Förslag till avgörande av generaladvokat Saggio föredraget den 4 maj 1999. - Caisse de pension des employés privés mot Dieter Kordel, Rainer Kordel och Frankfurter Allianz Versicherungs AG. - Begäran om förhandsavgörande: Landgericht Trier - Tyskland. - Social trygghet - Betalningsskyldig institution - Regressrätt gentemot ersättningsskyldig tredje part - Subrogation. - Mål C-397/96.



Rättsfallssamling 1999 s. I-05959



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Landgericht Trier (Tyskland) har genom beslut av den 29 november 1996 ställt en fråga till domstolen om tolkningen av rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av system för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen(1), i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983(2) (nedan kallad förordningen). Frågan, som senare kompletterades genom beslut av den 24 oktober 1997, avser omfattningen av den regressrätt som artikel 93.1 a i förordningen tillskriver betalningsskyldiga socialförsäkringsinstitutioner.

Tillämpliga bestämmelser

2 Förordningen syftar till att samordna medlemsstaternas system för social trygghet för anställda och deras familjemedlemmar som flyttar inom gemenskapen för att underlätta den fria rörligheten för arbetstagare och bidra till en förbättring av deras levnadsstandard och anställningsvillkor. I femte övervägandet anges att förordningen syftar till att "inom gemenskapen garantera dels att alla medlemsstaters medborgare behandlas lika enligt medlemsstaternas olika lagstiftningar, dels att arbetare och deras familjemedlemmar får del av sociala trygghetsförmåner var de än är anställda och bosatta".

3 Enligt artikel 13 i förordningen, som återfinns under avdelning II om bestämmande av tillämplig lagstiftning, skall "personer för vilka denna förordning gäller omfattas av lagstiftningen i endast en medlemsstat". Denna lagstiftning skall bestämmas enligt bestämmelserna i samma avdelning.

4 Artikel 93, som har rubriken "Betalningsskyldiga institutioners rätt gentemot en skadeståndsansvarig tredje part", är den bestämmelse som den tyska domstolens fråga grundar sig på. I den del av artikeln som är relevant i detta mål (punkt 1 a) föreskrivs följande:

"1. Om en person får förmåner enligt lagstiftningen i en medlemsstat för en skada till följd av en händelse som har inträffat inom en annan stats territorium, gäller följande regler om rättsförhållandet mellan den institution som svarar för förmånerna och en tredje part som är skyldig att ersätta skadan:

a) Om institutionen i kraft av den lagstiftning som den tillämpar inträder i den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot en tredje part, skall detta inträde erkännas av varje medlemsstat."

5 I artikel 232 i den luxemburgska socialförsäkringslagen föreskrivs att om den som har rätt till pension gentemot tredje man har en laglig rätt till ersättning för den skada han har lidit till följd av den invaliditet eller det dödsfall som utgör grunden för hans pension, övertar pensionskassan rätten till ersättning för motsvarande typ av skada som den som täcks av pensionen upp till det belopp som pensionskassan har utgivit. Om pensionen är av permanent karaktär svarar regressrätten mot kapitalvärdet med avdrag för förväntade utbetalningar. Artikel 4 i den storhertigliga förordningen om tillämpningsföreskrifter för denna lag, föreskriver emellertid att för det fall att en pensionsmottagare avlider, kan regressrätten inte göras gällande mot ansvariga tredje män.

Bakgrund och tolkningsfrågan

6 Förfarandet vid den nationella domstolen avser en skadeståndstalan med anledning av att en tysk medborgare avled i samband med en trafikolycka nära Trier den 27 december 1991. Alfons Ginsbach omkom i denna olycka efter att blivit påkörd av en bil som fördes av Dieter Kordel och som ägdes av Rainer Kordel, som båda är tyska medborgare. Alfons Ginsbach var försäkrad hos Caisse de pension des employés privés, en luxemburgsk institution som är behörig inom området för privatanställdas pensionssystem. Till följd av dödsfallet utbetalade denna institution en änkepension till den avlidnes änka och dotter i enlighet med de relevanta bestämmelserna i den luxemburgska socialförsäkringslagen, utifrån ett kapitalvärde om 4 003 236 LUF.

I tvisten vid den nationella domstolen har sökanden, den luxemburgska institutionen, yrkat att bilföraren, bilägaren och försäkringsbolaget solidariskt skall utge skadestånd med ett belopp motsvarande halva kapitalvärdet. Sökanden har hävdat att den har inträtt i rättsinnehavarnas, det vill säga Alfons Ginsbachs efterlevandes, rätt till ersättning i enlighet med artikel 232 i den luxemburgska socialförsäkringslagen och att detta inträde i enlighet med artikel 93.1 a i förordningen skall erkännas av varje medlemsstat.

7 Den tyska domstolen ansåg att ett förhandsavgörande avseende tolkningen av artikel 93.1 a i förordningen var nödvändigt för tvistens lösning och beslutade att ställa följande tolkningsfråga till domstolen:

"Hur skall artikel 93.1 a i förordning (EEG) nr 1408/71 tolkas? Omfattar en medlemsstats erkännande även innehållet i övergången av en rättighet i en annan medlemsstat (i detta fall: artikel 232 andra meningen i den luxemburgska socialförsäkringslagen jämförd med den relevanta storhertigliga förordningen enligt vilka storleken på den rättighet som övergått till pensionskassan skall anses motsvara kapitalvärdet med avdrag för förväntade utbetalningar enligt lag) eller enbart övergången som sådan?"

8 Genom skrivelse av den 24 juli 1997 tillställde domstolen Landgericht Trier sin dom av den 2 juni 1994 i målet DAK(3) och frågade den nationella domstolen om den mot bakgrund av denna dom önskade vidhålla eller omformulera sin tolkningsfråga. Genom ett nytt beslut av den 24 oktober 1997 utvidgade Landgericht Trier frågan enligt följande:

"Utgör bestämmelser, som berövar en betalningsskyldig institution i en medlemsstat möjligheten att inträda i den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot en tredje part eller att göra denna rätt gällande, inte också hinder för den regressrätt som den betalningsskyldiga institutionen har, i den mening som avses i artikel 93.1 a i förordning (EEG) nr 1408/71, gentemot den person som har vållat en skada inom en annan medlemsstats territorium, när de ifrågavarande bestämmelserna ingår i lagstiftningen i den medlemsstat under vilken den betalningsskyldiga institutionen själv lyder (i detta fall artikel 4 i tillämpningsförordningen till artikel 232 i den luxemburgska socialförsäkringslagen, enligt vilken det inte finns någon möjlighet till krav gentemot tredje part för det fall en pensionsberättigad person avlider)?"

Prövning i sak

9 Den fråga som inledningsvis ställdes till domstolen avser i huvudsak omfattningen av en socialförsäkringsinstitutions regressrätt i enlighet med artikel 93.1 i förordningen. Det kan erinras om att denna artikel föreskriver att, om den betalningsskyldiga institutionen i kraft av den lagstiftning som den tillämpar inträder i den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot en tredje part, detta inträde skall erkännas av varje medlemsstat. Den tyska domstolen, som står inför två regler med motstridigt innehåll, vilka föreskrivs i den tyska respektive den luxemburgska lagstiftningen, varav endast den sistnämnda tillskriver socialförsäkringsinstitutionen regressrätt, har frågat domstolen om hänvisningen i artikel 93 i förordningen till den lagstiftning som socialförsäkringsinstitutionen tillämpar (i det förevarande fallet den luxemburgska lagstiftningen) skall tolkas på så sätt att den endast omfattar principen om övergången av en rättighet (subrogation) eller att den även omfattar innehållet i övergången.

10 Svaret på denna fråga hittar man utan svårighet i domstolens fasta rättspraxis, som det inte är nödvändigt att kommentera här. Det är nämligen tillräckligt att hänvisa till den ovannämnda domen i målet DAK, där domstolen uttalade sig om räckvidden av artikel 93.1 i förordningen. Detta mål rörde en tvist mellan en tysk socialförsäkringsinstitution och ett danskt försäkringsbolag angående återbetalning av den tyska institutionens utgifter i samband med transport och sjukhusvistelse för en person som var ansluten till denna institution och som hade varit inblandad i en trafikolycka i Danmark. Den danska domstolen lämnade i detta mål in en begäran om förhandsavgörande till domstolen. Domstolen slog fast att "artikel 93.1 i förordningen skall tolkas på så sätt att villkoren för och omfattningen av en socialförsäkringsinstitutions regressrätt, i den mening som avses i förordningen, gentemot den som vållat skadan, som inträffat inom en annan medlemsstats territorium och som givit upphov till utbetalningen av sociala trygghetsförmåner, skall bestämmas enligt rättsordningen i den medlemsstat som denna institution lyder under" (punkt 23). Därav följer att de tillämpliga reglerna i den medlemsstat på vars territorium den skada som givit upphov till skadeståndstalan har inträffat varken kan villkora eller begränsa regressrätten för socialförsäkringsinstitutioner i andra medlemsstater.

11 Till stöd för detta svar hänvisade domstolen till ändamålet med de bestämmelser i förordningen som är föremål för förevarande begäran om förhandsavgörande. Artikel 93, liksom artikel 52 i rådets föregående förordning nr 3 av den 25 september 1958 om social trygghet för migrerande arbetstagare (EGT 30, 1958, s. 561), vilken i huvudsak återges i artikel 93, "syftar till att möjliggöra för den socialförsäkringsinstitution som har utbetalat sociala trygghetsförmåner, att utöva regressrätt i enlighet med den lagstiftning som den tillämpar, gentemot en skadevållande tredje man till följd av en skada som inträffat inom en annan medlemsstats territorium, oavsett om det rör sig om rätten att inträda i förmånstagarens rättigheter eller någon annan rättslig konstruktion" (punkt 16).(4) Den rättighet som sålunda tillerkänns nationella socialförsäkringsinstitutioner utgör nämligen enligt domstolen "en logisk och rättvis följd av utvidgningen av dessa institutioners skyldigheter till att gälla hela gemenskapens territorium, som följer av bestämmelserna i förordningen".(5) För detta ändamål föreskriver den ovannämnda artikeln i förordningen att varje medlemsstat skall erkänna den betalningsskyldiga institutionens inträde i den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot en tredje part, om den betalningsskyldiga institutionen har denna rätt enligt lagstiftningen i den medlemsstat som den lyder under (punkt 17).

12 Enligt domstolen är artikel 93.1 således "en kollisionsnorm enligt vilken en nationell domstol, vid vilken en ersättningstalan har väckts gentemot en skadevållare, är skyldig att tillämpa rätten i den medlemsstat som den betalningsskyldiga institutionen lyder under, inte endast för att avgöra om denna institution lagligen har inträtt i den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rätt eller om institutionen förfogar över en rätt att väcka talan direkt mot en skadevållande tredje man, utan också för att avgöra arten och omfattningen av de fordringar som den betalningsskyldiga institutionen har övertagit eller som den kan göra gällande direkt gentemot tredje man" (punkt 18). Kollisionsnormen i artikel 93 utesluter följaktligen att den nationella domstolen tillämpar lagstiftningen i den medlemsstat där skadan inträffade för att bestämma omfattningen av den betalningsskyldiga institutionens regressrätt. Denna rätt skall erkännas av de andra medlemsstaterna med samma villkor och omfattning som gäller enligt lagstiftningen i den medlemsstat som socialförsäkringsinstitutionen lyder under och i enlighet med den allmänna princip som återges ovan, enligt vilken arbetstagare, vad gäller social trygghet inom gemenskapen, skall omfattas av lagstiftningen i endast en medlemsstat (artikel 13 i förordningen) och med beaktande av det förhållandet att institutionen i fråga är skyldig att utbetala förmånerna även för skador som inträffat i andra medlemsstater.(6) I enlighet med vad kommissionen har påpekat, är det fråga om att säkerställa att innehållet i de förmåner som institutionerna är skyldiga att utbetala motsvarar möjligheterna till regressrätt gentemot tredje man som vållat den skada som var anledningen till att institutionen ingrep.

13 Domstolen angav slutligen i domen i målet DAK att valet av den tillämpliga lagstiftningen i artikel 93.1 inte har till syfte att ändra de regler som skall tillämpas för att avgöra om och i vilken utsträckning en skadevållande tredje man kan göras utomobligatoriskt ansvarig. Tredje mans ansvar bestäms av de materiella regler som den nationella domstolen normalt tillämpar, det vill säga i princip lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium skadan har inträffat (punkt 21).(7)

14 Den vägledning som ovannämnda rättspraxis ger är fullständigt relevant för svaret på frågan i det förevarande målet. Den person som avled till följd av olyckan, som inträffade på tyskt territorium, var försäkrad hos en luxemburgsk socialförsäkringsinstitution. Villkoren för att väcka skadeståndstalan till förmån för den skadelidandes rättsinnehavare gentemot den skadevållande härrör från den lagstiftning som, i enlighet med tysk internationell privaträtt, är tillämplig på utomobligatoriskt ansvar. Socialförsäkringsinstitutionens inträde i dessa rättigheter bestäms däremot av den lagstiftning som denna institution tillämpar - den luxemburgska lagstiftningen - , vilken även reglerar innehållet i den regressrätt som följer av inträdet i rättigheterna och som utövas i en annan medlemsstat. Denna regressrätt, som regleras av luxemburgsk lagstiftning, skall nämligen erkännas av de andra medlemsstaterna, i det förevarande fallet av Tyskland, i enlighet med artikel 93 i förordningen.

15 Svaret på den fråga som inledningsvis ställdes av den tyska domstolen skall således besvaras i enlighet med domstolens fasta rättspraxis, enligt vilken artikel 93 i förordningen skall tolkas på så sätt att den nationella domstolen är skyldig att tillämpa lagstiftningen i den medlemsstat som den betalningsskyldiga institutionen lyder under, även för att avgöra arten och omfattningen av den rättighet som denna institution har inträtt i. Samma nationella domstol tycks ha godtagit detta svar, vilket framgår av motiveringen till den andra begäran om förhandsavgörande, genom vilken den utvidgade innehållet i den hänskjutna frågan. I detta beslut rättfärdigar den nationella domstolen emellertid sitt beslut att vidhålla sin tolkningsfråga genom att hävda att omständigheterna i det förevarande målet skiljer sig från de omständigheter som var föremål för målet DAK. I domen i målet DAK uteslöt domstolen det förhållandet att den övertagande institutionens regressrätt kunde begränsas genom lagstiftningen i den stat där domstolen är belägen och i vilken skadan hade uppkommit. I det förevarande målet härrör begränsningen i regressrätten emellertid från lagstiftningen i den stat som institutionen lyder under, närmare bestämt Storhertigdömet Luxemburg. I artikel 4 i den storhertigliga förordningen om tillämpningsföreskrifter för artikel 232 i den luxemburgska socialförsäkringslagen föreskrivs nämligen att för det fall en pensionsmottagare avlider, kan den institution som inträder i rättighetshavarnas, det vill säga den avlidnes efterlevandes, rättigheter inte göra gällande regressrätten mot ansvariga tredje män. Det ankommer givetvis på den nationella domstolen, som enligt artikel 93 i förordningen är skyldig att tillämpa luxemburgsk rätt, att undersöka huruvida de nödvändiga villkoren för att tillämpa de luxemburgska bestämmelserna i fråga är uppfyllda i det förevarande fallet. Om denna undersökning emellertid skulle leda till att den lagstiftning som institutionen lyder under begränsar denna institutions regressrätt, trots att denna rätt på ett lagenligt sätt härrör från ett inträde i den skadelidandes rättighetshavares rättigheter, skall denna begränsning erkännas i de andra medlemsstaterna.

16 Det ovan angivna svaret kan i själva verket utan svårighet härledas från ändamålet med artikel 93, såsom detta anges i den ovannämnda texten. Eftersom dessa bestämmelser innehåller en kollisionsnorm, kräver de att de andra medlemsstaterna erkänner den inträdande institutionens regressrätt, oberoende av innehållet i den tillämpliga lagstiftningen. Detta erkännande skall ske på samma villkor som gäller för tillämpningen av texten i fråga i den medlemsstat som institutionen lyder under. Begränsningarna i regressrätten skall erkännas och tillämpas i de andra medlemsstaterna och, följaktligen, av den tyska domstolen i det förevarande målet.

Förslag till avgörande

17 Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar frågan från Landgericht Trier på följande sätt:

Artikel 93.1 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, i ändrad lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 skall tolkas på så sätt att villkoren för och omfattningen av en socialförsäkringsinstitutions regressrätt, i den mening som avses i förordningen, gentemot den som vållat skadan, som inträffat inom en annan medlemsstats territorium och som givit upphov till utbetalningen av sociala trygghetsförmåner, skall bestämmas enligt rättsordningen i den medlemsstat som denna institution lyder under. Reglerna i den medlemsstat som den betalningsskyldiga institutionen lyder under, som begränsar eller utesluter socialförsäkringsinstitutionens regressrätt, skall följaktligen erkännas av de andra medlemsstaterna.

(1) - EGT L 149, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 57.

(2) - EGT L 230, s. 6; svensk specialutgåva, område 5, volym 3, s. 13.

(3) - Mål C-428/92 (REG 1994, s. I-2259).

(4) - Se även dom av den 12 november 1969 i mål 27/69, Entr'aide médicale och Société nationale des chemins de fer luxembourgeois (REG 1969, s. 405), punkt 15.

(5) - Se även dom av den 11 mars 1965 i mål 33/64, Van Dijk (REG 1965, s. 131) och av den 9 december 1965 i mål 44/65, Singer (REG 1965, s. 1191), vilka naturligtvis rörde den föregående förordningen.

(6) - Se generaladvokaten M. Lenz förslag till avgörande av den 14 april 1994 i det ovannämnda målet DAK (REG 1994, s. I-2261), punkt 22.

(7) - Se även domen i det ovannämnda målet Singer, som rörde tillämpningen av den föregående förordningen.