelse. Detta inverkar inte på möjligheten, enligt punkt 1.8 i det kapitlet, att förlänga transporttiden med två timmar i djurens intresse, med beaktande av framför allt närheten till bestämmelseorten. — När en myndighet som svarar för utbetalning av exportbidrag prövar en ansökan om exportbidrag enligt artikel 4.2 i kommissionens förordning (EU) nr 817/2010 av den 16 september 2010 om tillämpningsföreskrifter enligt rådets förordning (EG) nr 1234/2007 beträffande de krav på djurskydd under transport av levande nötkreatur som gäller för beviljande av exportbidrag, är den inte bunden av en förklaring av den officiella veterinären enligt artikel 2.3 i den förordningen. Om emellertid den myndigheten beslutar att frångå den faktiska bedömning som den veterinären gjort av djurens hälsa och välbefinnande som förklaringen grundas på måste den ha stöd i objektiv och konkret bevisning avseende djurens hälsa och välbefinnande. Om ansökan avslås helt eller delvis ska den myndigheten under alla omständigheter motivera varför, och det ankommer på exportören att i alla händelser styrka att den bevisning som den myndigheten grundat sitt beslut på saknar betydelse.

( 1 ) Originalspråk: engelska.

( 2 ) Rådets förordning (EG) nr 1/2005 av den 22 december 2004 om skydd av djur under transport och därmed sammanhängande förfaranden och om ändring av direktiven 64/432/EEG och 93/119/EG och förordning (EG) nr 1255/97 (EUT L 3, 2005, s. 1).

( 3 ) Kommissionens förordning (EU) av den 16 september 2010 om tillämpningsföreskrifter enligt rådets förordning (EG) nr 1234/2007 beträffande de krav på djurskydd under transport av levande nötkreatur som gäller för beviljande av exportbidrag (EUT L 245, s. 16).

( 4 ) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 561/2006 av den 15 mars 2006 om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet och om ändring av rådets förordningar (EEG) nr 3821/85 och (EG) nr 2135/98 samt om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3820/85 (EUT L 102, s. 1).

( 5 ) Se, vad beträffar exportbidrag, bland annat dom Viamex Agrar Handel och ZVK, C‑37/06 och C‑58/06, EU:C:2008:18, dom Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, och dom Viamex Agrar Handel, C‑485/09, EU:C:2011:440.

( 6 ) Se skäl 11 i förordning nr 1/2005.

( 7 ) Artikel 13 FEUF återspeglar protokollet om djurskydd och djurens välfärd, som är en bilaga till Amsterdamfördraget (EGT C 340, 1997, s. 110) (nedan kallat djurskyddsprotokollet), vilket var tillämpligt vid tiden för antagandet av förordning nr 1/2005 (se även dom Zuchtvieh-Export, C‑424/13, EU:C:2015:259, punkt 35). Huruvida en åtgärd inom EU i tillräcklig grad tar hänsyn till djurens välfärd är en fråga som kan prövas inom ramen för proportionalitetsprincipen, se dom Jippes m.fl.C‑189/01, EU:C:2001:420, punkterna 79 och 85.

( 8 ) Se, bland annat, skäl 13 och artikel 3 d i förordning nr 1/2005. Se också The welfare of animals during transport (details for horses, pigs, sheep and cattle), i Report of the Scientific Committee on Animal Health and Animal Welfare, antagen den 11 mars 2002, Europeiska kommissionen, generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd, direktorat C – Scientific Opinions, s. 24.

( 9 ) Dom Interboves, C‑277/06, EU:C:2008:548, punkterna 15 och 16, avseende en liknande regel i punkt 48.4 d i bilaga till rådets direktiv 91/628/EEG av den 19 november 1991 om skydd av djur vid transport och ändring av direktiven 90/425/EEG och 91/496/EEG (EGT L 340, s. 17, i ändrad lydelse).

( 10 ) Jag har genomgående i detta förslag till avgörande konsekvent försökt att hålla mig till definitionerna som förtecknas i artikel 2 i förordning nr 1/2005 inbegripet ”befordran” och ”transport”. Som emellertid kommer att framgå nedan har detta blivit allt svårare. Som tidigare nämnts har jag eftersträvat att vara exakt när det är nödvändigt.

( 11 ) Artikel 2 i förordning nr 1/2005 definierar avsändningsort som den plats där djuret först lastas i ett transportmedel, förutsatt att djuret före avsändningen har förvarats på denna plats under minst 48 timmar. En bestämmelseort definieras som en plats där ett djur lastas ur ett transportmedel och antingen förvaras under minst 48 timmar före tidpunkten för avsändning eller slaktas. Under vissa förutsättningar får uppsamlingscentraler betraktas som avsändningsort utan att uppfylla 48-timmarskravet. Detta undantag gäller emellertid inte definitionen av bestämmelseort. En befordran från den första lastningsplatsen till en uppsamlingscentral som betraktas som avsändningsort kommer därför inte att avslutas formellt såvida inte djuren förvaras under 48 timmar (eller slaktas) på uppsamlingscentralen.

( 12 ) Se artikel 2.2 b i direktiv 91/628, som definierade ”transport” som ”varje förflyttning av djur med hjälp av ett transportmedel, inbegripet lastning och lossning av djuren”.

( 13 ) Artikel 2.2 h i direktiv 91/628.

( 14 ) Det är nödvändigt att framhålla att även de olika språkversionerna av punkt 1.4 d i kapitel V i bilaga I till förordning nr 1/2005 saknar konsekvens både internt och sinsemellan. Inte någon språkversion använder uteslutande ordet ”transport”. Några versioner använder ord som inte definieras (tyska: Beförderung, engelska: travel). Vissa språkversioner använder ordet ”resa” i stället för ”transport” (italienska: viaggio; portugisiska: viagem; rumänska: călătorie).

( 15 ) I skäl 5 i förordning nr 1/2005 anges att ”långa transporter, även långa transporter av djur som förs till slakt, bör med hänsyn till djurens välbefinnande begränsas i största möjliga utsträckning” eftersom långa transporter enligt skäl 18 ”torde ha större negativ inverkan på djurens välbefinnande än korta transporter”. Dessutom föreskriver den andra meningen i artikel 3 i förordningen att ”transporten till bestämmelseorten skall genomföras utan dröjsmål och förutsättningarna för djurens välbefinnande skall kontrolleras regelbundet och upprätthållas på lämpligt sätt”. Till sist förpliktar artikel 5.3 a (med rubriken ”Krav på planering av djurtransporten”) organisatörer att vid varje befordran se till att ”djurens välbefinnande inte äventyras på grund av bristande samordning av de olika delarna av befordran och att hänsyn tas till väderförhållanden”.

( 16 ) The welfare of animals during transport (details for horses, pigs, sheep and cattle), ovan anfört arbete, s. 80.

( 17 ) Förslag av den 16 juli 2003 till rådets förordning om skydd av djur vid transport och därmed sammanhängande förfaranden och om ändring av direktiv 64/432/EEG och 93/119/EG (KOM(2003) 425 slutlig/3), bilaga I, kapitel V, punkt 1.1 d (s. 48).

( 18 ) Se tredje och fjärde skälet i rådets direktiv 95/29/EG av den 29 juni 1995 om ändring av direktiv 91/628/EEG om skydd av djur vid transport (EGT L 148, s. 52).

( 19 ) Se, för ett liknande resonemang, dom Pfotenhilfe-Ungarn, C‑301/14, EU:C:2015:793, punkt 33 och där angiven rättspraxis. Domen i målet Zuchtvieh-Export, C‑424/13, EU:C:2015:259, enligt vilken transportorganisatörer ska visa innan godkännande erhålls för en internationell transport av djur som inleds på unionens territorium att samtliga krav i förordning nr 1/2005 kommer att uppfyllas inbegripet transporttider och viloperioder när delar av befordran sker i tredjeland, vittnar om denna omvända hierarki i fråga om ändamålen.

( 20 ) Ett exempel: Den längsta tillåtna transporttiden på väg enligt 14+1+14-regeln utan en ”neutraliserande” vila på 24 timmar har nästan passerats (27½ timmar) precis före ombordstigning på en roll on/roll off-färja för färd inom EU. Själva överfarten överstiger 28 timmar (om det finns sådana överfarter). Domen i målet Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:548, punkterna 33 och 38) förefaller här betyda att en viloperiod på 12 timmar är tillräcklig för att ”neutralisera” det lägsta antalet om 55½ timmar för transport på väg och med färja som omedelbart föregick vilan under vilken djuren inte har lastats av. I detta exempel är det dessutom oklart huruvida djuren efter en ”neutraliserande” vila på 12 timmar kan transporteras under ytterligare 28 timmar på väg (förutsatt att de får en vila på minst en timme). Vad gäller transport med roll on/roll off-färja till en ort utanför EU föreskrivs inte någon ”neutraliserande” period, se dom Schwaninger Martin, C‑207/06, EU:C:2008:414, punkterna 30–35.

( 21 ) Förslag till avgörande av generaladvokaten Mengozzi i målet Interboves, C‑277/06, EU:C:2008:162, punkt 18.

( 22 ) Se, för ett liknande resonemang, dom Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, punkt 48.

( 23 ) Se, vad beträffar boskaps förlust av balansen under långa transporter, The welfare of animals during transport (details for horses, pigs, sheep and cattle, ovan anfört arbete, s. 81.

( 24 ) Se artikel 3 h i förordning nr 1/2005 och punkterna 1.3–1.5 samt punkterna 2.1 och 2.3 i kapitel VI i bilaga I till den förordningen.

( 25 ) Dom Heemskerk och Schaap, C‑455/06, EU:C:2008:650, punkt 24.

( 26 ) Kommissionens förordning (EG) nr 615/98 av den 18 mars 1998 om särskilda tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag när det gäller levande nötkreaturs välbefinnande vid transport (EGT L 82, s. 19).

( 27 ) Förslag till avgörande av generaladvokaten Mengozzi i målet Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2007:680, punkterna 29 och 30 och själva förslaget till avgörande.

( 28 ) Dom Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, punkterna 34 och 37 och punkt 1 i domslutet.

( 29 ) Ibidem, punkterna 39–41 och punkt 1 i domslutet.

( 30 ) Dom Heemskerk och Schaap, C‑455/06, EU:C:2008:650, punkterna 24–32.

( 31 ) Se, för ett liknande resonemang, dom Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2008:158, punkterna 31 och 32.

( 32 ) Fastän jag i detta avseende håller med om att, mot bakgrund av att rättssystemet i form av förordningarna om exportbidrag har ”gett upphov till ett gemenskapsnätverk”, ”krävs det med nödvändighet ett samarbete mellan medlemsstaterna” (se generaladvokaten Mengozzis förslag till avgörande i målet Viamex Agrar Handel, C‑96/06, EU:C:2007:680, punkterna 27 och 28), vill jag på grund av detta förhållande i stället konstatera ett behov av att kunna pröva sådana förklaringar som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen.

( 33 ) Se artikel 83 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 av den 25 oktober 2012 om finansiella regler för unionens allmänna budget och om upphävande av rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 (EUT L 298, s. 1).

( 34 ) Se skäl 5 i förordning nr 817/2010.

( 35 ) Se, för ett liknande resonemang, dom Heemskerk och Schaap, C‑455/06, EU:C:2008:650, punkt 29 och där angiven rättspraxis.