Förslag till avgörande av generaladvokat Saggio föredraget den 16 juli 1998. - AFS Intercultural Programs Finland ry. - Begäran om förhandsavgörande: Korkein hallinto-oikeus - Finland. - Direktiv 90/314/EEG om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang - Tillämpningsområde - Anordnande av elevutbyte. - Mål C-237/97.



Rättsfallssamling 1999 s. I-00825



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Omfattas elevers vistelse utomlands av "paketresedirektivets" tillämpningsområde? Detta är det centrala innehållet i den tolkningsfråga som högsta förvaltningsdomstolen har ställt EG-domstolen.

De gemenskapsrättsliga bestämmelserna

2 Avsikten med rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang(1) (nedan kallat direktivet) är, såsom framgår av dess artikel 1, att inbördes närma medlemsstaternas lagar och andra författningar om paketresor, inklusive semesterpaket och andra paketarrangemang, som säljs eller bjuds ut till försäljning inom gemenskapens territorium.

3 Enligt artikel 2.1 i direktivet avses med "[paketresa]" en i förväg ordnad kombination av minst två av följande komponenter: transport, inkvartering och andra turisttjänster som inte är direkt knutna till transport eller inkvartering. I samma bestämmelse anges att den omständigheten att olika delar i samma paketresa debiteras separat inte befriar arrangören eller återförsäljaren från skyldigheterna enligt detta direktiv. Denna kombination skall säljas eller bjudas ut till försäljning till ett totalpris. Tjänsten skall dessutom vara längre än ett dygn eller inkludera en övernattning.

4 De följande punkterna i artikel 2 i direktivet innehåller andra definitioner som rör parterna i avtalsförhållandet i fråga. Med "arrangör av [paketresor]" avses "en person som inte enbart i enstaka fall anordnar [paketresor] och som direkt eller genom en återförsäljare säljer eller bjuder ut dem till försäljning". "Återförsäljare" är "en person som säljer eller bjuder ut till försäljning [en paketresa] som satts samman av en arrangör". Slutligen avses med "konsument" en "person som köper eller överenskommer om köp av [en paketresa] (köparen), eller varje person för vars räkning köparen överenskommer om köp av en paketresa (annan kontrahent), eller en person till vilken köparen eller annan kontrahent överlåter [paketresan]".

5 I följande bestämmelser anges innehållet i de rättigheter och skyldigheter som följer för parterna i avtalet av att de ingår ett avtal avseende en paketresa samt den informationsskyldighet som tillkommer arrangören och återförsäljaren under tiden före det att ett avtal ingås. Det är allmänt taget fråga om bestämmelser som riktas mot den "starkare" parten i avtalet (återförsäljaren och/eller arrangören) och som syftar till att skydda konsumenten. I fråga om det föreliggande fallet finns det särskilt skäl att nämna bestämmelserna i artikel 4.1 b iii och artikel 4.3. I den förstnämnda punkten stadgas beträffande minderårigas resor eller utlandsvistelser att arrangören eller återförsäljaren i god tid före avresan skriftligen eller i annan lämplig form skall ge konsumenten information som möjliggör direktkontakt med barnet eller med ansvarig person där barnet vistas. I den sistnämnda punkten föreskrivs att om konsumenten inte kan resa i väg får han överlåta sin bokning till en person som uppfyller alla de villkor som gäller för paketresan på villkor att han i rimlig tid före avresan underrättat arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt.

6 Därefter skall jag citera artikel 7 i direktivet enligt vilken "[d]en arrangör eller återförsäljare som är part i avtalet skall visa att han, i händelse av obestånd, har tillräcklig säkerhet för återbetalning av erlagda belopp och för hemtransport av konsumenten".(2)

7 Slutligen skall det konstateras att medlemsstaterna enligt artikel 9 skulle sätta i kraft de bestämmelser som är nödvändiga för att följa direktivet före den 31 december 1992. För Finlands del fastställdes den slutgiltiga fristen för införlivande av direktivet med nationell rätt till den 1 januari 1995. Direktivet har införlivats med den nationella rättsordningen inom denna frist - och, såvitt jag har kunnat bedöma frågan, på ett vederbörligt sätt - genom två författningar: lagen om paketresor (1079/94) och lagen om paketreserörelser (1080/94).

Bakgrund och tolkningsfrågor

8 AFS Intercultural Programs Finland ry (nedan kallat AFS Finland), som är klagande vid den nationella domstolen, är en förening utan vinstsyfte vilken har bildats enligt finsk rätt. Dess mål är enligt stadgan att främja internationellt samarbete och utbyte mellan kulturer. För att uppnå sitt mål arrangerar AFS Finland, i likhet med sina systerorganisationer i andra medlemsstater, internationell utbyteselevverksamhet genom att placera finska utbyteselever utomlands och utländska utbyteselever i Finland. De utbyteselever som deltar i detta program är mellan 16 och 18 år gamla. Utlandsvistelsen varar mellan 6 och 11 månader.

9 Föreningen anordnar elevernas transport till värdlandet med linjeflyg. Eleverna bor i familjer som AFS Finland har valt och som inkvarterar eleverna utan vederlag. AFS Finland anordnar dessutom korta förberedande kurser och sporadiskt gemensamma program för de ungdomar som deltar i resorna. Under sin tid som utbyteselever går eleverna i skola i värdlandet. Lokala frivilliga ansvarar för arrangemangen i värdlandet.

10 De ekonomiska förhållandena mellan parterna har arrangerats så, att eleverna skall betala ett belopp som motsvarar 10 procent av resans totala pris när de antas som utbyteselever, det vill säga ungefär 10 månader före avresan. Resten av betalningen erläggs därefter i tre poster, på förhand, innan resan börjar. När utbyteseleven åker från Finland får han en returbiljett som på förhand har betalats till flygbolaget.

11 Målet vid den nationella domstolen har sitt ursprung i konsumentverkets uppmaning till AFS Finland att registrera sig i det register över paketreserörelser som har upprättats genom den finska lagen om paketreserörelser. I denna lag (som, såsom jag redan har nämnt, har utfärdats för att införliva direktivet med den finska rättsordningen) stadgas att paketreserörelse endast får idkas av fysiska och juridiska personer samt utländska sammanslutningar och stiftelser med en filial i Finland med rätt att idka denna rörelse. Dessa rörelseidkare skall registreras i det register som har upprättats i detta syfte. I lagens 2 § anges närmare att med denna affärsverksamhet avses anordnande, utbjudande eller förmedling av paketresor. Enligt lagen skall konsumentverket övervaka att de näringsidkare som är verksamma inom denna medlemsstats territorium iakttar sina lagstadgade skyldigheter. Bland dessa skyldigheter ingår researrangörens skyldighet att, för den händelse han blir insolvent, ställa en tillräcklig säkerhet som tryggar returtransport av resenärerna och ersättning till konsumenten för förskottsavgiften.(3) Om någon idkar paketreserörelse utan att ha blivit registrerad som idkare av paketreserörelse, och således utan att ha ställt den säkerhet som krävs, kan konsumentverket enligt den finska lagen förbjuda idkaren att fortsätta denna verksamhet och kan förena detta förbud med ett vitesföreläggande.

12 Med tillämpning av de ovannämnda bestämmelserna uppmanade konsumentverket AFS Finland att registrera sig i registret över paketreserörelser. Enligt konsumentverket utgör de tjänster som erbjuds utbyteseleverna, bestående av transport, inkvartering i värdfamiljen och tilläggstjänster, såsom orientering i värdlandets kultur, sammantaget ett sådant "paket" på vilket lagstiftningen om paketresor skall tillämpas.

13 AFS Finland följde inte registreringsuppmaningen. Med anledning av detta förbjöd konsumentverket genom beslut av den 14 oktober 1996 AFS Finland att vid vite om 100 000 FIM idka paketreserörelse.

14 AFS Finland har efter detta sökt ändring hos högsta förvaltningsdomstolen och i sina besvär yrkat att konsumentverkets beslut skall upphävas. Som motivering har AFS Finland inledningsvis anfört att den inte idkar paketreserörelse, eftersom utbyteselevverksamheten inte utgör paketresor i den mening som avses i direktivet och i den nationella införlivandelagstiftningen. AFS Finland har vidare uppgett att den inte säljer transport och inkvartering eller transport och andra turisttjänster till ett totalpris, vilket innebär att kraven enligt artikel 2 i direktivet och motsvarande nationella föreskrifter inte är uppfyllda i det föreliggande fallet.

15 Med utgångspunkt från principen att den nationella lagstiftningen skall tolkas och tillämpas i enlighet med bestämmelserna i direktivet har högsta förvaltningsdomstolen begärt att EG-domstolen skall meddela ett förhandsavgörande beträffande följande frågor:

"1) Omfattar tillämpningsområdet för rådets direktiv 90/314/EEG om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang helt eller till vissa delar även en resa för utbyteselever som pågår ungefär ett halvår eller ett helt år och vars avsikt inte är resande eller turism utan att gå i skola i ett främmande land och lära känna dess folk och kultur genom att vederlagsfritt bo som familjemedlem i en värdfamilj? Påverkas frågan, huruvida en resa för utbyteselever omfattas av direktivets tillämpningsområde, av sådana omständigheter som betonar de icke-kommersiella dragen i anordnandet av resor, såsom att den som deltar i resan själv endast betalar en del av resekostnaderna och att resorna anordnas i samarbete mellan allmännyttiga organisationer i olika länder och till stor del grundas på frivilligarbete samt att resorna får understöd ur statens kulturanslag?

2) Om ovan beskrivna resor för utbyteselever omfattas av paketresedirektivets allmänna tillämpningsområde, begärs dessutom svar på följande frågor rörande den närmare tolkningen av artikel 2 i direktivet:

a) Skall inkvartering enligt artikel 2.1 b anses omfatta sådan långvarig och vederlagsfri inkvartering i en familj där vederbörande behandlas som en familjemedlem och likställs med barnen i familjen?

b) Skall begreppet andra turisttjänster enligt artikel 2.1 c anses omfatta den undervisning som ges eleven och hans föräldrar, val av värdfamilj och skola i värdlandet samt iordningställandet av de handlingar som krävs för vistelsen i det landet?"

Den första tolkningsfrågan

16 Den första tolkningsfrågan avser direktivets tillämpningsområde. Den nationella domstolen har hänvisat till sådana omständigheter som enligt dess uppfattning är ägnade att ifrågasätta om de tjänster som AFS Finland tillhandahåller har karaktären av "paketresor" i den mening som avses i lagen om paketreserörelser som har utfärdats för att genomföra direktivet. Det är närmare bestämt fråga om följande omständigheter: för det första resans längd, som varierar mellan sex månader och ett år, och för det andra syftet med resan: man åker inte i väg som turist eller på semester utan för att gå i skola i ett främmande land och för att bekanta sig med det levnadssätt som medborgarna i detta land har. Dessutom eftersträvar rörelseidkaren inte vinst. Slutligen har det hänvisats till att eleverna endast betalar en del av programmets kostnader samt till att medlemsstaten deltar i finansieringen genom kulturanslag.

17 Jag vill genast framhålla att de ovannämnda dragen enligt min uppfattning inte leder till att resorna i fråga faller utanför direktivets tillämpningsområde. För att visa detta skall jag först undersöka objektet, det vill säga det särskilda innehållet i de tjänster som AFS Finland tillhandahåller, och därefter subjektet, det vill säga själva föreningen AFS Finland.

18 Vad beträffar särdragen hos den tjänst som tillhandahålls skall hänsyn inledningsvis tas till AFS Finlands vid den nationella domstolen gjorda invändning, till vilken den brittiska regeringen har anslutit sig i målet vid EG-domstolen, enligt vilken det typiska för en utlandsvistelse som företas av elever som deltar i ett utbytesprogram dels är att vistelsen pågår länge, dels utgörs av vistelsens syfte, som inte är sedvanlig turism utan studier i vid bemärkelse. Av dessa skäl skulle en sådan vistelse inte falla inom direktivets tillämpningsområde. De anser med andra ord att direktivets tillämpningsområde skall avgränsas till en viss bestämd grupp av "[paketresor]", det vill säga de paketresor som görs i ett klart turistsyfte, medan de resor vilkas syfte är att gå i skola i ett främmande land och således bekanta sig med kulturen och levnadssättet i detta land per definition faller utanför direktivets tillämpningsområde. AFS Finland och den brittiska regeringen har till stöd för denna tolkning anfört att det på flera ställen i ingressen till direktivet hänvisas till "turism"(4) och behovet av att genomföra ett "gemenskapsprogram för turism".(5) Dessa omständigheter ger enligt dem uttryck för lagstiftarens vilja att avgränsa direktivets tillämpningsområde och således även det skydd som erbjuds konsumenterna av paketresor till att endast omfatta resor som görs i turistsyfte.

19 Enligt min uppfattning är de ovannämnda omständigheterna inte i sig tillräckliga som grund för att godta AFS Finlands och den brittiska regeringens åsikter. De omtalade bestämmelserna i direktivet skall tolkas enligt den allmängiltiga regeln att sådana bestämmelser i oklara fall skall tolkas så förmånligt som möjligt för den part som anses vara i behov av skydd, det vill säga konsumenterna av paketresorna.(6) Denna slutsats kan dras på grundval av en systematisk granskning av direktivets lydelse och syften, med beaktande även av ingressen till direktivet.(7) Bestämmelserna rörande definitionen av direktivets tillämpningsområde skall således ges en så vid innebörd som möjligt för att minska risken att det skydd som direktivet syftar till att säkerställa konsumenterna av ifrågavarande tjänster kringgås.

20 Det är inte möjligt att av direktivets syften, lydelse eller förarbeten(8) sluta sig till att direktivets tillämpningsområde enbart omfattar "turisttjänster". Eftersom det är fråga om harmonisering av sådana nationella lagstiftningar vilkas huvudsyfte är att skydda den svagare parten i ett avtal om paketresor, är det uppenbart att samma krav på konsumentskydd som utgör grunden för tillämpningen av skyddsbestämmelserna i direktivet skall gälla för samtliga tjänster som ingår i en "[paketresa]" som säljs inom gemenskapens territorium. Vad gäller direktivets lydelse framgår det redan av dess rubrik att det skall tillämpas på paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang, vilket klart utvisar att direktivets tillämpningsområde även omfattar sådana "[paketresor]" som inte syftar till "semesterfirande" i ordets snäva betydelse. Dessutom talar artikel 2.4 i direktivet, som innehåller en definition av begreppet "konsument", för en vidsträckt tolkning av direktivets tillämpningsområde. Såsom den finska regeringen har anfört, föreskriver denna bestämmelse nämligen endast att med konsument avses en person som köper eller överenskommer om köp av en sådan paketresa som definieras i artikel 2(9), utan att innehålla någon hänvisning till syftet med dessa resor, medan begreppet "konsument" i andra direktiv om konsumentskydd uttryckligen har begränsats till att avse "en fysisk person som, i ... transaktioner[na] ..., uppträder med avsikter, som kan anses ligga utanför hans näringsverksamhet eller yrkesområde".(10)

21 Även om man godtog att direktivets syfte endast var att reglera "turisttjänster",(11) skulle detta enligt min uppfattning inte i något fall vara en tillräcklig grund för den slutsats som har dragits av klaganden i målet vid den nationella domstolen och av den brittiska regeringen. Detta skulle nämligen ofrånkomligen kräva att man definierade begreppet "turism", vilket förefaller vara allt annat än lätt. Detta begrepp kan uppenbarligen inte likställas med "semesterfirande". Det är nämligen möjligt att skilja mellan kulturturism, turism med social inriktning, miljöturism och så vidare.(12) En och samma resa kan vidare ur turistens synvinkel utgöra antingen semesterfirande eller en kulturell upplevelse. Att definiera "turisttjänsterna" med utgångspunkt från syftena med en paketresa förefaller således helt godtyckligt. Av denna anledning är det inte motiverat att begränsa det skydd som direktivet avser att ge alla konsumenter av "paketresetjänster" till att endast gälla de tjänster som är avsedda för "semesterfirare".

22 Det är således inte möjligt att avgränsa direktivets tillämpningsområde utifrån resans syfte. Ståndpunkten att bestämmelserna i direktivet endast är avsedda att skydda "nöjesresor", medan resor i andra syften (affärs- eller konferensresor, släktbesök, studieresor, bara för att nämna några exempel) per definition är undantagna från direktivets skydd på grund av att direktivbestämmelserna om konsumentskydd inte är tillämpliga på dem, finner inte något stöd i direktivets lydelse eller syften. Till stöd för uppfattningen att syftena med resan saknar betydelse talar, utöver de uppenbara svårigheter som hänger samman med fastställandet av avsikten hos den person som köper en paketresa, även det ovannämnda kravet att förhindra att det skydd som direktivet är avsett att säkerställa kan kringgås.

23 Denna tolkning bekräftas enligt min uppfattning av artikel 4.1 i direktivet. Denna bestämmelse rör arrangörens och/eller återförsäljarens informationsskyldighet. Artikel 4.1 b iii hänför sig uttryckligen till minderårigas resor och utlandsvistelser och förpliktar de ovannämnda näringsidkarna att ge "information som möjliggör direktkontakt med barnet eller med ansvarig person där barnet vistas". Låt mig beträffande detta inledningsvis påpeka att denna bestämmelse avser minderårigas "utlandsvistelser" och att syftet med denna vistelse i praktiken just är studier (i värdlandets kultur, språk med mera). Vidare är den handlingsplikt som denna bestämmelse generellt sett innebär för arrangörerna beaktansvärt nog just densamma som AFS Finland frivilligt har åtagit sig gentemot de elever som har antagits till dess utbytesprogram.

24 Direktivets materiella tillämpningsområde kan således endast definieras med stöd av bestämmelserna i dess artiklar 1 och 2. Tjänsterna i fråga skall således för det första vara sådana som "säljs eller bjuds ut till försäljning inom gemenskapens territorium" (artikel 1). För det andra förutsätts att tjänsten skall utgöra ett "paket", det vill säga den prestation som tillhandahålls konsumenten skall vara en kombination av minst två av de nedannämnda tjänsterna: transport, inkvartering och andra turisttjänster som inte är direkt knutna till transport och som utgör en väsentlig del av paketresan. För det tredje krävs att arrangören i fråga skall bjuda ut dessa tjänster som en i förväg ordnad kombination och att denna skall säljas eller bjudas ut till försäljning till ett totalpris. Slutligen skall den tjänst som bjuds ut till försäljning vara under minst ett dygn eller inkludera åtminstone en övernattning. Om de tjänster som AFS Finland tillhandahåller uppfyller alla dessa villkor - vilket den nationella domstolen skall bedöma - skall konsumenterna som de svagare parterna i avtalet i fråga således säkerställas det skydd som direktivet erbjuder utan att andra omständigheter, såsom resans syfte och vistelsens längd, kan påverka detta.

25 Vad beträffar de särdrag som kännetecknar arrangören av utlandsvistelserna och som den nationella domstolen har angivit i begäran om förhandsavgörande, anser jag att dessa omständigheter inte är av sådan art att tjänsterna i fråga på grund därav inte skall anses omfattas av direktivets tillämpningsområde. Jag skall först undersöka den icke-kommersiella karaktären på AFS Finlands verksamhet. Den nationella domstolen har i detta avseende konstaterat att syftet med föreningens verksamhet inte är att erhålla vinst och att de som deltar i utbyteselevverksamheten endast behöver betala en del av kostnaderna, eftersom elevutbyte bland annat finansieras med statens kulturanslag.

26 I detta sammanhang måste man först beakta att definitionen av "arrangör av paketresor" i artikel 2.2 inte innehåller någon hänvisning till verksamhetens kommersiella eller icke-kommersiella karaktär.(13) Detta drag saknar således betydelse vid definitionen av de rörelseidkare på vilka direktivet skall tillämpas.

27 Förarbetena till direktivet stödjer den tolkning som jag har föreslagit. Den definition av begreppet "arrangör av [paketresor]" som återfinns i det slutgiltiga direktivet är en följd av att rådet beaktade ett ändringsförslag från Ekonomiska och sociala kommittén när det fastställde sin gemensamma ståndpunkt. I kommissionens ursprungliga förslag definierades "arrangör av [paketresor]" nämligen som "en person vilken som en del av sin affärsverksamhet anordnar [en paketresa] och med hjälp av broschyrer eller annan reklam bjuder ut den till försäljning till allmänheten".(14) Ekonomiska och sociala kommittén ansåg däremot i sitt ovannämnda, den 23 februari 1989, avgivna förslag att det var tillrådligt att omarbeta denna definition och att definitionen i kommissionens förslag till direktiv inte var tillfredsställande just därför att hänvisningen till idkande av verksamhet "inte omfattar andra än de rättssubjekt som yrkesmässigt anordnar resor, och således inte omfattar privata klubbar".(15)

28 Eftersom det anses att verksamhetens kommersiella eller icke-kommersiella karaktär inte har någon betydelse för tillämpningen av direktivet, innebär detta att de omständigheter som den nationella domstolen har nämnt avseende vederlagsfri inkvartering samt att den som deltar i ett program som AFS Finland har anordnat endast behöver betala en del av dess kostnader inte heller påverkar den tolkning som jag föreslår. Jag har redan föredragit ett förslag till avgörande av denna innebörd i det ovannämnda målet Rechberger.(16) I det förslaget till avgörande föreslog jag att en "[paketresa]" faller inom direktivets tillämpningsområde även när konsumenten inte behöver betala ett pris för det som motsvarar det ekonomiska värdet av den motprestation han erhåller och även om den penningprestation konsumenten skall erlägga formellt endast avser en av tjänsterna i detta paket. Att AFS Finlands verksamhet delvis grundas på frivilligarbete är av samma anledning också irrelevant för fastställandet av vilken personkrets som faller inom direktivets tillämpningsområde. Slutligen har endast den omständigheten betydelse att de uttryckliga kraven i direktivet är uppfyllda. Arrangören skall anordna paketresor på annat sätt än i enstaka fall och sälja eller bjuda ut dem till försäljning direkt eller via en återförsäljare.

29 Jag föreslår således att direktivets tillämpningsområde även omfattar en resa som ingår i ett program för utbytesstudenter, som varar mellan 6 och 12 månader och som görs i syfte att gå i skola och bekanta sig med ett annat lands samhälle och kultur genom inkvartering i en familj som bor där. Att arrangörens verksamhet är icke-kommersiell och, särskilt, den omständigheten att elevutbytet anordnas i samarbete mellan allmännyttiga samfund i olika stater och finansieras med medlemsstatens kulturanslag saknar betydelse i detta hänseende. Även den omständigheten att deltagaren i utbytesprogrammet endast behöver betala en del av kostnaderna är irrelevant.

Den andra tolkningsfrågan

30 Den ovan föreslagna tolkningen gör det nödvändigt att pröva den finska domstolens andra fråga till EG-domstolen. Den nationella domstolen har begärt att EG-domstolen skall tolka en viss bestämmelse i direktivet (artikel 2.1), som innehåller en uppräkning av de komponenter som skall ingå i en "[paketresa]" i den mening som avses i direktivet.

31 Såsom jag har konstaterat ovan, avses med en "[paketresa]" en i förväg ordnad kombination av minst två av följande komponenter: transport, inkvartering och andra turisttjänster som inte är direkt knutna till de båda förstnämnda tjänsterna men som likväl utgör en väsentlig del av paketresan. Den nationella domstolen vill således få klarhet i om dessa villkor är uppfyllda trots särdragen i målet.

32 I detta sammanhang finns det skäl att inledningsvis undersöka kommissionens allmänna invändning. Kommissionen har bestridit att det i det föreliggande fallet är fråga om "en i förväg ordnad kombination" av komponenterna i en paketresa. Enligt kommissionen är detta villkor inte uppfyllt, eftersom de resor som arrangeras av AFS Finland grundas på en individuell uttagning av varje elev som deltar i resorna, på grundval av elevernas personliga egenskaper. Antagandet till ett program för utbyteselever grundas nämligen på en bedömning av elevens personlighet och hans förmåga att anpassa sig till förhållandena i värdlandet samt till den familj som skall inkvartera honom.

33 Kommissionen anser att deltagandet i studieresorna således inte grundas på objektiva omständigheter. Det är således inte möjligt att på det föreliggande fallet tillämpa bestämmelsen i artikel 4.3 i direktivet enligt vilken konsumenten, om han blir förhindrad att delta i paketresan, får överlåta sin bokning till en person som uppfyller de villkor som gäller för paketresan.

34 Kommissionens slutsatser är inte övertygande. Jag anser att den ovannämnda bestämmelsen skall tolkas på ett annat sätt. Konsumentens rätt, enligt direktivet, att överlåta sitt avtalsbaserade tillgodohavande får endast användas när mottagaren är "en person som uppfyller alla de villkor som gäller för [paketresan]". Även i själva direktivet medges alltså att det kan vara nödvändigt att uppfylla vissa i förväg uppställda villkor som särskilt är knutna till de personliga egenskaperna för att det skall vara möjligt att delta i vissa paketresor. Det finns nämligen också sådana resor - även särskilda "nöjesresor" - som anordnas för personer som tillhör en viss yrkesgrupp eller förening, för eleverna i en viss skola, för personer som tillhör en viss åldersgrupp och så vidare. Vad beträffar sådana resor som är avsedda för vissa målgrupper är rätten, enligt artikel 4.3 i direktivet, att överlåta sitt avtalsbaserade tillgodohavande uppenbarligen inte ovillkorlig utan kan användas endast när mottagarna uppfyller villkoren för att delta i en viss resa. Detta innebär att arrangören i samtliga fall endast är skyldig att godkänna vissa personer som deltagare. Jag anser däremot inte att det är motiverat att invända att bestämmelserna till skydd för konsumenter av paketresor, vilket ges genom direktivet, - särskilt bestämmelserna avseende ställande av säkerhet för återbetalning av erlagda belopp och tryggande av hemtransport - inte är tillämpliga endast därför att konsumenten inte har rätt att överlåta sitt avtalsbaserade tillgodohavande rörande en viss resa till vem som helst. Detta skulle nämligen leda till en begränsning av skyddsreglernas tillämpningsområde utan giltigt skäl, vilket skulle stå i strid med direktivets syfte. Syftet med direktivet förutsätter ju tvärtom att dess bestämmelser avseende tillämpningsområdet skall ges en vidsträckt tolkning, såsom jag har påpekat ovan.

35 Då omfattningen av den rättighet som beviljas konsumenten genom artikel 4.3 i direktivet har visats vara helt relativ, står det klart att denna omfattning just framgår av lydelsen av den ovannämnda bestämmelsen. Även den slutsatsen kan alltså dras att kriterierna för deltagande i vissa paketresor kan vara så restriktiva och "exklusiva" att de leder till att det inte är tillåtet för en deltagare att sätta någon annan i sitt ställe eller att detta endast är tillåtet i speciella undantagsfall, utan att detta har någon mer allmän inverkan på tillämpningen av direktivet. I det föreliggande fallet skulle det endast vara möjligt att göra en överlåtelse till sådana personer som AFS Finland har valt till sitt utbytesprogram, men när hänsyn tas till tjänstens karaktär och det nära personliga förhållande som uppstår till värdfamiljen förutsätter en överlåtelse även värdfamiljens samtycke. Det förhållandet att det är mycket svårt eller omöjligt att tillämpa en bestämmelse i direktivet på en viss grupp av paketresor, vilket dessutom implicit även framgår av själva direktivet, medför likväl inte att dessa paketresor utan vidare skall lämnas utanför direktivets tillämpningsområde. Detta gäller naturligtvis för situationer i vilka paketresorna i fråga till alla andra delar uppfyller de förutsättningar som uppställs i direktivbestämmelserna.

36 Eftersom det har visats att det särskilda förhållande som uppstår mellan AFS Finland, eleven och värdfamiljen inte utgör hinder för att kravet avseende "en i förväg ordnad kombination" av de tjänster som bildar en paketresa skall anses uppfyllt, finns det skäl att närmare undersöka innehållet i den andra tolkningsfrågan. Den nationella domstolen vill genom den framför allt få klarhet i om en vederlagsfri och långvarig vistelse i en familj där eleven behandlas som ett av familjens barn skall anses utgöra inkvartering i den mening som avses i artikel 2.1 b i direktivet.

37 Enligt min uppfattning skall frågan besvaras jakande. Jag har redan konstaterat att den tid under vilken paketresan pågår och den omständigheten att den delvis är vederlagsfri inte har någon betydelse för definitionen av direktivets tillämpningsområde. På denna punkt är det tillräckligt att paketresan har sålts eller bjudits ut till försäljning till ett totalpris. Definitionen av begreppet "inkvartering" omfattar för sin del rätt uppenbart anordnandet av alla former av nattlogi, på hotell, i familjer, på vandrarhem etcetera. Inkvarteringens längd har inte någon betydelse enligt direktivets systematik. I detta avseende uppställs i direktivet endast en minimigräns, genom att det krävs att kombinationen av de tjänster som tillhandahålls konsumenten skall vara minst ett dygn eller innehålla åtminstone en övernattning. Enligt detta resonemang saknar det likaså relevans att eleven i värdfamiljen behandlas som familjens egna barn.

38 Då jag nu har visat att de tjänster som AFS Finland tillhandahåller innehåller de två komponenter som är typiska för en paketresa, nämligen transport och inkvartering, blir den nationella domstolens sista fråga till EG-domstolen, avseende tolkningen av artikel 2.1 c i direktivet, irrelevant. Jag nöjer mig därför med att framhålla att de tjänster, såsom iordningställandet av de handlingar som krävs för vistelsen i värdlandet och en kort utbildning som förbereder för utlandsvistelsen, vilka har nämnts i beslutet om hänskjutande, i princip kan utgöra sådana "andra turisttjänster" som nämns i den ovannämnda bestämmelsen, förutsatt att de utgör en väsentlig del av tjänsterna i paketresan. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra om detta krav är uppfyllt i det föreliggande fallet.

Förslag till avgörande

39 Mot bakgrund av vad ovan anförts föreslår jag att EG-domstolen besvarar högsta förvaltningsdomstolens frågor på följande sätt:

1) En utlandsresa som görs inom ramen för ett program för utbyteselever, som varar mellan 6 och 12 månader och som företas i avsikt att gå i skola i ett främmande land och lära känna dess samhälle och kultur genom att vederlagsfritt bo som familjemedlem i en lokal familj, omfattas av tillämpningsområdet för rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang. Omständigheterna att arrangörens verksamhet inte är av kommersiell art och att deltagare i utbytesprogrammet endast behöver betala en del av kostnaderna för programmet saknar däremot relevans i detta avseende.

2) 2.1 Långvarig och vederlagsfri vistelse skall anses som "inkvartering" i den mening som avses i artikel 2.1 b i direktivet, även om denna vistelse äger rum hos en familj som behandlar deltagaren som en familjemedlem som kan likställas med familjens barn.

2.2 Även om iordningställandet av de handlingar som krävs för vistelsen i värdlandet och en kort utbildning som förbereder för utlandsvistelsen i princip kan anses som "andra turisttjänster" i den mening som avses i artikel 2.1 c i direktivet, ankommer det på den nationella domstolen att avgöra om dessa utgör en väsentlig del av paketresan.

(1) - EGT L 158, s. 59; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 53.

(2) - Hittills har domstolen avgjort frågor om tolkningen av artikel 7 i direktivet i dom av den 8 oktober 1996 i de förenade målen C-178/94, C-179/94 och C-188/94-C-190/94, Dillenkofer m.fl. (REG 1996, s. I-4845) samt i dom av den 14 maj 1998 i mål C-364/96, Verein für Konsumenteninformation (REG 1998, s. I-2949). Tolkningen av denna bestämmelse är också i fråga i det vid domstolen anhängiga målet C-140/97, Rechberger m.fl. mot Österrike, där jag har föredragit förslag till avgörande den 25 juni 1998.

(3) - Det är fråga om konsumenternas rättigheter enligt artikel 7 i direktivet, vilken har nämnts ovan i punkt 6.

(4) - Se första övervägandet där det konstateras att "[e]tt av gemenskapens huvudmål är att förverkliga den inre marknaden där turistsektorn är en väsentlig del". I sjunde övervägandet konstateras dessutom att "[t]uristnäringen spelar en allt större och viktigare roll för ekonomierna i medlemsstaterna" och att "[s]ystemet med [paketresor] utgör en väsentlig del av denna näring".

(5) - Se femte övervägandet: "I sin resolution av den 10 april 1984 (EGT C 115, s. 1) om ett gemenskapsprogram för turism välkomnade rådet kommissionens initiativ att fästa uppmärksamhet på turismens betydelse och uppmärksammade kommissionens första riktlinjer för ett gemenskapsprogram för turism."

(6) - Se punkterna 33-39 i domen i de ovannämnda förenade målen Dillenkofer m.fl. (ovan fotnot 2) och punkterna 11-14 i generaladvokaten Tesauros förslag till avgörande i dessa mål. Enligt min uppfattning har principen om den för konsumenterna förmånligaste tolkningen även slagits fast i domen i det ovannämnda målet Verein für Konsumenteninformation (ovan fotnot 2) och särskilt i punkterna 18-23, där domstolen gjorde en vidsträckt tolkning av tillämpningsområdet för konsumenternas rätt till återbetalning av de erlagda beloppen och rätten till hemtransport "med beaktande av direktivets syften" och särskilt syftet med dess artikel 7 (punkt 20 i domen).

(7) - Vad beträffar en sådan differentiering av bestämmelserna i direktivet där den ifrågavarande hermeneutiska principen lyfts fram hänvisar jag till punkt 17 och fotnoterna 5-7 i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Rechberger.

(8) - Se kommissionens förslag till rådet av den 23 mars 1988 (EGT C 96, s. 5) och dess motivering i rättsakten KOM(88) 41 slutgiltig, Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande av den 23 februari 1989 (EGT C 102, s. 27) samt Europaparlamentets yttranden i samband med den första behandlingen av förslaget den 15 februari 1989 (EGT C 69, 1989, s. 95) och vid den andra behandlingen av förslaget den 16 maj 1990 (EGT C 149, 1990, s. 86).

(9) - Samt varje person för vars räkning köparen överenskommer om köp av en paketresa eller en person till vilken köparen eller annan kontrahent överlåter paketresan.

(10) - Se artikel 2 första strecksatsen i rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985 för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L 372, s. 31; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 83), artikel 1.2 a i rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter (EGT L 42, 1987, s. 48; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 202), artikel 2 b i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169), artikel 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 94/47/EG av den 26 oktober 1994 om skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal om nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis (EGT L 280, s. 83; svensk specialutgåva, område 13, volym 27, s. 40) och artikel 2.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG av den 20 maj 1997 om konsumentskydd vid distansavtal (EGT L 144, s. 19).

(11) - Här skall det påpekas att det i vissa språkversioner i artikel 2.1 c talas om "andra turisttjänster" som inte är knutna till transport eller inkvartering. Klaganden i målet vid den nationella domstolen och den brittiska regeringen anser att detta innebär att dessa andra två tjänster, transport och inkvartering, också skall tillhandahållas konsumenten såsom "turisttjänster" för att "[paketresan]" i fråga skall falla inom direktivets tillämpningsområde. I detta sammanhang kan det konstateras, utöver vad som anförs i brödtexten, angående definitionen av själva begreppet "turisttjänst", att alla språkversioner av direktivet inte motsvarar den franska, den engelska och den italienska versionen. I till exempel den finska versionen talas om "andra resetjänster", vilket som ett begrepp förefaller mer omfattande än begreppet "andra turisttjänster".

(12) - Se i detta avseende rådets beslut 92/421/EEG av den 13 juli 1992 om gemenskapens handlingsplan för stöd till turismen (EGT L 231, s. 26; svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 11). I bilagan till detta beslut hänvisas till gemenskapens åtgärder till stöd för turism och kultur, turism på landsbygden, turism med social inriktning och ungdomsturism. Beträffande det sistnämnda delområdet anges i bilagan att "[g]emenskapens handlingsplan på detta område är, som ett stöd för gemenskapens nuvarande riktlinjer, avsedd både att förbättra ungdomars kunskaper om kultur och livsstilar i de olika medlemsstaterna och att göra det lättare för dem att resa på semester". Dessa konstateranden betonar således möjligheten att kombinera å ena sidan nöje och å andra sidan undervisning och kultur i en och samma "turistresa".

(13) - Bestämmelsen förutsätter nämligen endast att verksamhet skall utövas på annat sätt än i enstaka fall. I det mål som är anhängigt vid den nationella domstolen är detta krav mig veterligen uppfyllt.

(14) - Se artikel 2 i förslaget till direktiv (ovan fotnot 8).

(15) - Punkt 2.2 i yttrandet av den 23 februari 1989 (se ovan fotnot 8). Särskild uppmärksamhet skall dessutom fästas vid att rådet inte godtog Europaparlamentets ändringsförslag, fortfarande avseende definitionen av "arrangör av paketresor", enligt vilket "detta direktiv inte skall tillämpas på icke-kommersiella paketarrangemang som anordnas av grupper vilkas verksamhet faktiskt grundas på frivilligarbete" (se femte ändringsförslaget i Europaparlamentets yttrande vid den första behandlingen av förslaget, ovan fotnot 8).

(16) - Se ovan fotnot 2. Se särskilt punkterna 18 och 20 i förslaget till avgörande.