Domstolens dom den 30 januari 1985. - Europeiska gemenskapernas kommission mot Franska republiken. - Stöd till jordbrukare finansierat genom driftsöverskottet från en nationell jordbrukskreditkassa. - Mål 290/83.



Rättsfallssamling 1985 s. 00439

Svensk specialutgåva s. 00039

Finsk specialutgåva s. 00039



Sammanfattning

Parter

Föremål för talan

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Statligt stöd - begrepp - stöd som inte härrör från statliga medel - stöd som beviljas genom offentliga eller privata organ - omfattas

(artikel 92 i EEG-fördraget)

2. Statligt stöd - kommissionens prövning - bedömning på grundval av artikel 92 i fördraget - förfarande enligt artikel 93.2 - användning av det förfarande som föreskrivs i artikel 169 - otillåtlighet

(artiklarna 93.2 och 169 i EEG-fördraget)

Sammanfattning

1. Fördragets artikel 92 möjliggör en bedömning av om en statlig åtgärd, så vitt syftet med denna är att bevilja ett statligt stöd av vilket slag det än är, är förenlig med den gemensamma marknaden. Ett stöd måste inte nödvändigtvis finansieras med statliga medel för att betraktas som statligt stöd. Artikel 92 inbegriper alla former av stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel utan att det finns anledning att göra åtskillnad mellan sådana fall där stödet ges direkt av staten eller av offentliga eller privata organ som staten inrättat eller utsett för att administrera det.

2. Det förfarande som föreskrivs i artikel 93.2 i fördraget för att bedöma huruvida ett stöd som omfattas av artikel 92 är förenligt eller inte med den gemensamma marknaden, ger samtliga berörda parter garantier som på ett särskilt sätt är anpassade till de speciella problem som statliga stöd innebär för konkurrensen på den gemensamma marknaden och som är mer omfattande än de garantier som ges genom det inledande förfarande som föreskrivs i fördragets artikel 169, i vilket endast kommissionen och den berörda medlemsstaten deltar. Följaktligen måste kommissionen - även om ovannämnda särskilda förfarande inte på något

sätt utgör hinder för att ett stödsystems förenlighet med andra gemenskapsregler än de i artikel 92 bedöms i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 169 - följa förfarandet i artikel 93.2, om den önskar fastslå att detta system, såsom stöd, är oförenligt med den gemensamma marknaden.

Parter

Mål 290/83

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Marie-José Jonczy, rättstjänsten, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg hos Manfred Beschel, rättstjänsten, bâtiment Jean Monnet, Kirchberg,

sökande,

mot

Frankrike, företrätt av Gilbert Guillaume och Gérard Boivineau, i egenskap av ombud, med delgivningadress i Luxemburg hos Frankrikes ambassad, 2, rue Bertholet,

svarande.

Föremål för talan

Talan avser fastställelse av att Frankrike, genom att anmoda Caisse nationale de crédit agricole att utbetala ett bidrag till de sämst lottade jordbrukarna, har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5 i EEG-fördraget, med hänsyn till fördragets mål på konkurrensområdet, särskilt artiklarna 92 och följande.

Domskäl

1 Genom en ansökan som inkom till domstolens kansli den 23 december 1983 har Europeiska gemenskapernas kommission i enlighet med artikel 169 i EEG-fördraget väckt talan om fastställelse av att Frankrike, genom att anmoda Caisse nationale de crédit agricole (nationella jordbrukskreditkassan) att utbetala ett bidrag till de sämst lottade jordbrukarna, har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5 i fördraget, med hänsyn till fördragets mål på konkurrensområdet, särskilt artiklarna 92 och följande.

2 Det framgår av handlingarna att det efter den årliga jordbrukskonferensen i december 1981, i vilken den franska regeringen och jordbruksorganisationerna deltog, offentliggjordes en rad stödåtgärder till förmån för det franska jordbruket, som den franska regeringen underrättade kommissionen om i enlighet med artikel 93.3 i fördraget. Bland dessa åtgärder fanns ett "solidaritetsbidrag" på 1,5 miljarder franska franc, avsett att understödja de sämst lottade jordbrukarna. Detta bidrag finansierades genom det under flera år ackumulerade driftsöverskottet från Caisse nationale de crédit agricole (nedan kallad CNCA).

3 Solidaritetsbidraget antog formen av ett schablonbelopp som beviljades alla jordbrukare med en omsättning som var lägre än 250 000 franska franc och beloppet var omvänt proportionellt mot intäkterna. Stödbeloppen hade fastställts med hjälp från departementens jordbruksmyndigheter och utbetalades av Mutualité sociale agricole.

4 Kommissionen inledde först, genom en skrivelse av den 10 mars 1982, det förfarande som föreskrivs i artikel 93.2 i fördraget, med hänsyn till vissa av de åtgärder den hade underrättats om, häribland solidaritetsbidraget.

5 I sitt svar gjorde den franska regeringen gällande att överskottet från CNCA inte var statliga medel utan ränteavkastningen från driften av en privat sparbank. Den klargjorde också att beslutet att använda dessa medel hade fattats strax före jordbrukskonferensen av CNCA:s styrelse, i vilken statens representanter är i minoritet. Följaktligen kunde det inte röra sig om statligt stöd i den mening som avses i artikel 92.1 i fördraget.

6 Kommissionen drog på grundval av dessa invändningar den slutsatsen att det inte rörde sig om ett statligt stöd i ordets egentliga mening utan att CNCA:s beslut att finansiera solidaritetsbidraget inte kunde förklaras på annat sätt än att det skett uppmaningar och påtryckningar från de offentliga myndigheterna. Kommissionen avbröt således förfarandet enligt artikel 93.2 och inledde genom en skrivelse av den 14 september 1982 det förfarande som föreskrivs i fördragets artikel 169, samtidigt som den gjorde gällande att den franska regeringen hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5 i fördraget, i vars andra stycke det föreskrivs att medlemsstaterna skall avstå från varje åtgärd som kan äventyra att fördragets mål uppnås. Eftersom den franska regeringen i sitt svar på denna skrivelse bestred att den hade gjort sig skyldig till en sådan överträdelse, väckte kommissionen föreliggande talan.

7 För kommissionen råder det ingen tvekan om att staten är initiativtagare till det beslut som fattades av CNCA:s styrelse. Beslutet uppvisar alla karakteristiska kännetecken på ett beslut som fattats under påtryckningar från de offentliga myndigheterna, och det faktum att dessa inte var i majoritet vid styrelsemötet saknar betydelse i detta fall.

8 Kommissionen hänvisar dessutom till det faktum att bestämmelserna i den franska lagen angående CNCA (code rural) endast rör kreditgivning. Eftersom CNCA enligt fransk lagstiftning är en offentlig inrättning, skall den hålla sig inom ramen för sina befogenheter (règle de la spécialité). Detta innebär bl.a. att den inte kan använda sina tillgångar till andra ändamål än de i stadgarna föreskrivna. Om CNCA överskrider sina befogenheter, måste jordbruksministern ingripa såsom tillsynsmyndighet. Den omständigheten att han inte ingrep bevisar, enligt kommissionen, att staten inte motsatte sig solidaritetsbidraget, trots att detta var oförenligt med CNCA:s befogenheter.

9 Mot bakgrund av dessa omständigheter har kommissionen ansett att den kan fastslå att det rör sig om en åtgärd med motsvarande verkan som ett statligt stöd, vilken är oförenlig med den gemensamma marknaden och omfattas av artikel 5 i fördraget. Genom sitt handlande har den franska regeringen skapat en situation liknande den som följer av beviljandet av ett statligt stöd, och genom att göra detta har den inte avhållit sig från åtgärder som kan äventyra att fördragets mål uppnås. En medlemsstat kan inte undandra sig sina skyldigheter genom att låta en ekonomisk aktör genomföra en åtgärd som om den hade vidtagits av staten direkt skulle vara oförenlig med fördraget.

10 Den franska regeringen har å sin sida bestritt att gemenskapsrätten innehåller ett begrepp som åtgärd med motsvarande verkan som ett statligt stöd. Denna konstruktion som framkastats av kommissionen kan inte utgöra underlag vare sig för ett förfarande enligt artikel 93 eller en talan om fastställelse av fördragsbrott enligt artikel 169.

11 Den ifrågavarande åtgärden är enligt den franska regeringen inte heller ett statligt stöd i den mening som avses i artikel 92 i fördraget. Det har inte funnits någon uppmaning från de offentliga myndigheternas sida gentemot vilka CNCA för övrigt är helt självständigt. Varken de allmänna reglerna för offentlig förvaltning i fransk lagstiftning eller de särskilda reglerna för CNCA ger regeringen befogenhet att ingripa såsom övervakande myndighet i ett sådant fall.

12 Det framgår av de författningstexter som den franska regeringen lagt fram och av de förklaringar som dess ombud kommit med under det muntliga förfarandet, att enligt gällande bestämmelser i artikel 1 i dekret nr 53-707 av den 9 augusti 1953 om statlig kontroll över nationella offentliga företag och vissa organisationer som har ekonomiska eller sociala syften, i dess utformning som följde av dekret nr 78-173 av den 16 februari 1978, blir beslut om bl.a. användningen av CNCA:s överskott inte definitiva förrän de har godkänts av den statliga myndigheten.

13 Det kan anmärkas att stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, är oförenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 92.1 i fördraget, i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna. De allmänna ordalag som används i denna bestämmelse gör det möjligt att på grundval av artikel 92 bedöma om en åtgärd som vidtas av staten är förenlig med den gemensamma marknaden, så vitt syftet med den är att bevilja ett statligt stöd, av vilket slag det än är.

14 Såsom det framgår av själva ordalydelsen i artikel 92.1 måste ett stöd inte nödvändigtvis finansieras med statliga medel för att betraktas som statligt stöd. Dessutom inbegriper artikel 92 alla former av stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel utan att det finns anledning att göra åtskillnad mellan sådana fall där stödet ges direkt av staten eller av offentliga eller privata organ som staten inrättat eller utsett för att administrera stödet, vilket domstolen fastslagit i sin dom av den 22 mars 1977 i målet 77/78 Steinike & Weinlig (Rec. s. 595).

15 Härav följer att artikel 92 i fördraget omfattar ett stöd som, liksom det ifrågavarande solidaritetsbidraget, beviljats och finansierats av ett offentligt organ och endast kan förverkligas med de offentliga myndigheternas godkännande, vars närmare bestämmelser för beviljande motsvarar bestämmelserna för ett vanligt statligt stöd, och som för övrigt har lagts fram av regeringen som en del av flera till jordbrukarna riktade åtgärder, som har anmälts till kommissionen i enlighet med artikel 93.3.

16 För att kunna bedöma om ett stöd som omfattas av artikel 92 är förenligt eller inte med den gemensamma marknaden, har det enligt fördragets artikel 93.2 inrättats ett särskilt förfarande för vilket särskilda villkor och bestämmelser fastställts. Enligt den bestämmelsen får kommissionen väcka talan mot den berörda medlemsstaten endast om denna stat inte rättar sig efter ett beslut i vilket den anmodats av kommissionen att upphäva eller ändra det ifrågavarande stödet. Före ett sådant beslut krävs i bestämmelsen att de berörda parterna getts tillfälle att yttra sig, vilket garanterar att övriga medlemsstater och berörda sektorer kan lämna sina synpunkter, och att kommissionen får fullständiga upplysningar om samtliga uppgifter i målet, innan den fattar sitt beslut. Slutligen öppnas genom den nämnda bestämmelsen möjligheten för den berörda medlemsstaten att vända sig till rådet, så att det enhälligt kan besluta att det ifrågavarande stödet skall anses vara förenligt med den gemensamma marknaden.

17 Det kan således fastslås att samtliga berörda parter genom det förfarande som föreskrivs i artikel 93.2 ges garantier som är särskilt anpassade till de speciella problem som statliga stöd innebär för konkurrensen på den gemensamma marknaden och som är mer omfattande än de garantier som ges genom det inledande förfarande som föreskrivs i fördragets artikel 169, i vilket endast kommissionen och den berörda medlemsstaten deltar. Följaktligen måste kommissionen - även om ovannämnda särskilda förfarande inte på något sätt utgör hinder för att ett stödsystems förenlighet med andra gemenskapsregler än de i artikel 92 bedöms i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 169 - följa förfarandet i artikel 93.2, om den önskar fastslå att detta system, såsom stöd, är oförenligt med den gemensamma marknaden.

18 Av ovanstående följer att artiklarna 92 och 93 inte lämnar något utrymme för ett parallellt begrepp som "åtgärder med motsvarande verkan som ett stöd" som skulle omfattas av ett annat system än det som gäller för stöd i egentlig mening.

19 Mot bakgrund av dessa omständigheter skall talan avvisas, så vitt den grundar sig direkt på artikel 169 i fördraget, utan att kommissionen dessförinnan har följt det förfarande som föreskrivs i artikel 93.

Beslut om rättegångskostnader

20 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom kommissionen tappat målet skall den ersätta kostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

följande dom:

1) Talan avvisas.

2) Kommissionen skall ersätta rättegångskostnaderna.