Domstolens dom (sjätte avdelningen) den 11 februari 1999. - Brottmål mot Massimo Romanelli och Paolo Romanelli. - Begäran om förhandsavgörande: Tribunale civile e penale di Firenze - Italien. - Fri rörlighet för tjänster - Kreditinstitut - Återbetalbara medel. - Mål C-366/97.



Rättsfallssamling 1999 s. I-00855



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

Frihet att tillhandahålla tjänster - Kreditinstitut - Förbud för personer och företag som inte är kreditinstitut att driva rörelse vars verksamhet består i att från allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel - Andra återbetalbara medel - Begrepp - Finansiella instrument för vilka det har ingåtts ett avtal om återbetalning av de medel som betalats - Omfattas (Rådets direktiv 77/780 och 89/646, artikel 3)

Sammanfattning

Uttrycket "andra återbetalbara medel" i artikel 3 i rådets andra direktiv 89/646 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut, samt med ändring av direktiv 77/780/EEG - i vilket det föreskrivs ett förbud för personer och företag som inte är kreditinstitut att driva rörelse vars verksamhet består i att från allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel - avser inte enbart finansiella instrument som är av sådan karaktär att de skall återbetalas, utan även finansiella instrument som inte är av sådan karaktär men för vilka det har ingåtts ett avtal om återbetalning av de medel som betalats. Det framgår nämligen av direktiven 77/780 och 89/646 att skyddet för sparande utgör ett av syftena med samordningen av rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut. Enligt fjärde övervägandet i direktiv 77/780 skall samordningen gälla alla kreditinstitut. Det framgår av femte övervägandet att samordningen bör vara så omfattande som möjligt och gälla alla institut, vars verksamhet består i att ta emot återbetalbara medel från allmänheten, antingen genom insättningar eller i annan form, såsom genom fortlöpande utgivning av obligationer och andra jämförbara värdepapper.

Parter

I mål C-366/97,

angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Tribunale civile e penale di Firenze (Italien), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga brottmålet mot

Massimo Romanelli,

Paolo Romanelli,

angående tolkningen av artikel 3 i rådets andra direktiv 89/646/EEG av den 15 december 1989 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut, samt med ändring av direktiv 77/780/EEG (EGT L 386, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 27),

meddelar

DOMSTOLEN

(sjätte avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden P.J.G. Kapteyn (referent) samt domarna G. Hirsch, J.L. Murray, H. Ragnemalm och R. Schintgen,

generaladvokat: N. Fennelly,

justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren H. von Holstein,

med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:

- Massimo och Paolo Romanelli, genom advokaten Giovanni Flora, Florens,

- Belgiens regering, genom Jan Devadder, chefsrådgivare vid utrikes-, utrikeshandels- och utvecklingsbiståndsministeriet, i egenskap av ombud,

- Österrikes regering, genom Christine Stix-Hackl, Gesandte, förbundsutrikesministeriet, i egenskap av ombud,

- Finlands regering, genom ambassadören Holger Rotkirch, chef vid utrikesministeriets rättsavdelning, och lagstiftningsrådet Tuula Pynnä, samma ministerium, båda i egenskap av ombud,

- Europeiska gemenskapernas kommission, genom juridiske rådgivaren Christina Tufvesson och Laura Pignataro, rättstjänsten, båda i egenskap av ombud,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 24 september 1998 av: Massimo och Paolo Romanelli samt kommissionen,

och efter att den 29 oktober 1998 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Tribunale civile e penale di Firenze har genom beslut av den 8 oktober 1997, som inkom till domstolen den 24 oktober samma år, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget ställt en fråga om tolkningen av artikel 3 i rådets andra direktiv 89/646/EEG av den 15 december 1989 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut, samt med ändring av direktiv 77/780/EEG (EGT L 386, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 27).

2 Frågan har uppkommit i ett brottmål mot Massimo och Paulo Romanelli, i egenskap av företrädare för Romanelli Finanzaria SpA, som står åtalade för att olagligen ha ägnat sig åt inlåning från allmänheten.

3 Artikel 3 i direktiv 89/646 har följande lydelse:

"Medlemsstaterna skall förbjuda personer eller företag som inte är kreditinstitut att driva rörelse som omfattar inlåning från allmänheten[*]..." [*I överensstämmelse med terminologin i rådets direktiv 77/780 används nedan begreppet "vars verksamhet består i att från allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel". Övers. anm.]

4 Direktiv 89/646 har i Italien införlivats genom lagdekret nr 385 av den 1 september 1993 om genomförande av direktiv 89/646 EEG och om samordning av de lagar som antagits inom bank- och kreditsektorn. Enligt artikel 11.2 i detta dekret är det förbjudet för andra företag än banker att låna pengar från allmänheten, vilket i punkt 1 i samma bestämmelse definieras som "mottagande av medel med skyldighet till återbetalning, antingen i form av insättning eller i annan form". Enligt artikel 130 i lagdekret nr 385 är det dessutom en straffbar gärning att olagligen ägna sig åt inlåning från allmänheten.

5 Åren 1994 och 1995 emitterade Massimo och Paolo Romanelli värdepapper genom att till utomstående sälja skuldebrev för inlösen jämte avtalad ränta och warrants som representerade en optionsrätt till köp av obligationer som emitterats av Romanelli Finanzaria SpA.

6 Tribunale civile e penale di Firenze har uppgett att "de aktuella värdepapperen och warrants för köp av obligationerna ... inte var återbetalbara finansiella instrument till sin karaktär men hade blivit det genom avtal".

7 Det framgår av beslutet om hänskjutande att begreppet inlåning i lagdekret nr 385 kan tolkas på två sätt: antingen avser begreppet endast de finansiella instrument som till sin karaktär är återbetalningspliktiga, eller också avser begreppet även de finansiella instrument som skall återbetalas till följd av ett uttryckligt avtal.

8 Eftersom Tribunale civile e penale di Firenze anser att tolkningen av artikel 3 i direktiv 89/646 är avgörande för denna fråga, har den beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen:

"Avser uttrycket 'återbetalbara medel' i direktiv 89/646/EEG av den 15 december 1989 endast finansiella instrument som är av sådan karaktär att de skall återbetalas, eller avser detta begrepp även finansiella instrument som inte är av sådan karaktär men för vilka det har ingåtts ett avtal om återbetalning av inbetalda medel?"

9 Enligt de åtalade i målet vid den nationella domstolen avser artikel 3 i direktiv 89/646 endast mottagande av medel som till sin karaktär är återbetalbara och inte verksamhet som avser finansiella instrument som saknar detta särdrag, även om det har ingåtts ett avtal om återbetalning i sistnämnda fall. Även om direktiv 89/646 och rådets direktiv 77/780/EEG av den 12 december 1977 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut (EGT L 322, s. 30; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 210) avser att skydda lånat kapital, såsom inlåningsbevis och obligationer, avser de inte riskkapital såsom aktier i ett bolag, vilket inte har investerats med en återbetalningsgaranti utan i syfte att generera spekulationsvinster.

10 Den belgiska, den österrikiska och den finska regeringen samt kommissionen anser däremot att en av de huvudsakliga målsättningarna med direktiv 89/646, det vill säga att skydda sparande, endast kan uppfyllas om artikel 3 i direktivet tolkas på så sätt att begreppet "återbetalbara medel" omfattar alla återbetalningspliktiga transaktioner oavsett form. Med hänsyn till att kreditinstituten hela tiden utvecklar nya instrument, skulle varje annan tolkning av denna bestämmelse äventyra det föreskrivna förbudets ändamålsenliga verkan, vilket är att säkerställa att endast rättssubjekt med tillstånd får erbjuda de aktuella tjänsterna till allmänheten.

11 Såsom domstolen redan har fastslagit i dom av den 9 juli 1997 i mål C-222/95, Parodi (REG 1997, s. I-3899) punkt 22, utgör banksektorn en särskilt känslig sektor i fråga om konsumentskydd. Det är bland annat nödvändigt att skydda konsumenter mot skador till följd av banktransaktioner som utförs av verksamheter vilka inte respekterar solvenskraven eller vilkas ledning inte uppfyller de nödvändiga kraven på yrkeskunnande eller moral.

12 Såsom även framgår av direktiv 77/780 och 89/646 utgör skyddet för sparande ett av syftena med samordningen av rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut.

13 Enligt fjärde övervägandet i direktiv 77/780 skall samordningen gälla alla kreditinstitut. Det framgår av femte övervägandet att samordningen alltså bör vara så omfattande som möjligt och gälla alla institut, vars verksamhet består i att ta emot återbetalbara medel från allmänheten, antingen genom insättningar eller i annan form, såsom genom fortlöpande utgivning av obligationer och andra jämförbara värdepapper.

14 Mot bakgrund av dessa överväganden definieras kreditinstitut i artikel 1 första strecksatsen i direktiv 77/780 som "ett företag vars verksamhet består i att från allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel och att bevilja krediter för egen räkning". I direktiv 89/646, vilket enligt artikel 2.1 är tillämpligt på alla kreditinstitut, hänvisas även till denna definition.

15 Härav följer att förbudet i artikel 3 i direktiv 89/646, för personer och företag som inte är kreditinstitut, att driva rörelse vars verksamhet består i att från allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel skall tolkas så, att detta förbud gäller finansiella instrument vilka är återbetalbara till följd av en avtalsbestämmelse.

16 Såsom generaladvokaten med rätta har påpekat i punkt 12 i sitt förslag till avgörande skulle en mera restriktiv tolkning, som den som förespråkas av de åtalade i målet vid den nationella domstolen, kunna äventyra syftet med det skydd som konsumenter åtnjuter gentemot den skada de skulle kunna åsamkas på grund av finansiella transaktioner.

17 Den nationella domstolens fråga skall följaktligen besvaras så, att uttrycket "andra återbetalbara medel" i artikel 3 i direktivet inte enbart avser finansiella instrument som är av sådan karaktär att de skall återbetalas, utan även finansiella instrument som inte är av sådan karaktär men för vilka det har ingåtts ett avtal om återbetalning av de medel som betalats.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

18 De kostnader som har förorsakats den belgiska, den österrikiska och den finska regeringen samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

(sjätte avdelningen)

- angående den fråga som genom beslut av den 8 oktober 1997 har ställts av Tribunale civile e penale di Firenze - följande dom:

Uttrycket "andra återbetalbara medel" i artikel 3 i rådets andra direktiv 89/646/EEG av den 15 december 1989 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut, samt med ändring av direktiv 77/780/EEG, avser inte enbart finansiella instrument som är av sådan karaktär att de skall återbetalas, utan även finansiella instrument som inte är av sådan karaktär men för vilka det har ingåtts ett avtal om återbetalning av de medel som betalats.