Förslag till avgörande av generaladvokat Elmer föredraget den 21 mars 1996. - Europeiska kommissionen mot Storhertigdömet Luxemburg. - Avskrivning. - Mål C-46/95.



Rättsfallssamling 1997 s. I-01279



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I förevarande mål om fördragsbrott har kommissionen yrkat att domstolen skall fastställa att Storhertigdömet Luxemburg, genom att inte vidta de åtgärder som behövs för att genomföra rådets direktiv 89/618/Euratom av den 27 november 1989 om information till allmänheten om hälsoskyddsåtgärder och förhållningsregler i händelse av en nödsituation som medför risk för strålning(1) (nedan kallat direktivet), eller genom att inte meddela kommissionen de åtgärder som det vidtagit för att följa direktivet, har åsidosatt sina skyldigheter enligt sagda direktiv samt enligt Euratomfördraget.

2 Direktivet innehåller regler om att den befolkning som troligen kommer att beröras i händelse av en nödsituation som medför risk för strålning ges information om hur den skall förhålla sig i ett sådant fall (artikel 5). Dessutom innehåller direktivet regler om information till den berörda befolkningen vid konkreta fall av nödsituationer som medför risk för strålning (artikel 6) och om information till de personer som i händelse av en sådan nödsituation kan komma att delta i räddningsaktioner (artikel 7).

3 Enligt artikel 12 i direktivet skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som behövs för att följa direktivet senast 24 månader efter dess antagande och informera kommissionen om detta. Storhertigdömet Luxemburg skulle således ha införlivat direktivet med sin nationella rättsordning senast den 27 november 1991.

4 Ungefär två månader innan fristen löpte ut erhöll kommissionen en rapport från den luxemburgska regeringen om genomförandet av direktivet. Regeringen upplyste om att en broschyr med titeln "Que faire en cas d'accident dans une centrale nucleaire" (nedan kallad broschyren) hade delats ut till samtliga hushåll samt att man år 1986 hade utarbetat en katastrofplan för kärnkraftsolyckor. Dessutom upplyste regeringen om att de personer som skulle delta i eventuella räddningsaktioner löpande blev informerade om hälsoriskerna därvid.

5 Då kommissionen inte hade informerats av den luxemburgska regeringen om några andra åtgärder för att genomföra direktivet, uppmanade den det landets regering genom en formell underrättelse av den 28 juni 1993 att följa direktivet. Kommissionen fick inget officiellt svar på underrättelsen. I en bilaga till en skrivelse till kommissionen av den 6 april 1994 från Storhertigdömet Luxemburgs ständiga representation vid Europeiska unionen förklarade emellertid den luxemburgska regeringen att den inte hade ansett det vara lämpligt att genomföra bestämmelserna i direktivet genom lag eller annan författning, men att informationen till befolkningen fanns angiven i en plan som hade delats ut till hela befolkningen. Genom en skrivelse av den 4 maj 1994, i vilken den hänvisade till sin formella underrättelse, informerade kommissionen den luxemburgska regeringen om att åtgärderna i fråga inte ansågs tillräckliga för att genomföra direktivet.

6 Då den inte hade erhållit något ytterligare svar från den luxemburgska regeringen, avgav kommissionen den 7 juni 1994 ett motiverat yttrande i vilket den uppmanade regeringen att vidta de åtgärder som var nödvändiga för att följa direktivet inom en frist på två månader från delgivningen. Det motiverade yttrandet besvarades inte.

7 Kommissionen väckte därför talan om fördragsbrott med ovan angivna yrkanden.

8 Den luxemburgska regeringen har yrkat att talan skall ogillas, eftersom den anser sig ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att införliva direktivet. I det avseendet har regeringen med avseende på artikel 5 i direktivet åberopat utdelningen av broschyren (på franska, tyska och portugisiska) till samtliga hushåll, samt att praktisk information från och med år 1986 trycks i den årligt utkommande telefonkatalogen. Med avseende på artikel 6 i direktivet har regeringen dessutom hänvisat till en "Plan particulier d'intervention en cas d'incident ou d'accident à la centrale électronucléaire de Cattenom" (nedan kallad planen), som innehåller ett antal utkast till meddelanden som skall sändas i radio om en kärnkraftsolycka skulle inträffa. Vad beträffar artikel 7 i direktivet har regeringen angivit att de personer som faktiskt berörs löpande erhåller den information som krävs. Den luxemburgska regeringen har även uppgett att den håller på att utarbeta en förordning från storhertigen som skall återge bestämmelserna i direktivet. Denna förordning skulle enligt regeringen emellertid inte anses vara en försenad åtgärd för genomförande av direktivet.

9 Kommissionen anser inte att utdelning av en broschyr och offentliggörande av praktisk information i de årligen utkommande telefonkatalogerna räcker för att artikel 5 skall genomföras på ett tillfredsställande sätt, eftersom det inte finns någon bestämmelse som tvingar myndigheterna att uppdatera informationen och att hålla den tillgänglig för allmänheten. Detta gäller även med avseende på den plan genom vilken artikel 6 i direktivet skulle genomföras. För övrigt verkar planen endast avse ett kärnkraftverk. Slutligen har artikel 7 enligt kommissionen inte genomförts på ett korrekt sätt, eftersom den information som krävs i praktiken endast ges löpande till de berörda.

10 Domstolen har i sin fasta rättspraxis förklarat att medlemsstaterna i syfte att säkerställa att direktiv tillämpas fullt ut, inte bara i praktiken utan också i lag, skall föreskriva en exakt rättslig ram inom det berörda området, genom att anta rättsregler som kan skapa ett rättsläge som är tillräckligt klart, precist och begripligt för att enskilda skall kunna få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter och göra dem gällande vid de nationella domstolarna. Detta fastslogs bland annat senast i ett mål mot Storhertigdömet Luxemburg(2), som rörde införlivandet med luxemburgsk rätt av rådets direktiv 92/44/EEG av den 5 juni 1992 om tillhandahållande av öppna nät för förhyrda förbindelser.(3)

11 Man skulle kunna ställa frågan om domstolens ovannämnda rättspraxis kan anses vara lämpad för ett fall som det föreliggande, eftersom man utan svårighet kan känna viss sympati för det mycket praktiska sätt på vilket den luxemburgska regeringen i föreliggande fall har genomfört direktivet.

Låt mig emellertid i det avseendet understryka att genomförandet i luxemburgsk rätt av artikel 5 i direktivet, som bland annat skedde genom utdelning av broschyren till samtliga hushåll, måste anses vara problematiskt. För det första har ingen som har flyttat till Luxemburg efter det att broschyren delades ut erhållit den och för det andra är det högst troligt att många av de hushåll som på sin tid fick sig broschyren tillsänd inte längre har den i sin besittning. Avslutningsvis finns ingen regel som säkerställer att den luxemburgska regeringen i framtiden återigen kommer att distribuera broschyren.

Jag anser att även genomförandet av artikel 6 i direktivet, genom planen avseende en eventuell olycka i kärnkraftverket i Cattenom, är otillräckligt. För det första avser planen endast detta kärnkraftverk, och således har ingen allmän katastrofplan avseende eventuella olyckor i andra kärnkraftverk utarbetats. Dessutom finns det med avseende på denna artikel inga regler som säkerställer att den luxemburgska regeringen bibehåller katastrofplanen, uppdaterar den etcetera.

Vad slutligen beträffar artikel 7, har den luxemburgska regeringen helt enkelt angivit att den information som krävs i praktiken ges till de berörda. För att på ett korrekt sätt genomföra direktivet skulle det således räcka med att den luxemburgska regeringen gav sitt ord på att regeln iakttogs. Enligt min uppfattning kan detta inte anses vara en tillfredsställande situation för de personer som kan tänkas komma att delta i räddningsaktioner, eftersom dessa personer, som kan vara vanliga medborgare - exempelvis privatanställda ambulansförare - därigenom inte har någon garanti för att regeringen uppfyller sina skyldigheter.

12 Med anledning av det ovan anförda anser jag att det i överensstämmelse med domstolens gällande rättspraxis skall fastställas att Storhertigdömet Luxemburg inte inom den föreskrivna fristen har antagit de lagar och andra författningar som får anses vara nödvändiga för att dels säkerställa att myndigheterna ständigt efterlever kraven i direktivet på information till befolkningen, dels möjliggöra för enskilda att få fullständig kännedom om de rättigheter de har enligt direktivet och att i förekommande fall göra dem gällande vid nationella domstolar.

13 Jag anser således att det skall fastslås att Storhertigdömet Luxemburg har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 12 i direktivet och enligt Euratomfördraget genom att inte inom den föreskrivna fristen ha antagit de lagar eller andra författningar som är nödvändiga för att följa bestämmelserna i direktivet.

14 Kommissionen har yrkat att Storhertigdömet Luxemburg skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om så har yrkats.

Förslag till avgörande

15 Jag föreslår således att domstolen meddelar följande dom:

1) Genom att inte vidta de åtgärder som behövs för att genomföra rådets direktiv 89/618/Euratom av den 27 november 1989 om information till allmänheten om hälsoskyddsåtgärder och förhållningsregler i händelse av en nödsituation som medför risk för strålning, har Storhertigdömet Luxemburg åsidosatt sina skyldigheter enligt sagda direktiv samt enligt Euratomfördraget.

2) Storhertigdömet Luxemburg skall ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT L 357, s. 31.

(2) - Dom av den 15 juni 1995 i mål C-220/94, kommissionen mot Luxemburg (REG 1995, s. I-1589, punkt 10).

(3) - EGT L 165, s. 27.