Mål T‑192/08

Transnational Company ”Kazchrome” AO och

ENRC Marketing AG

mot

Europeiska unionens råd

”Dumpning – Import av ferrokisel med ursprung i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Kina, Egypten, Kazakstan, och Ryssland – Orsakssamband – Gemenskapens intresse – Bristande samarbete – Tillgängliga uppgifter – Status som företag som verkar i en marknadsekonomi – Rätten till försvar – Motiveringsskyldighet”

Tribunalens dom (andra avdelningen) av den 25 oktober 2011

Sammanfattning av domen

1. Gemensam handelspolitik – Skydd mot dumpning – Skada – Fastställande av orsakssamband – Kriterier

(Rådets förordning nr 384/96, artikel 3.6 och 3.7, och rådets förordning nr 1225/2009, artikel 3.6 och 3.7)

2. Internationella avtal – Avtal om upprättande av världshandelsorganisationen – GATT från år 1994 – Direkt effekt – Föreligger inte – Omöjlighet att åberopa WTO:s avtal som grund för att bestrida en rättsakts lagenlighet – Undantag – Gemenskapsrättsakt vars syfte är att säkerställa verkställighet därav eller som uttryckligen och klart och tydligt hänvisar därtill

(Artikel 230 EG; 1994 års allmänna tull- och handelsavtal)

3. Gemensam handelspolitik – Skydd mot dumpning – Skada – Institutionernas utrymme för skönsmässig bedömning – Domstolsprövning – Gränser

(Rådets förordning nr 384/96, artikel 3, och rådets förordning nr 1225/2009, artikel 3)

4. Gemensam handelspolitik – Skydd mot dumpning – Skada – Fastställande av orsakssamband – Institutionernas skyldigheter

(Rådets förordning nr 384/96, artikel 3.7, och rådets förordning nr 1225/2009, artikel 3.7)

5. Unionsrätt – Principer – Rätten till försvar – Iakttagande därav i administrativa förfaranden – Antidumping

6. Gemensam handelspolitik – Skydd mot dumpning – Skada – Fastställande av orsakssamband – Institutionernas skyldigheter

(Rådets förordning nr 384/96, artikel 3.7, och rådets förordning nr 172/2008 och nr 1225/2009, artikel 3.7)

7. Förfarande – Ansökan genom vilken talan väckts – Formkrav – Fastställelse av föremålet för tvisten – Kortfattad framställning av grunderna för talan – Allmän hänvisning till andra inlagor, till och med sådana som bilagts ansökan – Avvisning

(Domstolens stadga, artikel 21 första stycket och artikel 53 första stycket; tribunalens rättegångsregler, artikel 44.1 c)

8. Gemensam handelspolitik – Skydd mot dumpning – Bedömning av gemenskapsintresset – Beaktande av uppgifter som hänför sig till en period efter undersökningen – Tillåtlighet

(Rådets förordning nr 384/96, artiklarna 6.1 och 21.1, och rådets förordning nr 1225/2009, artiklarna 6.1 och 21.1)

9. Gemensam handelspolitik – Skydd mot dumpning – Bedömning av gemenskapsintresset – Institutionernas utrymme för skönsmässig bedömning – Omständigheter som ska beaktas

(Rådets förordning nr 384/96, artikel 21.1, och rådets förordning nr 1225/2009, artikel 21.1)

10. Institutionernas rättsakter – Motivering – Skyldighet – Räckvidd – Förordning om införande av antidumpningstullar

(Artikel 253 EG)

11. Gemensam handelspolitik – Skydd mot dumpning – Undersökningens gång – Tillgängliga uppgifter – Möjlighet att använda sig därav för det fall ett kontrollbesök ställs in

(Rådets förordning nr 384/96, artikel 18.1 och 18.3, och rådets förordning nr 1225/2009, artikel 18.1 och 18.3)

12. Gemensam handelspolitik – Skydd mot dumpning – Omfattningen av kommissionens skyldighet att kontrollera att de uppgifter som lämnats av berörda parter är korrekta – Upplysningar som lämnats i samband med att ett bolag ansetts vara ett företag som verkar i en marknadsekonomi – Omfattas

(Rådets förordning nr 384/96, artiklarna 2.7 b, 6.8 och 16.1, och rådets förordning nr 1225/2009, artiklarna 2.7 b, 6.8 och 16.1)

13. Gemensam handelspolitik – Skydd mot dumpning – Bedömning av gemenskapsintresset – Åsidosättande av rätten till försvar – Ingen påverkan på lagenligheten hos en förordning som inför en slutgiltig tull – Villkor

(Rådets förordning nr 384/96, artikel 3.7, och rådets förordning nr 1225/2009, artikel 3.7)

1. Det framgår av artikel 3.6 i grundförordning nr 384/96 om antidumpning (nedan kallad grundförordningen) (nu artikel 3.6 i förordning nr 1225/2009) att institutionerna ska visa att det just är den dumpade importen som åsamkat gemenskapsindustrin väsentlig skada, med avseende på importens omfattning och priser. Det framgår därefter av artikel 3.7 i grundförordningen (nu artikel 3.7 i förordning nr 1225/2009) att institutionerna dels ska granska andra kända faktorer utöver den dumpade importen vilka samtidigt med denna skadar gemenskapsindustrin, dels säkerställa att den skada som vållas av dessa faktorer inte tillskrivs den dumpade importen.

Syftet med dessa bestämmelser är att tillse att institutionerna särskiljer de skadliga verkningarna av den dumpade importen från verkningarna av andra faktorer.

För att detta mål ska uppnås, är det under vissa förhållanden nödvändigt med en gemensam bedömning av dessa andra faktorer. Så är fallet om institutionerna efter en bedömning kommer fram till att var och en av dessa faktorer haft en negativ effekt på gemenskapsindustrin, utan att denna inverkan kan betraktas som väsentlig.

Analysen av huruvida det finns ett orsakssamband måste inte med nödvändighet utföras avseende gemenskapsindustrin i dess helhet, så att varje skada som åsamkats en enda gemenskapsproducent av en annan faktor än den dumpade importen inte kan beaktas. Institutionerna ska nämligen dels granska andra kända faktorer utöver den dumpade importen vilka samtidigt med denna skadar gemenskapsindustrin, dels säkerställa att den skada som vållas av dessa andra faktorer inte tillskrivs den dumpade importen. Det preciseras inte i artikel 3.7 i grundförordningen att det vid granskningen endast ska tas hänsyn till skada som orsakats gemenskapsindustrin i dess helhet av andra faktorer. Det är således under vissa förhållanden möjligt att en skada som åsamkats en enskild gemenskapsproducent av en annan faktor än den dumpade importen ska beaktas, när den har bidragit till den skada som åsamkats gemenskapsindustrin i dess helhet. Det är emellertid angeläget att precisera att en sådan möjlighet inte betyder att institutionerna är skyldiga att systematiskt analysera varje gemenskapsproducents individuella situation.

(se punkterna 30, 31, 37, 41–45, 88, 180, 194, 195 och 209)

2. De avtal som ingåtts inom ramen för världshandelsorganisationen (WTO) ingår, med hänsyn till deras beskaffenhet och systematik, i princip inte bland de regler som unionsdomstolen ska beakta när den prövar lagenligheten av unionsinstitutionernas rättsakter i enlighet med artikel 230 första stycket EG. Om gemenskapen avsett att fullgöra en särskild förpliktelse vilken den åtagit sig inom ramen för WTO, eller om en unionsrättsakt innehåller en uttrycklig hänvisning till vissa bestämmelser i WTO-avtalen, åvilar det emellertid unionsdomstolen att pröva lagenligheten av unionsrättsakten i fråga med hänsyn till WTO:s regler. Så är fallet beträffande grundförordningen, som har till syfte att i unionsrätten så långt som möjligt införliva bestämmelserna i 1994 års antidumpningsavtal. Även om de tolkningar av antidumpningsavtalet som WHO:s tvistlösningsorgan har gjort inte är bindande för tribunalen vid dess bedömning av en förordnings giltighet, finns det inte något som hindrar att tribunalen åberopar dem, när det rör sig om tolkningen av en bestämmelse i grundförordningen.

(se punkterna 32, 33 och 36)

3. Frågan huruvida gemenskapsindustrin har vållats skada och huruvida denna skada beror på import som varit föremål för dumpning, liksom frågan huruvida andra kända faktorer har bidragit till den skada som gemenskapsindustrin har vållats, innebär en bedömning av komplicerade ekonomiska förhållanden vid vilken institutionerna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Unionsdomstolens prövning ska därför endast avse en kontroll av att reglerna för handläggning och för motivering har följts, att de faktiska omständigheter som lagts till grund för det omtvistade valet är materiellt riktiga, att bedömningen av dessa omständigheter inte är uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk.

(se punkterna 51, 90 och 164)

4. Det kan inte hävdas att det med nödvändighet innebär ett åsidosättande av artikel 3.7 i grundförordningen att basera bedömningen av orsakssambandet mellan den dumpade importen och den skada som vållats gemenskapsindustrin på det nominella teoretiska kapacitetsutnyttjandet och inte på det reella kapacitetsutnyttjandet. Det råder nämligen inte något tvivel om att en omställning av produktionen till en annan marknad måste leda till en justering av uppgifterna angående produktionskapaciteten. Nämnda uppgifter måste inte återspegla alla tillfälliga avbrott i produktionsanläggningarna. Däremot måste institutionerna under dessa förhållanden säkerställa iakttagandet av de skyldigheter som följer av artikel 3.7 i grundförordningen (nu artikel 3.7 i förordning nr 1225/2009) och göra en bedömning som skiljer mellan den skada som dessa tillfälliga produktionsavbrott i förekommande fall orsakat, och den skada som orsakats av den dumpade importen.

(se punkterna 105 och 109)

5. De krav som följer av att rätten till försvar iakttas ska beaktas, inte endast i samband med förfaranden som kan leda till sanktioner utan även i samband med undersökningsförfaranden som genomförs innan en antidumpningsförordning antas som kan påverka berörda företag direkt och individuellt och få ofördelaktiga följder för dessa. I synnerhet ska berörda företag ha getts tillfälle att under det administrativa förfarandet framföra sina synpunkter på huruvida de påstådda omständigheterna och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta och på den bevisning som enligt kommissionen styrker dess påstående om att det har förekommit dumpning och att denna har orsakat skada.

En berörd part kan inte förväxla uteblivet iakttagande av dess rätt till försvar med förekomsten av faktiska fel som kan påverka lagenligheten hos den förordning som inför en slutgiltig antidumpningstull, när det gäller de inkonsekvenser och avvikelser från det normala som påverkat de uppgifter som legat till grund för bedömningen av provisoriska antidumpningstullar. En sådan omständighet visar nämligen inte att kommissionen har åsidosatt rätten till försvar. Iakttagandet av rätten till försvar kräver på intet sätt att institutionerna bemöter varje argument som en exporterande tillverkare har lagt fram under förfarandet, utan enbart att de berörda parterna ges tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt försvara sina intressen.

(se punkterna 110, 319, 321, 326, 327 och 332)

6. Institutionerna åsidosätter artikel 3.7 i grundförordningen (nu artikel 3.7 i förordning nr 1225/2009) genom att underlåta att särskilja verkningarna av betydande investeringar av gemenskapsindustrin under undersökningsperioden från verkningarna av den dumpade importen. Samma bedömning gör sig gällande då institutionerna underlåtit att bedöma den inverkan som avsaknaden av avkastning, för vissa gemenskapsproducenter, haft på gemenskapsindustrin i dess helhet.

Ett sådant åsidosättande motiverar emellertid att en förordning, såsom förordning nr 172/2008, ogiltigförklaras endast om åsidosättandet innebär att förordningens lagenlighet ifrågasätts så att hela den bedömning som institutionerna gjort av orsakssambandet förlorar sin giltiga verkan. Så är inte fallet då dessa investeringar inte på ett betydande sätt bidragit till den skada som gemenskapsindustrin vållats under undersökningsperioden.

(se punkterna 116, 119, 120, 180–182 och 211)

7. Enligt artikel 21 första stycket i domstolens stadga, som är tillämplig på tribunalen enligt artikel 53 första stycket i nämnda stadga, och enligt artikel 44.1 c och d i tribunalens rättegångsregler, ska varje ansökan innehålla uppgifter om föremålet för talan och en kortfattad framställning av grunderna för denna. Dessa uppgifter ska vara tillräckligt klara och precisa för att svaranden ska kunna förbereda sitt försvar och tribunalen ska kunna pröva talan. För att garantera rättssäkerheten och en god rättskipning krävs, för att en talan ska kunna tas upp till sakprövning, att de väsentligaste faktiska och rättsliga förhållanden som talan grundas på åtminstone kortfattat, men på ett konsekvent och begripligt sätt, framgår av innehållet i själva ansökan. Även om innehållet i en ansökan kan understödjas och kompletteras i specifika avseenden genom hänvisning till utdrag ur bifogade handlingar, kan en generell hänvisning till andra handlingar inte, även om handlingarna är bifogade ansökan, kompensera avsaknaden av de väsentliga delar av den rättsliga argumenteringen som ska återfinnas i själva ansökan.

(se punkt 212)

8. Artikel 6.1 i grundförordningen (nu artikel 6.1 i förordning nr 1225/2009) är inte tillämplig när det ska fastställas om det finns ett gemenskapsintresse, såsom det definieras i artikel 21.1 i grundförordningen (nu artikel 21.1 i förordning nr 1225/2009), vilket betyder att uppgifter som hänför sig till en senare tidsperiod än undersökningsperioden kan beaktas inom ramen för detta fastställande. Fastställandet av en undersökningsperiod och förbudet mot att ta faktiska omständigheter som hänför sig till tiden efter denna i beaktande syftar nämligen till att säkerställa att resultaten från undersökningen ska vara representativa och tillförlitliga. Undersökningsperioden i artikel 6.1 i grundförordningen syftar nämligen främst till att säkerställa att grunderna för bestämmandet av dumpningen och av skadan inte ska påverkas av de berörda tillverkarnas uppträdande efter det att antidumpningsförfarandet har inletts och att den slutgiltiga tull som införs när förfarandet har avslutats är ägnad att effektivt avhjälpa den skada som orsakas av dumpningen.

Det är likaledes viktigt att understryka dels att artikel 21 i grundförordningen inte innehåller någon begränsning i tiden vad gäller uppgifter som kan beaktas av institutionerna när de ska fastställa om det finns ett gemenskapsintresse. Dels anses det att undersökningen av gemenskapsintresset kräver en bedömning av de troliga följderna, såväl av att de planerade åtgärderna tillämpas som av att de inte tillämpas, för gemenskapsindustrin och för övriga intressen i fråga. Denna bedömning förutsätter en prognos grundad på hypoteser kring framtida händelser som innebär en bedömning av komplicerade ekonomiska förhållanden. Kommissionen har därvid ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Domstolsprövningen ska således endast avse en kontroll av att reglerna för handläggning har följts, att de faktiska omständigheter som lagts till grund för det omtvistade valet är materiellt riktiga, att bedömningen av dessa omständigheter inte är uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk.

(se punkterna 221–224 och 227)

9. Bedömningen av gemenskapsintresset i den mening som avses i artikel 21.1 i grundförordningen (nu artikel 21.1 i förordning nr 1225/2009) kräver en avvägning mellan de olika berörda parternas intressen och allmänintresset. Kommissionen har vid utvärderingen av gemenskapsintresset ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Detta utrymme för skönsmässig bedömning ska användas från fall till fall med beaktande av samtliga relevanta omständigheter. Ett tidigare beslut, i vilket det konstaterats att de antidumpningsåtgärder är verkningslösa som införts på import av en likadan produkt med ursprung i samma länder som dem som är föremål för undersökningsförfarandet, kan vara relevant inom ramen för tillämpningen av artikel 21.1 i grundförordningen, om det bidrar till att visa att det inte ligger i det allmännas intresse att vidta sådana åtgärder.

(se punkterna 240 och 241)

10. Av den motivering som krävs enligt artikel 253 EG ska det klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att unionsdomstolen ges möjlighet att göra sin prövning. Däremot är institutionerna inte skyldiga att i motiveringen till förordningen om preliminär tull eller förordningen om slutgiltig tull ta ställning till alla de faktiska och rättsliga omständigheter som berörda parter åberopar under det administrativa förfarandet. När kommissionen gjort en klar och tydlig analys av antidumpningsåtgärdernas konsekvenser för gemenskapsanvändarna och när rådet gjort en förvisso mer kortfattad men inte mindre klar undersökning av vilka verkningar det fått för nämnda användare att antidumpningsåtgärder infördes, kan det inte anses att institutionerna åsidosatt motiveringsskyldigheten.

(se punkterna 256 och257)

11. När det gäller undersökningar i antidumpningsförfaranden, ska den omständigheten att kontrollbesök inställs av en berörd part bedömas med avseende på artikel 18.1 i grundförordningen (nu artikel 18.1 i förordning nr 1225/2009) och inte med avseende på artikel 18.3 i grundförordningen (nu artikel 18.3 i förordning nr 1225/2009). Det inställda besöket kan förvisso inte anses passa in på något av de tre sista typfallen i artikel 18.1 i grundförordningen. Även om inställandet av ett sådant kontrollbesök inte nämns bland de tre sistnämnda typfallen i artikel 18.1 i grundförordningen måste det, förutom vid fall av force majeure, betraktas som en vägran att ge tillgång till uppgifter som kommissionen ansett vara nödvändiga i den mening som avses i det första typfall som beskrivs i bestämmelsen. Artikel 18.3 kan inte användas för att kringgå skyldigheten att ta emot ett kontrollbesök när kommissionens behöriga avdelning har ansett att ett sådant besök är nödvändigt. Artikel 18.3 i grundförordningen utesluter att tillgängliga uppgifter används som inte är invändningsfria i varje avseende endast om parten har handlat efter bästa förmåga. I en situation där ett kontrollbesök inte tagits emot, kan parten emellertid inte anses ha handlat efter bästa förmåga.

Vad beträffar syftet med artikel 18.1 i grundförordningen ger bestämmelsen inte kommissionen några undersökningsbefogenheter som ger den rätt att tvinga producenter eller exploatörer som utpekas i ett klagomål att delta i undersökningen eller att lämna upplysningar. Rådet och kommissionen är under dessa förhållanden beroende av att parterna samarbetar frivilligt för att nödvändiga upplysningar ska kunna lämnas inom utsatta frister. Att vägra att ta emot ett kontrollbesök strider mot syftet att samarbeta lojalt och omsorgsfullt i artikel 18.1 i grundförordningen.

Systematiken bakom grundförordningen ger vid handen att det ankommer på institutionerna att besluta om de anser att det är nödvändigt för att kontrollera uppgifter som lämnats av en berörd part att bekräfta dessa uppgifter genom ett kontrollbesök i denna parts lokaler. Härav följer även att i en situation där en berörd part motsätter sig en kontroll av de uppgifter som parten lämnat är artikel 18 i grundförordningen tillämplig och tillgängliga uppgifter kan användas.

(se punkterna 270–276)

12. Eftersom artikel 6.8 i grundförordningen (nu artikel 6.8 i förordning nr 1255/2009) inte innehåller någon begränsning av räckvidden för skyldigheten att kontrollera de uppgifter som används till stöd för institutionernas slutsatser, utsträcks skyldigheten till att även omfatta information som en berörd part lämnar inom ramen för en ansökan om marknadsekonomisk status. Härutöver kan kommissionen enligt artikel 16.1 i grundförordningen (nu artikel 16.1 i förordning nr 1225/2009), om den finner detta lämpligt, genomföra besök i berörda parters lokaler. Denna bestämmelse innehåller inte någon som helst begränsning av möjligheten att göra sådana besök, beroende på vilka upplysningar som kommissionen önskar få bekräftade. Härav följer att artikel 16.1 i grundförordningen innebär att kommissionen har rätt att besöka en exporterande tillverkares lokaler när den ska behandla dennes ansökan om marknadsekonomisk status och att försäkra sig om att de uppgifter som lämnats i ansökan är riktiga om den finner detta nödvändigt.

Det faktum att det enligt artikel 2.7 b i grundförordningen (nu artikel 2.7 b i förordning nr 1225/2009) inte krävs att något kontrollbesök genomförs i lokalerna hos en exporterande tillverkare som har ansökt om marknadsekonomisk status, betyder inte att ett sådant besök inte kan äga rum. Likaledes kan det inte anses att arrangerandet av ett kontrollbesök inom ramen för en ansökan om marknadsekonomisk status innebär att ett ytterligare villkor införs i artikel 2.7 b i grundförordningen.

(se punkterna 294–296)

13. Institutionerna har i ett antidumpningsförfarande ingen skyldighet att begära av gemenskapsproducenterna att de ska tillhandahålla förklaringar om hur deras ekonomiska situationer kommer att utvecklas, eftersom det inte ankommer på nämnda producenter att göra en analys i enlighet med artikel 3.7 i grundförordningen (nu artikel 3.7 i förordning nr 1225/2009) för att säkerställa att den skada som vållas av andra kända faktorer inte tillskrivs den dumpade importen. En sådan analys ska utföras av institutionerna till stöd för det preliminära och det slutgiltiga avgörandet. Även om det antogs att principen om respekt för rätten till försvar medför ett krav på att de exporterande producenterna ska underrättas om de viktigaste faktiska omständigheterna och övervägandena på grundval av vilka institutionerna avser att införa preliminära tullar, kan det förhållandet att denna rätt inte respekteras inte i sig leda till att en förordning om införande av slutgiltiga tullar blir ogiltig, om det under förfarandet för att anta en förordning om införande av en slutgiltig tull har vidtagits åtgärder för att undanröja ett fel i förfarandet för antagande av en motsvarande förordning om införande av en preliminär tull.

(se punkterna 314 och 319)

TRIBUNALENS DOM (andra avdelningen)

den 25 oktober 2011 ( )

”Dumpning – Import av ferrokisel med ursprung i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Kina, Egypten, Kazakstan, och Ryssland – Orsakssamband – Gemenskapens intresse – Bristande samarbete – Tillgängliga uppgifter – Status som företag som verkar i en marknadsekonomi – Rätten till försvar – Motiveringsskyldighet”

I mål T‑192/08,

Transnational Company ”Kazchrome” AO, Aqtöbe (Kazakstan),

ENRC Marketing AG, Kloten (Schweiz),

inledningsvis företrädda av advokaterna L. Ruessmann och A. Willems, därefter av advokaterna A. Willems och S. de Knop,

sökande,

mot

Europeiska unionens råd, inledningsvis företrätt av J.-P. Hix, därefter av J.-P. Hix och B. Driessen, båda i egenskap av ombud, inledningsvis biträdda av advokaterna G. Berrisch och G. Wolf, därefter av advokaten G. Berrisch,

svarande,

med stöd av

Europeiska kommissionen, företrädd av H. van Vliet och K. Talabér-Ritz, båda i egenskap av ombud,

och

Euroalliages, Bryssel (Belgien), företrätt av advokaterna J. Bourgeois, Y. van Gerven och N. McNelis,

intervenienter,

angående en begäran om partiell ogiltigförklaring av rådets förordning (EG) nr 172/2008 av den 25 februari 2008 om införande av en slutgiltig antidumpningstull och om slutgiltigt uttag av den preliminära tull som införts på import av ferrokisel med ursprung i Folkrepubliken Kina, Egypten, Kazakstan, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Ryssland (EUT L 55, s. 6), i de delar den är tillämplig på sökandena,

meddelar

TRIBUNALEN (andra avdelningen),

sammansatt av ordföranden I. Pelikánová samt domarna K. Jürimäe (referent) och S. Soldevila Fragoso,

justitiesekreterare: handläggaren N. Rosner,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 7 december 2010,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

1 Sökandena är bolagen Transnational Company ”Kazchrome” AO (nedan kallad Kazchrome) och ENRC Marketing AG, som är verksamma på området utvinning och försäljning av ferrokisel, en legering som används vid tillverkning av stål och järn. Kazchrome med säte i Kazakstan säljer hela sin produktion till ENRC Marketing som har sitt säte i Schweiz. Det sistnämnda bolaget är återförsäljare av Kazchromes produktion i hela världen.

2 Efter det att Euroalliages (Liaison Committee of the Ferro-Alloy Industry) hade ingett ett klagomål den 16 oktober 2006, inledde Europeiska gemenskapernas kommission ett antidumpningsförfarande angående import av ferrokisel med ursprung i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Kina, Egypten, Kazakstan och Ryssland i enlighet med rådets förordning (EG) nr 384/96 av den 22 december 1995 om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen (EGT L 56, 1996, s. 1), i ändrad lydelse (nedan kallad grundförordningen) (ersatt av rådets förordning (EG) nr 1225/2009 av den 30 november 2009 om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen (EUT L 343, s. 51, rättelse i EUT L 7, 2010, s. 22)), och särskilt i enlighet med artikel 5 i grundförordningen (nu artikel 5 i förordning nr 1225/2009). Meddelandet om att inleda förfarandet publicerades i Europeiska unionens officiella tidning den 30 november 2006 (EUT C 291, s. 34). Undersökningen angående dumpning och den till följd härav uppkomna skadan omfattade perioden mellan den 1 oktober 2005 och den 30 september 2006 (nedan kallad undersökningsperioden). Undersökningen av utvecklingstendenser som är av betydelse för skadebedömningen omfattade perioden från januari 2003 till och med slutet av undersökningsperioden (nedan kallad den beaktade perioden).

3 Inom ramen för detta förfarande ingav sökandena den 15 december 2006 en ansökan om status som företag som verkar i en marknadsekonomi (nedan kallad marknadsekonomisk status) till kommissionens behöriga avdelning i enlighet med artikel 2.7 b och c i grundförordningen (nu artikel 2.7 b och c i förordning nr 1225/2009).

4 Den 12 januari 2007 ingav sökandena sina svar på kommissionens frågeformulär i antidumpningsundersökningen och en handling angående skadan. Den 25 januari 2007 delgav sökandena kommissionen ett kompletterande yttrande angående skadan.

5 Genom skrivelse av den 14 februari 2007 underrättade sökandena kommissionen om att de avstod från att delta i undersökningen men att de var beredda att ge förklaringar till de uppgifter som de delgett kommissionen. Genom faxmeddelande av den 14 februari 2007 underrättade kommissionen sökandena om att den inställde det kontrollbesök som skulle ha ägt rum från den 22 februari till den 2 mars 2007. Kommissionen underströk att det inställda besöket innebar att de uppgifter som sökandena delgett kommissionens behöriga avdelning inte kunde godtas utan att de kontrollerats och att det kanske skulle bli nödvändigt att, i enlighet med artikel 18 i grundförordningen (nu artikel 18 i förordning nr 1225/2009), dra slutsatser av undersökningen på grundval av de uppgifter som finns tillgängliga. I skrivelse av den 20 februari 2007 upplyste sökandena kommissionen om att även om de inte kunde samarbeta fullt ut i undersökningen, önskade de i möjligaste mån bistå kommissionen inom ramen för undersökningen.

6 Den 5 juli 2007 underrättade kommissionen sökandena om att, eftersom den inte hade kunnat kontrollera de uppgifter som sökandena lämnat i sökandenas lokaler, kunde de inte beviljas marknadsekonomisk status. Den 16 juli 2007 ingav sökandena till kommissionen sina synpunkter på avslaget att bevilja dem marknadsekonomisk status.

7 Den 29 augusti 2007 offentliggjorde kommissionen förordning (EG) nr 994/2007 av den 28 augusti 2007 om införande av en preliminär antidumpningstull på import av ferrokisel med ursprung i Folkrepubliken Kina, Egypten, Kazakstan, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Ryssland (EUT L 23, s. 1, nedan kallad förordningen om preliminär tull). Genom denna förordning infördes en preliminär antidumpningstull som fastställdes till 33,9 procent på import av ferrokisel från Kazakstan. I skäl 25 i förordningen om preliminär tull preciserade kommissionen att sökandenas ansökan om marknadsekonomisk status inte hade beaktats därför att sökandena inte tillåtit något kontrollbesök.

8 Genom skrivelse av den 30 augusti 2007 delgav kommissionen sökandena de faktiska omständigheter och huvudsakliga överväganden på grundval av vilka de provisoriska åtgärderna hade vidtagits (nedan kallad handlingen med preliminära uppgifter). Genom skrivelse av den 15 september 2007 översände kommissionen till sökandena ett tillägg till handlingen med preliminära uppgifter. Den 5 oktober 2007 delgav sökandena kommissionen sitt yttrande över handlingen med preliminära uppgifter.

9 Den 18 december 2007 riktade kommissionen en skrivelse till sökandena som innehöll de faktiska omständigheter och huvudsakliga överväganden på grundval av vilka den avsåg att rekommendera införandet av slutgiltiga åtgärder (nedan kallat handlingen med slutliga uppgifter). Sökandena yttrade sig över handlingen med slutliga uppgifter i en skrivelse till kommissionen av den 3 januari 2008.

10 Den 25 februari 2008 antog Europeiska unionens råd förordning (EG) nr 172/2008 om införande av en slutgiltig antidumpningstull och om slutgiltigt uttag av den preliminära tull som införts på import av ferrokisel med ursprung i Folkrepubliken Kina, Egypten, Kazakstan, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Ryssland (EUT L 55, s. 6, nedan kallad den angripna förordningen). Enligt artikel 1 i den angripna förordningen ska en slutgiltig antidumpningstullsats på 33,9 procent tillämpas, på nettopriset fritt gemenskapens gräns, före tull, på produkter med ursprung i Kazakstan.

Förfarandet och parternas yrkanden

11 Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 21 maj 2008 har sökandena väckt denna talan.

12 Genom handlingar som inkom till förstainstansrättens kansli den 1 och den 3 september 2008 ansökte Euroalliages och kommissionen om att få intervenera i detta mål till stöd för rådets yrkanden.

13 Genom handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 28 oktober 2008 begärde sökandena med stöd av artikel 116.2 i förstainstansrättens rättegångsregler att vissa konfidentiella delar inte skulle delges Euroalliages. Sökandena ingav i stället en icke konfidentiell version av inlagorna och handlingarna i fråga, som kunde delges.

14 Genom beslut av den 2 december 2008 och den 16 februari 2009 biföll ordföranden vid förstainstansrättens andra avdelning kommissionens och Euroalliages respektive interventionsansökningar.

15 Genom skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 10 mars 2009 förklarade Euroalliages att sammanslutningen inte hade några invändningar mot den ansökan om konfidentiell behandling som ingetts av sökandena.

16 Genom skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 26 juni 2009 underrättade kommissionen förstainstansrätten om att den avstod från att inge en interventionsinlaga men att den skulle delta vid förhandlingen.

17 Sökandena har yrkat att tribunalen ska

– fastställa att talan kan tas upp till sakprövning,

– ogiltigförklara den angripna förordningen såvitt den berör sökandena, och

– förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.

18 Rådet har med stöd av kommissionen och Euroalliages yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan, och

– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

19 Euroalliages har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan, och

– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

20 Sökandena har till stöd för sin begäran om ogiltigförklaring åberopat fyra grunder. De har inom ramen för den första grunden bestritt bedömningen att det skulle finnas ett orsakssamband mellan den dumpade importen och skadan. Genom den andra grunden har de ifrågasatt analysen av gemenskapsintresset. Inom ramen för den tredje grunden har de kritiserat institutionernas bedömning av deras samarbete i undersökningen, tillämpningen av artikel 18 i grundförordningen och behandlingen av ansökan om marknadsekonomisk status. I den fjärde grunden har de åberopat att deras rätt till försvar åsidosatts.

A – Den första grunden: Orsakssambandet mellan den dumpade importen och skadan

21 De invändningar som sökandena anfört inom ramen för den första grunden kan indelas i tre kategorier:

– För det första gäller det invändningar i samband med tolkningen av de rättsprinciper som ska vara vägledande vid bedömningen av orsakssambandet mellan den dumpade importen och den skada som åsamkats gemenskapsindustrin. Sökandena har inom ramen för den första delgrunden gjort gällande att det skett en felaktig rättstillämpning vid tolkningen av artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen (nu artikel 3.6 och 3.7 i förordning nr 1225/2009).

– För det andra har sökandena invänt mot den bedömning, var och en för sig, som institutionerna gjort av ett antal andra faktorer än den dumpade importen vilka kunnat orsaka den skada som åsamkats gemenskapsindustrin eller bidra till den. Sökandena har härvidlag i den andra till den åttonde delgrunden åberopat flera fall av uppenbart oriktig bedömning samt diverse åsidosättanden som institutionerna gjort sig skyldiga till inom ramen för bedömningen av vissa skadefaktorer, var och en för sig.

– För det tredje rör det sig om invändningar mot att det inte gjorts någon gemensam bedömning av diverse andra skadefaktorer än den dumpade importen. Sökandena har särskilt i den första och den åttonde delgrunden, gjort gällande att institutionerna gjort sig skyldiga till en uppenbart oriktig bedömning genom att underlåta att analysera dessa faktorer gemensamt.

22 Dessa tre kategorier av invändningar kommer att prövas i tur och ordning.

1. Den första grundens första del: Tolkningen av tillämpliga rättsprinciper vid bedömningen av orsakssambandet

a) Parternas argument

23 Inom ramen för den första grundens första del har sökandena gjort gällande att den metod som rådet använde sig av för att fastställa orsakssambandet mellan den dumpade importen och skadan utgör felaktig rättstillämpning i två avseenden.

24 För det första har sökandena hävdat att rådet gjorde en konstlad uppdelning vid bedömningen av vad som orsakat respektive inte orsakat skadan. Enligt artikel 3.7 i grundförordningen innebär en adekvat analys av orsakssambandet mellan den dumpade importen och skadan att även andra kända faktorer utöver den dumpade importen vilka samtidigt med denna skadar gemenskapsindustrin granskas för att säkerställa att den skada som vållas av dessa faktorer inte tillskrivs den dumpade importen. Institutionerna kunde således inte dra slutsatsen att den import som var aktuell i undersökningen hade orsakat skadan utan att i förväg granska om det i realiteten inte var andra faktorer som hade orsakat skadan.

25 För det andra har sökandena anfört att det framgår av rapporter från Världshandelsorganisationen (WTO) och av domstolens och tribunalens praxis att skadefaktorernas inverkan ska bedömas sammantaget.

26 Rådet har, med stöd av intervenienterna, genmält att det, vid fastställandet av huruvida den dumpade importen vållat väsentlig skada, är nödvändigt att först undersöka om skadan har orsakats av nämnda import, med hänsyn till den dumpade importens omfattning och priser samt till beräkningen av prisunderskridandet. Det är inte förrän detta orsakssamband har fastställts som det behöver undersökas om andra faktorer kan ha bidragit till skadan i sådan utsträckning att orsakssambandet skulle brytas. Rådet anser vidare att det inte finns någon i juridisk mening tvingande skyldighet att pröva andra faktorer sammantaget, att en sådan prövning inte förekommer i praktiken och att den inte utgör någon princip som föreskrivits av unionsdomstolen.

b) Tribunalens bedömning

27 Den första grundens första del rör i huvudsak villkoren för tillämpning av artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen. Enligt denna bestämmelse har rådet och kommissionen en skyldighet att vid fastställandet av skada undersöka om skadan verkligen beror på import som varit föremål för dumpning och bortse från varje skada som beror på andra faktorer (domstolens dom av den 11 juni 1992 i mål C‑358/89, Extramet Industrie mot rådet, REG 1992, s. I‑3813, punkt 16, och förstainstansrättens dom av den 14 mars 2007 i mål T‑107/04, Aluminium Silicon Mill Products mot rådet, REG 2007, s. II‑669, punkt 72).

28 För det första ska det, såsom sökandena har hävdat, fastställas om denna bestämmelse kräver av institutionerna att de inledningsvis undersöker inverkan av den dumpade importen och andra kända faktorer på den skada som åsamkats gemenskapsindustrin innan de därefter drar slutsatsen att det finns ett orsakssamband mellan importen och dumpningen, eller om, såsom rådet har anfört, det är nödvändigt att först undersöka om skadan orsakats av nämnda import och därefter när detta orsakssamband fastställts, om andra faktorer kan ha bidragit till skadan i en sådan utsträckning att orsakssambandet bryts.

29 Det är lämpligt att analysera artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen med hänsyn till bestämmelsens ordalydelse, syfte och sammanhang.

30 Vad först beträffar bestämmelsens ordalydelse, framgår det av artikel 3.6 i grundförordningen att institutionerna ska visa att det just är den dumpade importen som åsamkat gemenskapsindustrin väsentlig skada, med avseende på importens omfattning och priser. Det framgår därefter av artikel 3.7 i grundförordningen att institutionerna dels ska granska andra kända faktorer utöver den dumpade importen vilka samtidigt med denna skadar gemenskapsindustrin, dels säkerställa att den skada som vållas av dessa faktorer inte tillskrivs den dumpade importen.

31 För det andra, enligt vad såväl sökandena som rådet har nämnt i sina inlagor, är syftet med artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen att tillse att institutionerna särskiljer de skadliga verkningarna av den dumpade importen från verkningarna av andra faktorer. Om institutionerna avstod från att särskilja verkningarna av de olika faktorerna skulle de inte med giltig verkan kunna dra slutsatsen att det är den dumpade importen som åsamkat gemenskapsindustrin väsentlig skada.

32 Vad för det tredje gäller bestämmelsens sammanhang anges det i skäl 5 i grundförordningen (nu skäl 3 i förordning nr 1225/2009), att artikel 3.6 och 3.7 i nämnda förordning utgör införlivandet i unionsrätten av artikel 3.5 i avtalet om tillämpningen av artikel VI i 1994 års allmänna tull- och handelsavtal GATT (EGT L 336, s. 103; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 105) (nedan kallat antidumpningsavtalet) vilket återfinns i bilaga 1 A till avtalet om upprättandet av WTO (EGT L 336, 1994, s. 3; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 5). Det är således lämpligt att utgå från denna bestämmelse och det sätt på vilket den tolkats av WTO:s tvistlösningsorgan.

33 Tribunalen erinrar om att det följer av fast rättspraxis att WTO-avtalen, med hänsyn till beskaffenhet och systematik, i princip inte ingår bland de regler som domstolen ska beakta när den prövar lagenligheten av gemenskapsinstitutionernas rättsakter i enlighet med artikel 230 första stycket EG (domstolens dom av den 23 november 1999 i mål C‑149/96, Portugal mot rådet, REG 1999, s. I‑8395, punkt 47, och av den 9 januari 2003 i mål C‑76/00, Petrotub och Republica mot rådet, REG 2003, s. I‑79, punkt 53). Om gemenskapen avsett att fullgöra en särskild förpliktelse vilken den åtagit sig inom ramen för WTO, eller om en gemenskapsrättsakt innehåller en uttrycklig hänvisning till vissa bestämmelser i WTO-avtalen, åvilar det emellertid domstolen att pröva lagenligheten av gemenskapsrättsakten i fråga med hänsyn till WTO:s regler (domstolens dom i det ovannämnda målet Portugal mot rådet, punkt 49, i det ovannämnda målet Petrotub och Republica mot rådet, punkt 54, och av den 27 september 2007 i mål C‑351/04, Ikea Wholesale, REG 2007, s. I‑7723, punkt 30).

34 Det framgår emellertid av skäl 5 i grundförordningen att den syftar till att i möjligaste mån införliva reglerna i 1994 års antidumpningsavtal med unionsrätten. Bland dessa regler återfinns särskilt regler om fastställande av skada och ett orsakssamband mellan den dumpade importen och skadan (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 33 nämnda målet Petrotub och Republica mot rådet, punkt 55).

35 Härav följer att bestämmelserna i grundförordningen så långt som möjligt ska tolkas mot bakgrund av motsvarande bestämmelser i antidumpningsavtalet (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 14 juli 1998 i mål C‑341/95, Bettati, REG 1998, s. I‑4355, punkt 20, och i det ovan i punkt 33 nämnda målet Petrotub och Republica mot rådet, punkt 57).

36 Även om de tolkningar av antidumpningsavtalet som WHO:s tvistlösningsorgan har gjort inte är bindande för tribunalen vid dess bedömning av den angripna förordningens giltighet (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 1 mars 2005 i mål C‑377/02, Van Parys, REG 2005, s. I‑1465, punkt 54) finns det inte något som hindrar att tribunalen åberopar dem, när det som i förevarande fall rör sig om tolkningen av en bestämmelse i grundförordningen (se, för ett liknande resonemang, tribunalens dom av den 24 september 2008 i mål T‑45/06, Reliance Industries mot rådet och kommissionen, REG 2008, s. II‑2399, punkt 107).

37 I detta sammanhang bör nämnas att WTO:s överprövningsorgan i sin rapport angående tvisten ”Förenta staterna – Varmvalsat stål” vilken antogs den 23 augusti 2001 (WT/DS184AB/R, punkt 226) fann, att de myndigheter som utför undersökningen i syfte att följa ordalydelsen i artikel 3.5 i antidumpningsavtalet, måste göra en lämplig bedömning av den skada som orsakats den nationella industrin av andra kända faktorer och således särskilja de skadliga verkningarna av den dumpade importen från verkningarna av dessa andra faktorer.

38 Mot bakgrund av det ovan anförda har institutionerna enligt artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen inte någon skyldighet vad gäller formen eller turordningen för den granskning som de måste göra av de faktorer som kan tillskrivas respektive inte tillskrivas skadan. Däremot föreskrivs det i bestämmelsen att denna granskning ska ske på ett sådant sätt att det går att särskilja de skadliga verkningarna av den dumpade importen från skadliga verkningar av andra faktorer.

39 Under dessa förhållanden kan det konstateras att oenigheten parterna emellan i förevarande mål är semantisk och inte substantiell till sin karaktär. Det sätt på vilket rådet i sina inlagor beskrivit den metod som institutionerna använde vid granskningen av de faktorer som kan respektive inte kan tillskrivas skadan, har föga betydelse. Den metod som rådet och kommissionen faktiskt använde sig av i detta fall gjorde det nämligen möjligt för dem att säkerställa att någon skada som orsakats av andra faktorer än den dumpade importen inte har tillskrivits denna. Institutionerna undersökte således till en början den dumpade importens verkningar i skälen 112–114 i förordningen om preliminär tull och i skälen 85–86 i den angripna förordningen. Sedan analyserade de andra faktorers verkningar i skälen 115–136 i förordningen om preliminär tull och i skälen 87–101 i den angripna förordningen. Därefter sammanfattade de kortfattat i skälen 137–140 i förordningen om preliminär tull och i skälen 102–104 i den angripna förordningen analysen av vilka faktorer som kunde tillskrivas respektive inte kunde tillskrivas skadan och drog härav sina slutsatser angående orsakssambandet. Även om andra skadefaktorer än den dumpade importen inte togs med i beräkningen från början formulerade institutionerna emellertid en definitiv slutsats angående vilka faktorer som orsakat skadan först i detta andra skede, så att den dumpade importens skadliga verkningar kunde särskiljas från dem som orsakats av andra faktorer.

40 Härav följer i förevarande mål att den bedömning av orsakssambandet som återfinns i skälen 111–114 i förordningen om preliminär tull och i skälen 83–104 i den angripna förordningen inte utgör någon felaktig rättstillämpning, såtillvida att institutionerna först gjorde en bedömning av vad som orsakat skadan och därefter av vad som inte orsakat skadan.

41 Det ska för det andra avgöras huruvida, såsom sökandena har påstått, andra skadefaktorer än den dumpade importen bör bedömas sammantaget, eller om de, i likhet med vad rådet har påstått, måste prövas var och en för sig. Denna fråga måste precis som föregående fråga behandlas med avseende på ordalydelsen i artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen samt på dess syfte och sammanhang.

42 I fråga om ordalydelsen i artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen såsom den återges ovan i punkt 30, bör det framhållas att det inte preciseras i bestämmelsen huruvida andra skadefaktorer än den dumpade importen ska bedömas sammantaget eller var en och en för sig.

43 Enligt vad som angetts ovan i punkt 31 är syftet med artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen att särskilja de skadliga verkningarna av den dumpade importen från sådana verkningar som orsakas av andra faktorer så att den skada som orsakas av dessa andra faktorer inte tillskrivs nämnda import. För att detta mål ska uppnås, är det under vissa förhållanden nödvändigt med en gemensam bedömning av dessa andra faktorer. Så är fallet om institutionerna efter en bedömning kommer fram till att var och en av dessa faktorer haft en negativ effekt på gemenskapsindustrin, utan att denna inverkan kan betraktas som väsentlig. Om det såsom sökandena har anfört i sina inlagor förhåller sig så, att ett tiotal andra faktorer än den dumpade importen tillsammans har orsakat 99 procent av skadan men ingen av dem haft en väsentlig inverkan på den skada som åsamkats gemenskapsindustrin, kommer institutionerna att fortsätta att anse att nämnda import orsakat materiell skada, eftersom ingen av de tio faktorerna för sig, kommer att anses ha orsakat skadan. Denna analys kan inte betraktas som förenlig med syftet för artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen.

44 Den kontextuella analysen av bestämmelsens innehåll bekräftar att det under vissa förhållanden är nödvändigt att göra en gemensam bedömning av faktorerna. Såsom redan har anförts, syftar artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen till ett införlivande med unionsrätten av artikel 3.5 i antidumpningsavtalet. WTO:s överprövningsorgan ansåg emellertid i sin rapport angående tvisten ”Europeiska gemenskaperna – Rördelar” som antogs den 18 oktober 2003 (WT/DS219/AB/R, punkterna 190 och 192), att även om det inte föreskrivs någon skyldighet i artikel 3.5 i antidumpningsavtalet att i varje enskilt fall göra en gemensam bedömning av andra faktorer kan det finnas fall där, med anledning av specifika faktiska förhållanden, den omständigheten att andra faktorer inte bedöms gemensamt, får till följd att den myndighet som utför undersökningen felaktigt tillskriver den dumpade importen verkningarna av de andra faktorerna. Enligt WTO:s överprövningsorgan är den myndighet som utför undersökningen inte skyldig att pröva den sammantagna inverkan av andra faktorer, under förutsättning att den med beaktande av de specifika faktiska förhållandena i ärendet, fullgör sin skyldighet att inte tillskriva den dumpade importen de skador som orsakats av de andra faktorerna.

45 Härav följer i likhet med vad sökandena har anfört att en gemensam bedömning av andra skadefaktorers verkningar än den dumpade importens verkningar under vissa förhållanden kan vara nödvändig. Så är fallet bland annat när institutionerna beträffande ett stort antal andra skadefaktorer än den dumpade importen anser att dessa kunnat bidra till skadan men att inverkan av var och en av faktorerna inte i sig kunde betraktas som väsentlig.

46 Tribunalen finner således att den tolkning av artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen som rådet förespråkar, inte i den angripna förordningen utan uteslutande i sina inlagor, är felaktig. Det betyder dock inte att den angripna förordningen är behäftad med felaktig rättstillämpning som kan motivera att den ogiltigförklaras. Rådet har nämligen i den angripna förordningen inskränkt sig till att analysera de olika skadefaktorerna var och en för sig utan att på något sätt nämna att det ansåg att en gemensam bedömning av nämnda faktorer inte var nödvändig. Följaktligen kan den slutsatsen dras, att den angripna förordningen är behäftad med felaktig rättstillämpning endast om det likaledes slås fast att en sådan gemensam bedömning var nödvändig i detta fall.

47 Det framgår emellertid av punkt 45 ovan att de av sökandena anförda invändningarna i fråga om analysen av de andra kända skadefaktorerna ska prövas var och en för sig, innan det kan avgöras om en gemensam bedömning hade varit nödvändig i förevarande fall. Det är således inte förrän efter den prövning som följer nedan i punkterna 49–215, vilken syftar till att kontrollera dels om den bedömning av var och en av de andra kända skadefaktorerna inte är lagstridig, dels om omständigheterna i förevarande mål krävde en gemensam bedömning av de andra skadefaktorerna, som det skulle kunna slås fast att rådet genom att begränsa sig till att analysera skadefaktorerna, var och en för sig, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning.

48 Däremot finns det redan nu anledning att inte bifalla talan på den första grundens första del, såvitt avser felaktig rättstillämpning i samband med den av institutionerna använda metoden för bedömning av orsakssambandet.

2. Den andra grundens andra till åttonde del: Bedömningen, var och en för sig, av andra skadefaktorer än den dumpade importen

49 Tribunalen erinrar inledningsvis om de principer i rättspraxis mot bakgrund av vilka de olika invändningar ska prövas som sökandena har framställt angående bedömningen, var och en för sig, av andra skadefaktorer än den dumpade importen.

50 Enligt den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 27 har rådet och kommissionen en skyldighet att vid fastställandet av skada undersöka om skadan verkligen beror på import som varit föremål för dumpning och bortse från varje skada som beror på andra faktorer.

51 Det följer av fast rättspraxis att frågan om huruvida gemenskapsindustrin har vållats skada och huruvida denna beror på import som varit föremål för dumpning eller subventioner, liksom frågan huruvida import från andra länder, eller mer allmänt huruvida andra kända faktorer har bidragit till den skada som gemenskapsindustrin har vållats, innebär en bedömning av komplicerade ekonomiska förhållanden vid vilken institutionerna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Unionsdomstolens prövning ska därför endast avse en kontroll av att reglerna för handläggning och för motivering har följts, att de faktiska omständigheter som lagts till grund för det omtvistade valet är materiellt riktiga, att bedömningen av dessa omständigheter inte är uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom i det ovan i punkt 27 nämnda målet Aluminium Silicon Mill Products mot rådet, punkt 71, och av den 17 december 2008 i mål T‑46/02, HEG och Graphite India mot rådet, REG 2008, s. II‑3685, punkt 120).

c) a) Den första grundens andra del: Utvecklingen av efterfrågan på stål samt av priserna på gemenskapsmarknaden och världsmarknaden.





Parternas argument

52 Sökandena har hävdat att skäl 85 i den angripna förordningen innehåller en uppenbart oriktig bedömning och innebär ett åsidosättande av artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen eftersom prispressen inom gemenskapen inte kan tillskrivas den dumpade importen, utan ska tillskrivas prisutvecklingen på världsmarknaden och utvecklingen hos efterfrågan på stål.

53 För det första har nämligen priserna på ferrokisel haft samma utveckling på var och en av de stora världsmarknaderna och gemenskapsprisets utveckling återspeglar världsmarknadens dynamik. Eftersom priserna enligt sökandena hade sjunkit på alla marknader, från år 2005 till slutet av undersökningsperioden, skulle det vara uppenbart orimligt att påstå att priserna inom gemenskapen stigit för att täcka gemenskapsindustrins stigande kostnader plus en rimlig vinstmarginal.

54 För det andra bestäms den låga prisnivån på ferrokisel inte av den dumpade importen utan av efterfrågeutvecklingen. Rådet har självt erkänt att priset på ferrokisel följer växlingarna i efterfrågan. Inte desto mindre jämförde rådet med orätt prisutvecklingen på ferrokisel inom gemenskapen med prisutvecklingen avseende den globala produktionen av råjärn, fastän priserna på ferrokisel bestäms av stålproduktionen inom gemenskapen. Prisutvecklingen på ferrokisel i gemenskapen återspeglade just efterfrågeutvecklingen på stål i gemenskapen och priserna på ferrokisel sjönk i proportion till att efterfrågan inom gemenskapen stagnerade och sjönk. Följaktligen är sökandena av den åsikten att gemenskapsindustrin skulle ha gjort förluster till följd av att kostnaderna ökade samtidigt som efterfrågan minskade, även om den dumpade importen inte hade lett till prisunderskridanden.

55 För det tredje har sökandena anmärkt att ferrokisel såldes till ett högre pris i gemenskapen än på övriga marknader under undersökningsperioden. På en global marknad där priserna strävar mot jämvikt, kan det inte påstås att priserna på den marknad där de är högst på ett orättfärdigt sätt har underskridits eller pressats.

56 Rådet har med stöd av intervenienterna bestritt sökandenas argument.

Tribunalens bedömning

57 Den första grundens andra del rör väsentligen institutionernas utvärdering av den roll som den globala utvecklingen hos priset på ferrokisel och på stålindustrins efterfrågan haft, i egenskap av andra kända faktorer som kunnat orsaka eller bidra till den skada som åsamkats gemenskapsindustrin.

58 Rådet bedömde i skäl 85 i den angripna förordningen att gemenskapsindustrin till följd av den dumpade importen inte lyckades höja sina försäljningspriser till den nivå som skulle ha krävts för att täcka kostnaderna fullt ut. Därefter redogjorde rådet i skälen 87–90 i den angripna förordningen för orsakerna till att det hade beslutat att inte godta påståendet att det låga priset på ferrokisel är förbundet med dynamiken på världsmarknaden som i sin tur är beroende av stålindustrins fluktuerande efterfrågan och inte av den dumpade importen. Inledningsvis förklarade rådet att i marknadsekonomier bestäms priserna i allmänhet av nivån på utbud och efterfrågan. Det kan emellertid finnas andra faktorer såsom förekomsten av dumpad import. Sedan preciserade rådet att det visserligen stämmer att den globala efterfrågan på ferrokisel, särskilt från stålindustrin, tidvis hade påverkat prissättningen under den beaktade perioden och att det fanns perioder då priset på ferrokisel hade sjunkit trots ökad efterfrågan. Slutligen konstaterade rådet att priserna på ferrokisel, även på gemenskapsnivå, sjönk under vissa perioder trots en ökad efterfrågan från stålindustrin.

59 Sökandena har bestritt denna slutsats med stöd av tre argument. För det första skulle priserna på världsmarknaderna ha sjunkit från år 2005 till slutet av undersökningsperioden även om det inte förekommit dumpad import och därför hade gemenskapspriserna inte kunnat stiga. För det andra följde priserna på ferrokisel fluktuationerna i gemenskapens stålproduktion och de sjönk samtidigt som efterfrågan från gemenskapens stålindustri stagnerade eller minskade. För det tredje är priserna på gemenskapsmarknaden de högsta i världen vilket utesluter varje prisunderskridande eller prispress.

60 Inte något av dessa argument kan emellertid visa att rådet har gjort sig skyldigt till en uppenbart oriktig bedömning och åsidosatt artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen.

61 När det för det första gäller prisutvecklingen på världsmarknaden har sökandena till stöd för sitt argument hänvisat till en tabell som återges i ansökan vilken enligt sökandena visar att priserna på ferrokisel följer samma utveckling på alla betydande marknader i världen och att prisutvecklingen i gemenskapen endast återspeglar dynamiken på världsmarknaden. Även om det är sant att tabellen visar att gemenskapspriset på ferrokisel följer samma utveckling som priserna i Förenta staterna och Japan, bekräftar den inte på något sätt att priserna på världsmarknaden sjönk under hela den beaktade perioden, det vill säga från den 1 januari 2003 till den 30 september 2006 eller åtminstone från januari 2005 till slutet av undersökningsperioden, det vill säga den 30 september 2006. Tvärtom framgår det att priserna steg mellan år 2003 och år 2004 och under undersökningsperioden. Dessa tendenser bekräftas av de uppgifter om genomsnittliga priser i gemenskapen som återfinns i skäl 96 i förordningen om preliminär tull, uppgifter som inte har bestritts av sökandena. Följaktligen kan dessa inte påstå att det på grund av det allmänna prisfallet på ferrokisel var orimligt att hävda, att om det inte hade förekommit någon dumpad import skulle gemenskapspriserna ha stigit till en nivå som skulle ha gjort det möjligt för gemenskapsindustrin att täcka sina stigande kostnader och få en rimlig vinstmarginal.

62 För det andra rör det sig om argumentet angående fluktuationerna i efterfrågan från stålindustrin och analysen av priserna på ferrokisel i gemenskapen i förhållande till världsproduktionen av råstål. Sökandena har förkastat den tabell som institutionerna presenterat i handlingen med slutliga uppgifter vilken illustrerar prisutvecklingen på ferrokisel i gemenskapen mot bakgrund av utvecklingen hos världsproduktionen av råstål. Tvärtemot vad sökandena har påstått, kan emellertid detta diagram varken visa att gemenskapspriserna på ferrokisel följde fluktuationerna i gemenskapens stålproduktion eller att de sjönk samtidigt som efterfrågan från gemenskapens stålindustri stagnerade eller minskade.

63 Tribunalen framhåller för det första i likhet med rådet att detta diagram visar att gemenskapspriserna inte alltid har följt fluktuationerna i gemenskapsproduktionen av stål. Diagrammet visar exempelvis att priserna fortsatte att sjunka år 2004, vid en tidpunkt då gemenskapsproduktionen av stål ökade. På samma sätt minskade stålproduktionen år 2006, enligt diagrammet, medan priserna ökade. Dessa exempel bekräftar att det diagram som sökandena presenterat inte är tillräckligt för att styrka deras påstående att det var den minskade efterfrågan som orsakade prissänkningen.

64 För det andra bör det noteras att diagrammet inte visar att efterfrågan minskat under hela den beaktade perioden. Diagrammet beskriver således en ökning av stålproduktionen från det tredje kvartalet 2003 till det andra kvartalet 2004, från det fjärde kvartalet 2004 till det andra kvartalet 2005 och under de tre första kvartalen av undersökningsperioden, vilken varade från den 1 oktober 2005 till den 30 september 2006. Diagrammet visar även att priserna på ferrokisel i gemenskapen steg under det tredje kvartalet 2003 till det andra kvartalet 2004 och under hela undersökningsperioden. Med hänsyn till denna positiva utveckling räcker det inte att påstå att gemenskapspriserna på ferrokisel sjönk samtidigt som efterfrågan från gemenskapens stålindustri stagnerade eller minskade för att bevisa att rådet gjorde sig skyldigt till en uppenbart oriktig bedömning när det hävdade att gemenskapsindustrin till följd av den dumpade importen inte lyckades höja sina försäljningspriser till den nivå som skulle ha krävts för att täcka kostnaderna. Sökandena borde ha visat att ökningen i stålproduktionen hade varit för svag under ovannämnda perioder för att leda till en prishöjning som skulle göra det möjligt för gemenskapsproducenterna av ferrokisel att övervältra ökningen i produktionskostnaderna på användarna. Detta har de inte kunnat visa.

65 Vad för det tredje gäller argumentet om priserna i gemenskapen vilkas nivå var sådan att de inte kunde påstås ha blivit orättfärdigt underskridna eller pressade, erinrar tribunalen om att prisunderskridande och prispress är juridiska begrepp som behandlas i artikel 3.3 i grundförordningen (nu artikel 3.3 i förordning nr 1225/2009). Inom ramen för fastställandet av prisunderskridandet i den mening som avses i denna bestämmelse ska institutionerna rent schematiskt jämföra gemenskapspriserna med de justerade importpriserna för att erhålla en marginal för prisunderskridandet uttryckt i procenttal. När det har konstaterats att gemenskapspriserna har pressats eller inte har stigit tillräckligt ska institutionerna fortfarande på ett schematiskt sätt jämföra importpriserna med ett målpris för gemenskapen, det vill säga med det pris som skulle ha uppnåtts i avsaknad av dumpad import, så att en marginal erhålls för eliminering av skadan, även den uttryckt i procenttal. I förevarande mål framgår det av skälen 87–89 och 112 i förordningen om preliminär tull att institutionerna fastställt prisunderskridandet med tillämpning av artikel 3.3 i grundförordningen. I skäl 89 i förordningen om preliminär tull slog kommissionen således fast att den hade beräknat att priserna underskred gemenskapsindustrins priser med mellan 4 procent och 11 procent, beroende på vilken exporterande tillverkare det gällde, med undantag av tre exporterande tillverkare som inte underskred priserna. Sökandena har emellertid inte framfört något argument som kan ifrågasätta den av institutionerna beräknade marginalen för prisunderskridande. Enbart ett konstaterande av att gemenskapspriserna är de högsta i världen, kan inte utgöra ett sådant ifrågasättande.

66 Mot bakgrund av det ovan anförda finner tribunalen att inte något av de argument som sökandena har framfört kan visa att rådet gjorde en uppenbart oriktig bedömning när det hävdade att gemenskapsindustrin misslyckades med att höja sina försäljningspriser till den nivå som skulle ha krävts för att täcka kostnaderna fullt ut, inte till följd av världsmarknadens dynamik och stålindustrins fluktuerande efterfrågan, utan till följd av den dumpade importen.

67 Talan kan följaktligen inte vinna bifall på den första grundens andra del.

d) b) Den första grundens tredje del: Verkningarna av gemenskapsindustrins påstådda självförvållade skada





Den första invändningen avseende vissa gemenskapsproducenters produktionsomställning

– Parternas argument

68 Sökandena har hävdat att rådet inte på ett adekvat sätt beaktade inverkan på den skada som åsamkats gemenskapsindustrin av den frivilliga omställning av produktionen som Huta Laziska S.A., OFZ a.s. och Vargön Alloys AB, genomförde år 2004, ett år som betecknas som osedvanligt gynnsamt i den angripna förordningen.

69 För det första har institutionerna begått ett allvarligt faktiskt fel som haft betydande inverkan på bedömningen av orsakssambandet. Det framgår nämligen av skäl 135 i förordningen om preliminär tull att två gemenskapsproducenter av ferrokisel år 2004 hade ställt om sin produktion till framställning av manganlegeringar. Ändå framgår det av skäl 93 i samma förordning att denna minskning av ferrokiselproduktionen inte beaktades förrän från och med år 2005. Beslutet att minska ferrokiselproduktionen vid en tidpunkt då förhållandena på marknaden var gynnsamma ledde emellertid till en ökning av produktionskostnaderna för ferrokisel per enhet, en minskning av produktionen och försäljningen samt till att ferrokisel blev mer sällsynt på marknaden. Dessutom hade det faktum att omställningen av produktionen år 2004 inte beaktats gett en felaktig bild av utvecklingen hos produktionskapaciteten, produktionen och lönsamheten hos gemenskapsindustrin.

70 För det andra har institutionerna gjort en uppenbart oriktig bedömning genom att påstå att omställningen av produktionen var en reaktion på den dumpade importen. År 2004 hade nämligen varit ett utomordentligt år under vilket gemenskapsindustrins lönsamhet hade ökat till den högsta nivån under den beaktade perioden och räntabiliteten hade uppgått till nästan 20 procent. Huta Laziska hade valt att gå över till framställning av kiselmangan, en produkt som är mindre energikrävande och har bättre lönsamhet. Följaktligen förklaras enligt sökandena den skada som åsamkats gemenskapsindustrin år 2005 och under undersökningsperioden av denna frivilliga omställning av produktionen som ledde till ökade produktionskostnader som i sin tur medförde ytterligare produktionsminskningar.

71 Rådet har med stöd av intervenienterna bestritt sökandenas argument.

– Tribunalens bedömning

72 Denna invändning rör i huvudsak det sätt på vilket institutionerna analyserade inverkan på gemenskapsindustrin av att vissa gemenskapsproducenter år 2004 anpassade ugnar som tidigare använts för framställning av ferrokisel till framställning av kiselmangan.

73 Kommissionen analyserade inverkan av nämnda anpassning i skälen 135 och 136 i förordningen om preliminär tull. Kommissionen hävdade här att trots de kostnader som en produktionsomställning medför hade en del av produktionen blivit föremål för en sådan omställning år 2004, eftersom det rådde brist på manganlegeringar på gemenskapsmarknaden och det samtidigt fanns ett tillräckligt stort utbud av ferrokisel. Kommissionen fann att det faktum att vissa gemenskapstillverkare beslutade att dra ned på tillverkningen således inte var ett beslut som fattades av fri vilja, utan framtvingades av den dumpade import som hindrade gemenskapsindustrin från att sälja ferrokisel med vinst. Dessutom justerade kommissionen i skäl 93 i förordningen om preliminär tull uppgifterna angående produktionskapaciteten från år 2005 i tabellen över produktionskapacitet och kapacitetsutnyttjande i syfte att ta hänsyn till anpassningen av ugnarna.

74 Sökandena har bestritt såväl skäl 93, som skälen 135 och 136 i förordningen om preliminär tull.

75 Det rör sig för det första om det argument som sökandena har baserat på det faktiska felet i skäl 93 i förordningen om preliminär tull. Rådet har förklarat, som svar på en fråga som ställts till det inom ramen för en processledningsåtgärd, att produktion hade ställts om i början av december 2004. Rådet har även medgett vid förhandlingen att den kapacitet som hade blivit föremål för omställning inte hade kunnat användas till produktion av ferrokisel i december 2004. Därför kan det konstateras att sifferuppgifterna angående produktionskapaciteten inte borde ha justerats från och med år 2005 utan från och med år 2004. Härav följer att skäl 93 är behäftat med ett faktiskt fel.

76 Tribunalen delar dock inte sökandenas uppfattning angående konsekvenserna av detta fel. Såsom rådet nämligen framhöll vid förhandlingen, med hänsyn till att produktionskapaciteten inte minskade förrän i december 2004, hade den sammanlagda justeringen av nämnda kapacitet för hela år 2004 endast utgjort en mycket liten volym, motsvarande en tolftedel av den justering som gjordes för år 2005. Om det vidare antogs att den ekonomiska situationen på gemenskapsmarknaden för ferrokisel i samband med den justering av produktionskapaciteten som likaledes utfördes för år 2004 var följande: ökad efterfrågan, ökad omfattning av dumpad import, minskad produktion, en något minskad produktionskapacitet, minskad försäljning och minskade marknadsandelar för gemenskapsindustrin, höjda priser, ökad vinstmarginal och bättre lönsamhet. Med andra ord skulle alla ekonomiska indikatorer, med undantag av produktionskapacitet, produktion, försäljning och marknadsandelar, uppvisa gynnsam utveckling. Under sådana förhållanden är det visserligen troligt att vissa gemenskapsproducenters beslut att ställa om sin produktion är resultatet av ett kommersiellt val vars syfte är att uppnå en högre lönsamhetsnivå på marknaden för kiselmangan och inte konsekvensen av att det förekommer dumpad import på marknaden för ferrokisel som skadat gemenskapsindustrin. Det är emellertid också troligt att vissa gemenskapsproducenters beslut att ställa om sin produktion inte endast berodde på utsikter om bättre lönsamhet på marknaden för kiselmangan, utan även på att det förekom dumpad lågprisimport vars omfattning redan hade ökat kraftigt under år 2004 och som gjorde utsikterna för lönsamhet på marknaden för ferrokisel mindre lockande än på marknaden för kiselmangan.

77 Följaktligen kan det faktiska fel som skäl 93 i förordningen om preliminär tull är behäftat med inte ha inverkat menligt på bedömningen av orsakssambandet.

78 För det andra har sökandena åberopat att institutionerna gjort en uppenbart oriktig bedömning genom att i skäl 136 i förordningen om preliminär tull hävda att omställningen av produktionen var en reaktion på den dumpade importen. Det har slagits fast ovan i punkt 76 att det visserligen är troligt att vissa gemenskapsproducenters beslut att ställa om sin produktion var resultatet av ett kommersiellt val vars syfte var att uppnå en högre lönsamhetsnivå på marknaden för kiselmangan och inte konsekvensen av att det förekom dumpad import på marknaden för ferrokisel som skadat gemenskapsindustrins lönsamhet. Det är emellertid också troligt att besluten att ställa om produktionen inte endast berodde på utsikter om bättre lönsamhet på marknaden för kiselmangan, utan även på att det förekom lågprisimport på marknaden för ferrokisel.

79 Följaktligen kan inte något av de argument som sökandena framfört visa att institutionerna gjort sig skyldiga till en uppenbart oriktig bedömning.

80 Mot bakgrund av det ovan anförda kan denna invändning inte godtas.

Den andra invändningen avseende vissa gemenskapsproducenters beslut att göra uppehåll i sin produktion

– Parternas argument

81 Sökandena har hävdat att rådet inte beaktade verkningarna av den skada som åsamkats gemenskapsindustrin, av vissa gemenskapsproducenters frivilliga produktionsuppehåll och att rådet med orätt tillskrev den omtvistade importen dessa verkningar.

82 Rådet har för det första gjort en uppenbart oriktig bedömning genom att i skäl 101 i den angripna förordningen vägra att beakta verkningarna av de produktionsavbrott som Huta Laziska haft, med motiveringen att orsaken till den skada som lidits måste analyseras för gemenskapsindustrin i dess helhet, trots att nämnda faktor hade haft en inverkan på vad gemenskapsindustrin i dess helhet hade presterat. Sökandena har härvidlag påpekat att Huta Laziska avbröt sin produktion vid flera tillfällen under den beaktade perioden till följd av problem med energileveransen. Vidare tvingades företaget att lägga om produktionen till framställning av sådana produkter som kiselmangan vilka är mindre energikrävande och mer lönsamma. Slutligen analyserade institutionerna Laziska Hutas situation för sig, inom ramen för rådets förordning (EG) nr 1420/2007 av den 4 december 2007 om införande av en slutgiltig antidumpningstull på import av kiselmangan med ursprung i Folkrepubliken Kina och Kazakstan och om avslutande av förfarandet beträffande import av kiselmangan med ursprung i Ukraina (EGT L 317, s. 5).

83 För det andra har institutionerna gjort en uppenbart oriktig bedömning genom att underlåta att beakta de produktionsuppehåll som gjordes, dels av FerroAtlántica SL under perioder med hög energiförbrukning då denna producent maximerade sin vinst genom energiförsäljning, dels av Vargön Alloys som lade ned sin produktion av ferrokisel under undersökningsperioden. Sökandena har anfört i repliken att rådet hävdade för första gången i svarsinlagan att FerroAtlánticas uppehåll i produktionen av ferrokisel under de timmar då energiförbrukningen var högst, alltid hade ingått i bolagets affärsmodell. Dessutom strider detta påstående mot skäl 81 i den angripna förordningen i vilken rådet hävdade att produktionsminskningen till följd av elavbrotten inte ägde rum regelbundet.

84 Rådet har med stöd av intervenienterna bestritt sökandenas argument.

– Tribunalens bedömning

85 Denna invändning rör det sätt på vilket institutionerna analyserade inverkan på gemenskapsindustrin av de produktionsuppehåll som ägt rum hos de tre gemenskapsproducenterna Huta Laziska, FerroAtlántica och Vargön Alloys.

86 Sökandena har väsentligen kritiserat rådet dels för att det i skäl 101 i den angripna förordningen inte på ett korrekt sätt analyserade verkningarna av produktionsuppehållen hos Huta Laziska, dels för att det underlät att beakta produktionsuppehållen hos FerroAtlántica och Vargön Alloys.

87 När det för det första gäller den påstådda uppenbart oriktiga bedömningen i samband med att Huta Laziskas situation behandlades, har rådet i skäl 101 i den angripna förordningen hävdat att orsaken till den skada som lidits måste analyseras för gemenskapsindustrin i dess helhet och även om uppgifter om denna tillverkare skulle kunna uteslutas från skadebedömningen, skulle de tendenser som observerats för den övriga gemenskapsindustrin ändå fortsätta att vara mycket negativa och visa på väsentlig skada.

88 Tribunalen noterar inledningsvis, i likhet med sökandena, att analysen av huruvida det finns ett orsakssamband inte med nödvändighet måste utföras avseende gemenskapsindustrin i dess helhet, så att varje skada som åsamkats en enda gemenskapsproducent av en annan faktor än den dumpade importen inte kan beaktas. Det har nämligen redan understrukits, i punkt 30 ovan, att inom ramen för bedömningen enligt artikel 3.7 i grundförordningen ska institutionerna, dels granska andra kända faktorer utöver den dumpade importen vilka samtidigt med denna skadar gemenskapsindustrin, dels säkerställa att den skada som vållas av dessa andra faktorer inte tillskrivs den dumpade importen. Det preciseras inte i artikel 3.7 i grundförordningen att det vid granskningen endast ska tas hänsyn till skada som orsakats gemenskapsindustrin i dess helhet av andra faktorer. Mot bakgrund av denna bestämmelses syfte, vilket såsom nämnts ovan i punkt 31, är att tillse att institutionerna särskiljer de skadliga verkningarna av den dumpade importen från skadliga verkningar av andra faktorer, är det under vissa förhållanden möjligt att en skada som åsamkats en enskild gemenskapsproducent av en annan faktor än den dumpade importen ska beaktas, när den har bidragit till den skada som åsamkats gemenskapsindustrin i dess helhet.

89 Vidare är det sant att rådet i punkt 101 i den angripna förordningen har hävdat, på ett föga nyanserat sätt, att orsaken till skadan måste bedömas avseende gemenskapsindustrin i dess helhet, vilket kan få det att verka som om en skadefaktor som påverkar en enskild gemenskapsproducent aldrig kan tas i beaktande. Inte desto mindre beaktades den skada som produktionsavbrottet kunnat åsamka Huta Laziska på vederbörligt sätt. Enligt vad som redogjorts för ovan i punkt 87, skulle, även om uppgifterna angående denna producent kunde uteslutas från bedömningen av skadan, de tendenser som iakttagits för den övriga gemenskapsindustrin ändå fortfarande återspegla den uppkomna skadan. Sökandena har emellertid inte försökt visa att det sistnämnda konstaterandet innehåller en uppenbart oriktig bedömning. De har nöjt sig med att hävda att Huta Laziskas problem med sin elleverantör ledde till produktionsavbrott, vilket rådet accepterade att ta hänsyn till i skäl 101 i den angripna förordningen.

90 Vad slutligen angår förordning nr 1420/2007, ankommer det på institutionerna, såsom erinrats om ovan i punkterna 50 och 51, att inom ramen för sitt utrymme för skönsmässig bedömning pröva huruvida gemenskapsindustrin har vållats skada och huruvida denna beror på import som varit föremål för dumpning eller huruvida andra kända faktorer har bidragit till skadan. Detta utrymme för skönsmässig bedömning ska användas från fall till fall med beaktande av samtliga relevanta omständigheter (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 14 mars 1990 i mål C‑156/87, Gestetner Holdings mot rådet och kommissionen, REG 1987, s. I‑781, punkt 43). I motsats till vad sökandena har hävdat, skiljer sig i vart fall behandlingen av Huta Laziskas situation i den angripna förordningen inte särskilt mycket från den behandling som den fick i förordning nr 1420/2007. Precis som i den angripna förordningen saknas det i förordning nr 1420/2007 en underavdelning ägnad Huta Laziska. Dessutom behandlas Huta Laziska här, precis som i den angripna förordningen, i den underavdelning som handlar om inverkan på skadan av produktionskostnadernas utveckling. Det finns endast en skillnad mellan förordning nr 1420/2007 och den angripna förordningen. Medan rådet i den angripna förordningen medgav rent hypotetiskt och endast i syfte att utesluta all inverkan på bedömningen av den skada som åsamkats gemenskapsindustrin i dess helhet, att Huta Laziskas skada hade kunnat vara en följd av tvisten mellan bolaget och dess elleverantör, medgav rådet i förordning nr 1420/2007 att denna tvist i likhet med de ökade elkostnaderna hade kunnat inverka på Huta Laziskas produktionskapacitet men, i det stora hela, hade produktionskostnadernas utveckling inte bidragit till den skada som åsamkats gemenskapsindustrin.

91 Härav följer att inte något av de argument som sökandena har framfört visar att skäl 101 i den angripna förordningen innehåller en uppenbart oriktig bedömning.

92 När det för det andra gäller den uppenbart oriktiga bedömningen i samband med behandlingen av produktionsuppehållen hos FerroAtlántica och Vargön Alloys, bör det inledningsvis noteras att sökandena preciserade vid förhandlingen att FerroAtlánticas produktionsuppehåll hade gett upphov till självförvållad skada, såtillvida att det höjda priset på elektricitet hade föranlett FerroAtlántica att prioritera försäljning av energi framför försäljning av ferrokisel. Det är emellertid viktigt att slå fast att den enda handling som sökandena baserat sig på för att påstå att institutionerna gjort sig skyldiga till en uppenbart oriktig bedömning är en skrivelse från FerroAtlántica till Euroalliages av den 26 februari 2007. FerroAtlántica förklarade i denna skrivelse att bolaget till följd av sitt tariffsystem gjorde ett uppehåll i sin ferrokiselproduktion under de timmar då elförbrukningen var högst och den el som FerroAtlántica själv producerade under dessa timmar såldes vidare. Skrivelsen bevisar på intet sätt att FerroAtlántica gör uppehåll i sin produktion när elpriserna stiger. Följaktligen har sökandena inte lagt fram någon bevisning som kan styrka att FerroAtlánticas produktionsminskning under de timmar då elförbrukningen var högst hade bidragit till den skada som åsamkats gemenskapsindustrin i dess helhet och att rådet borde ha beaktat detta.

93 Vad därefter beträffar Vargön Alloys har sökandena nöjt sig med att nämna att bolaget lade ned sin produktion i mitten av undersökningsperioden. Även om sökandena har hävdat i en handling som bifogats ansökan att nedläggningen var en följd av elpriserna, har de inte lagt fram något bevis till stöd för påståendet. De har således på intet sätt kunnat styrka vare sig att bolaget självt bidragit till sin egen skada eller att det gjort produktionsuppehåll som en reaktion på den dumpade importen. Följaktligen kan det inte påstås att rådet gjorde sig skyldigt till en uppenbart oriktig bedömning genom att inte specifikt behandla Vargön Alloys situation.

94 Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall på den första grundens andra del.

Den tredje invändningen om användningen av den nominella teoretiska produktionskapaciteten

– Parternas argument

95 Sökandena har hävdat att rådet gjort sig skyldigt till flera uppenbart oriktiga bedömningar samt åsidosatt artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen och deras rätt till försvar genom att vägra att använda den reella produktionskapaciteten i stället för den nominella teoretiska produktionskapaciteten.

96 För det första gjorde rådet en uppenbart oriktig bedömning när det bortsåg från sådana omständigheter som omställningen av produktionen och avbrotten i elförsörjningen vilka haft en påtaglig inverkan på viktiga områden som produktionskapacitet och kapacitetsutnyttjande.

97 Sökandena har vidare anmärkt att det är felaktigt att i likhet med rådet hävda att, även om den reella produktionskapaciteten hade utnyttjats, de utvecklingstendenser skulle vara oförändrade som iakttagits i fråga om produktionskapacitet och kapacitetsutnyttjande och likaså slutsatserna om förekomst av skada. Om det antogs att de tendenser som iakttagits i fråga om produktionskapacitet och kapacitetsutnyttjande var oförändrade, skulle exempelvis det faktum att kapacitetsutnyttjandet ökade från 50 procent till 95 procent vara betydelsefullt eftersom en sådan ökning skulle innebära att gemenskapsindustrin inte var i stånd att möta efterfrågan.

98 Slutligen grundar sig, enligt sökandena, rådets uttalande om att den nominella teoretiska produktionskapaciteten kan användas därför att uppehållen och minskningarna i produktionen inte ägde rum regelbundet, på ett allvarligt faktiskt fel och en uppenbart oriktig bedömning. Sökandena har anfört att uppehållen och minskningarna i produktionen äger rum regelbundet och borde ha beaktats. Så är fallet med FerroAtlánticas produktionsuppehåll under timmarna med högst elförbrukning vilka ingår i deras affärsmodell och således har ägt rum regelbundet. Likaledes är ferrokiselugnarna föremål för årligt underhåll och då kan de inte användas. Sökandena har även anfört att den omständigheten, att produktionskapaciteten beräknades med beaktande enbart av händelser som inträffar regelbundet, utgör en uppenbart oriktig bedömning. När elförsörjningen minskade drabbades Huta Laziska av flera betydande produktionsminskningar som oberoende av marknadsförhållandena hindrade bolaget från att producera ferrokisel.

99 Sökandena anser för det andra att det faktum att analysen av orsakssambandet grundades på det nominella teoretiska kapacitetsutnyttjandet och inte på det reella kapacitetsutnyttjandet med nödvändighet utgör ett åsidosättande av regeln i artikel 3.7 i grundförordningen, om att den skada som vållas av andra kända faktorer inte får tillskrivas den dumpade importen, eftersom detta leder till att det verkliga skälet till de förändringar som påverkar produktionssiffrorna göms undan.

100 För det tredje har sökandena gjort gällande att deras rätt till försvar åsidosätts genom den angripna förordningen eftersom påståendet att tendenserna skulle förbli desamma, även om det reella kapacitetsutnyttjandet beaktades, inte har styrkts.

101 Rådet har med stöd av intervenienterna bestritt sökandenas argument.

– Tribunalens bedömning

102 Inom ramen för denna invändning har sökandena i huvudsak hävdat att institutionerna genom att använda det nominella teoretiska kapacitetsutnyttjandet och inte det reella har gjort sig skyldiga till en uppenbart oriktig bedömning och ett faktiskt fel, åsidosatt artikel 3.7 i grundförordningen samt åsidosatt deras rätt till försvar.

103 När det för det första rör sig om den uppenbart oriktiga bedömning och det faktiska fel som institutionerna skulle ha gjort sig skyldiga till, erinrar tribunalen om att kommissionen i skälen 92 och 93 i förordningen om preliminär tull förklarade att produktionskapaciteten fastställdes på grundval av gemenskapsindustrins produktionsenheters teoretiska nominella kapacitet. För att kunna ta hänsyn till det faktum att två tillverkare i gemenskapen lade om delar av sin produktion från ferrokisel till andra ferrolegeringar under den beaktade perioden, justerades emellertid produktionskapaciteten i enlighet med detta. Vidare besvarade rådet i skäl 81 i den angripna förordningen kritiken mot den metod som använts i skäl 93 i förordningen om preliminär tull och särskilt de förslag från vissa berörda parter, inom ramen för det administrativa förfarandet, att använda siffror som tog hänsyn till de produktionsuppehåll som var följden av elavbrott och underhållsarbete. Rådet hänvisade härvidlag till undersökningen vilken enligt rådet hade visat att driftstoppen i gemenskapsindustrins maskiner för underhåll eller till följd av strömavbrott var av tillfälligt slag och inte förekom regelbundet under den beaktade perioden. Rådet förklarade också att, även om justeringar gjordes av produktionskapaciteten som de berörda parterna föreslog, utvecklingstendenserna när det gällde produktionskapacitet och kapacitetsutnyttjande ändå skulle förbli oförändrade. Slutsatserna om huruvida gemenskapsindustrin lidit väsentlig skada skulle också förbli oförändrade.

104 Sökandena anser att dessa överväganden ger uttryck för en uppenbart oriktig bedömning, därför att det i dem inte tas hänsyn till uppehållen i och omställningen av produktionen. Det är viktigt att notera att sökandenas påståenden saknar precision eftersom sökandena inte har specificerat vilka produktionsuppehåll och produktionsomställningar de hänvisar till. Om det emellertid antas att de hänvisar till de händelser som avsågs i de två föregående invändningarna, det vill säga produktionsomställningen och produktionsuppehållet hos Huta Laziska samt produktionsuppehållen hos FerroAtlántica och Vargön Alloys, måste det först och främst slås fast att sökandena inte har bestritt att Huta Laziskas beslut år 2004 att övergå från produktion av ferrokisel till produktion av kiselmangan fattades med beaktande av den tabell över produktionskapaciteten och kapacitetsutnyttjandet som återfinns i skäl 93 i förordningen om preliminär tull, genom att nämnda kapacitet justerades för år 2005 och för undersökningsperioden.

105 Vad därefter angår de produktionsuppehåll som ägde rum hos Huta Laziska år 2005 och år 2006 på grund av en tvist med elleverantören och hos Vargön Alloys år 2000, enligt sökandena, på grund av ökade elkostnader, är institutionernas inställning inte endast förnuftig utan den är inte heller behäftad med någon uppenbart oriktig bedömning. Det framgår nämligen av skäl 81 i den angripna förordningen att institutionerna beslutade att inte justera siffrorna angående produktionskapaciteten därför att driftstoppen var av tillfälligt slag. Institutionernas inställning är korrekt eftersom det framgår av handlingarna i målet att driftstoppen verkligen var av tillfälligt slag. Om sifferuppgifterna angående produktionskapaciteten avspeglade sådana tillfälliga driftstopp i produktionsanläggningarna som åberopas i förevarande mål, skulle sifferuppgifternas syfte förfelas, vilket är att ge information om gemenskapsindustrins produktionskapacitet och inte att ge information om variationer i produktionen som avspeglas i produktionssiffrorna. För att institutionernas inställning inte ska vara behäftad med en uppenbart oriktig bedömning måste dock sådana tillfälliga driftstopp beaktas inom ramen för analysen av andra kända faktorers verkningar i enlighet med artikel 3.7 i grundförordningen.

106 I förevarande mål har institutionerna emellertid i skäl 81 i den angripna förordningen angett att, även om gemenskapsproducenternas produktionskapacitet hade justerats, skulle de slutsatser som dragits angående den betydande skada som åsamkats gemenskapsindustrin fortfarande vara oförändrade. Sökandena har hävdat att detta påstående är felaktigt men de har inte lagt fram någon bevisning för att så är fallet. De har nöjt sig med att hävda att även om det antogs att de tendenser som iakttagits i fråga om produktionskapacitet och kapacitetsutnyttjande var oförändrade, skulle exempelvis det faktum att kapacitetsutnyttjandet ökade från 50 procent till 95 procent vara betydelsefullt eftersom en sådan ökning skulle innebära att gemenskapsindustrin inte var i stånd att möta efterfrågan. Förutom att det typfall som sökandena åberopat är rent teoretiskt kan den omständigheten, att gemenskapsindustrin inte är i stånd att möta efterfrågan i en situation som denna, där ett antal ekonomiska indikatorer avspeglar en skada som åsamkats gemenskapsindustrin, inte ge någon anvisning om skadans ursprung och den kan således inte i sig visa att skadan inte har orsakats av den dumpade importen.

107 Vad slutligen beträffar de produktionsavbrott som ägde rum hos FerroAtlántica, har det redan slagits fast ovan i punkt 92 att sökandena inte lagt fram någon bevisning för att denna produktionsminskning som ägde rum regelbundet bidragit till den skada som åsamkats gemenskapsindustrin i dess helhet. Sökandena har understrukit att en justering av produktionskapaciteten för att ta hänsyn till avbrotten kanske skulle ha fått gemenskapsindustrins kapacitetsutnyttjande att variera och på så sätt visa att den i mindre mån kunde möta efterfrågan. Det har emellertid slagits fast ovan i punkt 106 att, i en situation där ett antal ekonomiska indikatorer avslöjar att gemenskapsindustrin åsamkats skada, en sådan omständighet inte i sig kan visa att skadan inte har orsakats av den dumpade importen.

108 Mot bakgrund av det ovan anförda kan det konstateras att inte något av de argument som sökandena har framfört visar att det gjorts en uppenbart oriktig bedömning i samband med användningen av det nominella teoretiska kapacitetsutnyttjandet.

109 För det andra kan det inte hävdas, såsom sökandena har gjort gällande, att det med nödvändighet innebär ett åsidosättande av artikel 3.7 att basera bedömningen av orsakssambandet på det nominella teoretiska kapacitetsutnyttjandet och inte på det reella kapacitetsutnyttjandet. Det råder nämligen inte något tvivel om att en omställning av produktionen till en annan marknad, som fallet varit i förevarande mål, måste leda till en justering av uppgifterna angående produktionskapaciteten. Det har redan betonats ovan i punkt 105 att nämnda uppgifter inte måste återspegla alla tillfälliga avbrott i produktionsanläggningarna, eftersom avbrotten visar sig i sifferuppgifterna angående produktionen. Däremot måste institutionerna under dessa förhållanden säkerställa iakttagandet av de skyldigheter som följer av artikel 3.7 i grundförordningen och göra en bedömning som skiljer mellan den skada som dessa tillfälliga produktionsavbrott i förekommande fall orsakat, och den skada som orsakats av den dumpade importen.

110 För det tredje erinrar tribunalen, när det gäller åsidosättandet av sökandenas rätt till försvar om att det framgår av domstolens praxis att de krav som följer av att rätten till försvar iakttas ska beaktas, inte endast i samband med förfaranden som kan leda till sanktioner utan även i samband med undersökningsförfaranden som genomförs innan en antidumpningsförordning antas som kan påverka berörda företag direkt och individuellt och få ofördelaktiga följder för dessa (domstolens dom av den 27 juni 1991 i mål C‑49/88, Al-Jubail Fertilizer mot rådet, REG 1991, s. 3187, punkt 15). I synnerhet ska berörda företag ha getts tillfälle att under det administrativa förfarandet framföra sina synpunkter på huruvida de påstådda omständigheterna och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta och på den bevisning som enligt kommissionen styrker dess påstående om att det har förekommit dumpning och att denna har orsakat skada (domen i det ovannämnda målet Al-Jubail Fertilizer mot rådet, punkt 17).

111 Det är härvidlag viktigt att i likhet med rådet framhålla att punkt 80 i handlingen med slutliga uppgifter väsentligen överensstämmer med skäl 81 i den angripna förordningen, enligt vilken tendenserna skulle vara oförändrade även om produktionskapaciteten hade justerats. Sökandena begärde dock inte i sitt yttrande över handlingen med slutliga uppgifter att de sifferuppgifter som låg till grund för det påståendet skulle delges dem. Följaktligen kan de inte hävda att deras rätt till försvar har åsidosatts.

112 Mot bakgrund av det ovan anförda kan denna invändning inte godtas.

Den fjärde invändningen avseende gemenskapens investeringar år 2005 och under undersökningsperioden

– Parternas argument

113 Sökandena har hävdat att rådet har åsidosatt artikel 3.7 i grundförordningen eftersom det underlåtit att i den angripna förordningen beakta de betydande verkningarna av gemenskapsindustrins investeringar år 2005 och under undersökningsperioden, vilka motsvarade mer än en tredjedel av gemenskapsindustrins sammanlagda förluster. Sökandena har härvidlag framhållit att institutionerna i skäl 99 i förordningen om preliminär tull uppgav att gemenskapsindustrin hade investerat nästan 10 miljoner euro år 2005 och nästan 6 miljoner euro under undersökningsperioden. Investeringarna avsåg främst uppgradering av produktionsutrustningen. Enligt sökandena borde, särskilt med hänsyn till investeringarnas omfattning i förhållande till industrins lönsamhet, dessa investeringars verkningar ha beaktats även om de minskade på lång sikt och oavsett svaret på frågan om huruvida en anpassning till tvingande miljölagstiftning utgjorde en av gemenskapsindustrin självförvållad skada.

114 För det första har rådet med stöd av intervenienterna svarat att sökandena överdriver investeringarnas omfattning och deras inverkan på lönsamheten. De sammanlagda investeringarna under undersökningsperioden kan inte jämföras med de sammanlagda förlusterna under denna period. Rådet anser att, eftersom ifrågavarande investeringar gällde produktionsutrustning som amorterades under många år, endast en liten del av de investeringar som gjordes år 2005 och under undersökningsperioden kan ha haft någon inverkan på lönsamheten. För det andra kan inte investeringarna betraktas som en självförvållad skada, då de gjorts i syfte att följa tvingande miljölagstiftning. För det tredje borde rådet ha beaktat nämnda investeringars inverkan på skadeindikatorerna i skälen 99, 100 och 109 i förordningen om preliminär tull samt i skäl 82 i den angripna förordningen. För det fjärde har sökandena inte anfört någon omständighet som kan styrka att institutionerna gjort sig skyldiga till en uppenbart oriktig bedömning när de fann att ifrågavarande investeringar inte utgjorde någon självförvållad skada.

– Tribunalens bedömning

115 Sökandena har i huvudsak hävdat att institutionerna åsidosatte artikel 3.6 och 3.7 i grundförordningen när de underlät att beakta verkningarna av de betydande investeringar som gemenskapsindustrin gjort år 2005 och under undersökningsperioden, vilka motsvarade mer än en tredjedel av gemenskapsindustrins totala förluster under undersökningsperioden.

116 Det är viktigt att i likhet med sökandena framhålla att det följer av skäl 99 i förordningen om preliminär tull att det gjordes betydande investeringar år 2005 och under undersökningsperioden. Dessa investeringar blev dock inte föremål för någon analys i enlighet med artikel 3.7 i grundförordningen vare sig av kommissionen i förordningen om preliminär tull eller av rådet i den angripna förordningen. I motsats till vad rådet har anfört, innehåller nämnda förordningar inte något svar på frågan huruvida investeringarna utgör en självförvållad skada eller ej. Med hänsyn till de belopp som de uppgår till, nämligen nära 10 miljoner euro år 2005 och nära 6 miljoner euro under undersökningsperioden, kan nämnda investeringar ha bidragit till den skada som åsamkats gemenskapsindustrin. Följaktligen konstaterar tribunalen att institutionerna har åsidosatt artikel 3.7 i grundförordningen genom att underlåta att särskilja verkningarna av nämnda investeringar från verkningarna av den dumpade importen.

117 Denna slutsats ifrågasätts inte genom rådets argument. Den omständigheten att investeringarna gjorts i syfte att följa tvingande miljölagstiftning betyder inte att institutionerna kan avstå från att fullgöra sin skyldighet att bedöma dem i enlighet med artikel 3.7 i grundförordningen. Om skadan betecknas som självförvållad eller ej har föga betydelse, eftersom investeringarna kunde ha påverkat gemenskapsindustrin och det enligt artikel 3.7 i grundförordningen är förbjudet för institutionerna att tillskriva den dumpade importen en skada som inte ska tillskrivas den.

118 Det är därefter riktigt, såsom rådet har påpekat, att de sammanlagda investeringarna under undersökningsperioden inte kan jämföras med de förluster som bokförts under samma period. Det kvarstår emellertid att institutionerna underlåtit att göra en analys i enlighet med artikel 3.7 i grundförordningen av investeringarnas verkningar.

119 Även om rådet har åsidosatt artikel 3.7 i grundförordningen kan ett sådant åsidosättande motivera att den angripna förordningen ogiltigförklaras endast om åsidosättandet innebär att förordningens lagenlighet ifrågasätts så att hela den bedömning som institutionerna gjort av orsakssambandet förlorar sin giltiga verkan (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 28 oktober 2004 i mål T‑35/01, Shanghai Teraoka Electronic mot rådet, REG 2004, s. II‑3663, punkt 167). Sökandena har dock inte framfört något sådant argument.

120 Tribunalen anser inte att detta åsidosättande påverkar den angripna förordningens lagenlighet. Såsom rådet har uppmärksammat, gällde ifrågavarande investeringar produktionsutrustning som amorterades under många år och endast en liten del av dem har haft inverkan på gemenskapsindustrins lönsamhet år 2005 och under undersökningsperioden. I sitt svar på en skriftlig fråga som tribunalen ställde till rådet inom ramen för en processledningsåtgärd, har rådet förtydligat att investeringarna under år 2005 utgjorde högst 4,7 procent av den minskade lönsamhet som kunde iakttas hos gemenskapsindustrin under år 2005. Följaktligen kan inte nämnda investeringar på ett påtagligt sätt ha bidragit till den skada som åsamkats gemenskapsindustrin år 2005 och under undersökningsperioden.

121 Härav följer att det konstaterade åsidosättandet inte kan medföra att den angripna förordningens lagenlighet ifrågasätts, att det saknas fog för denna invändning samt att talan inte kan bifallas på den första grundens tredje del.

e) c) Den första grundens fjärde del: De ökade råvarukostnadernas inverkan





Parternas argument

122 Sökandena har hävdat att institutionerna inte på ett adekvat sätt har beaktat de ökade råvarukostnadernas inverkan på den skada som åsamkats gemenskapsindustrin och att de härvid gjort sig skyldiga till en uppenbart oriktig bedömning.

123 För det första har rådet gjort sig skyldigt till en uppenbart oriktig bedömning genom att i skäl 99 i den angripna förordningen hävda att de kostnadsökningar som konstaterats i legeringsindustrin vanligtvis rör hela världen och att de således också drabbar industrin i hela världen på samma sätt. Även om produktionskostnaderna kan öka i hela världen, får de enligt sökandenas uppfattning inte samma inverkan överallt.

124 Rådet har inte beaktat den omständigheten att gemenskapsproducenterna har högre produktionskostnader än producenter i andra delar av världen. Sökandena har anfört att även om alla producenter drabbas av samma kostnadsökningar, åsamkas de producenter som haft högst kostnader från början större skada och detta sker snabbare än för de övriga. Sökanden anser därför, tvärtemot vad rådet hävdade i den angripna förordningen, att en producent i ett tredjeland inte med nödvändighet måste höja sina priser lika mycket som en gemenskapsproducent som drabbats av samma kostnadsökningar, eftersom producenten i ett tredjeland vid ett givet försäljningspris åtnjuter en högre initial avkastning.

125 Först och främst har emellertid institutionerna förfogat över uppgifter som visar att gemenskapsproducenterna hade högre strukturella kostnader för produktion av ferrokisel än de producenter som är föremål för antidumpningsförfarandet. Sökandena har begärt att tribunalen ska förelägga institutionerna att förete de handlingar som innehåller dessa uppgifter. Sökandena har under det administrativa förfarandet lagt fram bevis för att gemenskapspriserna på ferrokisel år 2005 och under undersökningsperioden var de högsta i världen och att gemenskapsindustrins produktionskostnader översteg dessa priser i allt högre grad. Sökandena har anfört att år 2005 och under undersökningsperioden när gemenskapsindustrins kostnader ökade på ett spektakulärt sätt, sjönk priserna på världsmarknaderna till följd av den sjunkande förbrukningen. Fastän gemenskapsindustrin hade de högsta priserna i världen led den förluster år 2005 och under undersökningsperioden, på grund av sina ökade produktionskostnader.

126 Sökandena har hävdat att institutionerna inte beaktade den omständigheten att även om de priser som tillämpades på marknaderna i deras helhet var likvärdiga på makroekonomisk nivå hade gemenskapsproducenterna, med hänsyn tagen till de mikroekonomiska olikheterna, fortfarande påverkats i högre gr