Mål T‑110/07

Siemens AG

mot

Europeiska kommissionen

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Marknaden för projekt avseende gasisolerade ställverk – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet konstateras – Uppdelning av marknaden – Verkan på den gemensamma marknaden – Begreppet fortlöpande överträdelse – Överträdelsens varaktighet – Preskription – Böter – Proportionalitet – Försvårande omständigheter – Ledande roll – Förmildrande omständigheter – Samarbete”

Sammanfattning av domen

1. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Samordnat förfarande – Skadlig inverkan på konkurrensen – Bedömningskriterier – Konkurrensbegränsande syfte – Tillräckligt konstaterande

(Artikel 81.1 EG; EES-avtalet, artikel 53.1)

2. Gemenskapsrätt – Principer – Grundläggande rättigheter – Oskuldspresumtion – Konkurrensförfarande – Tillämplighet

(Artikel 81.1 EG; artikel 6.2 EU)

3. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens beslut i vilket en överträdelse konstateras – Bevismedel – Bedömning av flera indicier

(Artikel 81.1 EG)

4. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Avtal mellan företag – Bevis på överträdelsen – Kommissionens åberopande av uttalanden från andra berörda företag – Tillåtet

(Art. 81.1 EG; EES-avtalet, artikel 53)

5. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Avtal mellan företag – Bevis på överträdelsen – Bedömning av en handlings bevisvärde – Kriterier

(Art. 81.1 EG)

6. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens beslut i vilket en överträdelse konstateras – Kommissionen har bevisbördan för överträdelsen och dess varaktighet – Bevisbördans omfattning

(Artikel 81.1 EG; kommissionens meddelande 2002/C 45/03)

7. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Meddelande om invändningar – Åberopande av ytterligare bevis efter det att meddelandet om invändningar skickats – Tillåtet – Villkor

(Artikel 81.1 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 25)

8. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens beslut i vilket en överträdelse konstateras – Det ankommer på kommissionen att lägga fram bevis på överträdelsen och dess varaktighet – Bevisbördans omfattning

(Artikel 81.1 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 25)

9. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Principens räckvidd – Gränser – Rätt för företaget att förhöra vittnen som åberopas mot det – Saknas

(Artikel 81.1 EG)

10. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Ett företags deltagande i en konkurrensbegränsande samverkan

(Artikel 81.1 EG)

11. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Överträdelse – Huruvida det rör sig om en enda överträdelse – Bedömningskriterier

(Artikel 81.1 EG; EES-avtalet, artikel 53; rådets förordning nr 1/2003, artikel 25.2)

12. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1A fjärde och sjätte styckena)

13. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Någon tvingande eller uttömmande förteckning över kriterierna finns inte

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2)

14. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Kommissionens utrymme för eget skön – Höjning av den generella bötesnivån

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2)

15. Konkurrens – Böter – Beslut att ålägga böter – Motiveringsskyldighet – Omfattning

(Artikel 253 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2)

16. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Försvårande omständigheter – Att ha en ledande roll eller uppmuntra till överträdelsen

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 2 tredje strecksatsen)

17. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Försvårande omständigheter – Att ha en ledande roll eller uppmuntra till överträdelsen

(Artikel 81.1 EG)

18. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Befrielse från eller nedsättning av böter då det företag som är föremål för utredning samarbetar

(Artikel 81.1 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 2002/C 45/03, punkterna 22 och 29)

1. Det är, vid bedömningen av om ett samordnat förfarande ska anses förbjudet enligt artikel 81.1 EG, överflödigt att ta hänsyn till dess faktiska resultat när det framgår att syftet med förfarandet är att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den inre marknaden. Detsamma gäller analogt i fråga om artikel 53.1 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES).

(se punkt 40)

2. Principen om oskuldspresumtion, som bland annat följer av artikel 6.2 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, utgör en del av de grundläggande rättigheter som enligt domstolens praxis ingår i gemenskapsrättens allmänna principer, vilket dessutom bekräftas i artikel 6.2 EU.

Med hänsyn till de ifrågavarande överträdelsernas art och till arten och strängheten i därtill knutna sanktionsåtgärder, ska principen om oskuldspresumtion tillämpas i förfaranden rörande åsidosättanden av konkurrensregler som gäller företag och som kan leda till ålägganden av böter eller viten. Det är nödvändigt att beakta denna princip i samband med talan om ogiltigförklaring av ett beslut om påförande av böter. Om den aktuella domstolen anser att det föreligger tvivel i detta sammanhang ska företräde ges åt den lösning som gynnar det företag till vilket beslutet om fastställelse av överträdelsen riktas. Den aktuella domstolen får således inte fastställa att kommissionen styrkt förekomsten av den ifrågavarande överträdelsen om denna fråga enligt nämnda domstol fortfarande är föremål för tvivel, särskilt i samband med talan om ogiltigförklaring av ett beslut om påförande av böter.

(se punkterna 44 och 45)

3. Det är nödvändigt att kommissionen i konkurrensfrågor förebringar exakt och samstämmig bevisning för att styrka en överträdelse och till stöd för att den påstådda överträdelsen har en märkbar konkurrensbegränsande verkan i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Varje del av den bevisning som kommissionen åberopat måste emellertid inte nödvändigtvis motsvara dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av alla indicier som institutionen åberopat motsvarar detta krav. Förekomsten av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal kan alltså härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som när de beaktas tillsammans, när annan hållbar förklaring saknas, kan utgöra bevisning för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett.

När kommissionen endast stöder sig på de ifrågavarande företagens uppträdande på marknaden när den sluter sig till att det föreligger en överträdelse, är det tillräckligt att företagen visar att det föreligger omständigheter som kastar ett annat ljus över de omständigheter som kommissionen styrkt och varigenom en annan trolig förklaring skulle kunna ges än den som kommissionen avgett för att sluta sig till att det skett en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler. En alternativ förklaring till sakförhållandena är bara relevant när kommissionen enbart stöder sig på de ifrågavarande företagens uppträdande på marknaden. En alternativ förklaring är irrelevant när det inte enbart presumeras att det skett en överträdelse, utan det finns bevisning som styrker detta. Enligt principen om fri bevisprövning är all bevisning tillåten för att fastställa en överträdelse, och en alternativ förklaring saknar således relevans när det, genom annan bevisning än skriftlig, har visats att det har skett en överträdelse.

(se punkterna 46–49 och 51)

4. Vad gäller den bevisning som kan åberopas för att fastställa en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), är det principen om fri bevisprövning som gäller i gemenskapsrätten. I synnerhet finns det inte någon bestämmelse eller någon allmän princip i gemenskapsrätten som utgör hinder för att kommissionen mot ett företag åberopar uttalanden från andra berörda företag. I annat fall skulle bevisbördan för beteenden som strider mot artiklarna 81 EG och 82 EG, vilken åvilar kommissionen, vara omöjlig att bära och oförenlig med kommissionens uppgift enligt EG‑fördraget att övervaka att dessa regler tillämpas på rätt sätt.

(se punkt 50)

5. När det gäller bevisvärdet av de olika bevisen i konkurrensfrågor, utgörs det enda relevanta kriteriet för att värdera fritt förebringad bevisning av dess trovärdighet. Enligt allmänna bestämmelser om bevisning beror trovärdigheten av en handling och följaktligen dess bevisvärde på dess ursprung, omständigheterna kring dess uppkomst, dess mottagare och huruvida dess innehåll är förnuftigt och trovärdigt. Bland annat ska det fästas stor vikt vid det förhållandet att en handling har upprättats i direkt samband med de faktiska omständigheterna eller av en person som direkt har bevittnat dessa omständigheter. Vidare ska uttalanden som går emot den som avgett dem i princip anses utgöra särskilt trovärdig bevisning.

Således ska bevisvärde tillerkännas bevisning som tagits upp genom vittnesmål som avlagts av en person som under nästan hela kartellens varaktighet var en av företrädarna för kartellens främsta aktörer inom ramen för denna.

(se punkterna 54 och 75)

6. Omständigheten att begära att få komma i åtnjutande av meddelandet om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden för att få ett nedsatt bötesbelopp ger inte med nödvändighet upphov till ett incitament att förvanska bevisningen. Ett försök att vilseleda kommissionen kan nämligen leda till att uppriktigheten hos vederbörande, och frågan huruvida denne samarbetat fullt ut, kan komma att ifrågasättas, och denne riskerar därmed att inte fullständigt komma i åtnjutande av meddelandet av samarbete.

I den mån förklaringarna av ett företag, som anklagats för att ha överträtt gemenskapens konkurrensregler, har bestritts av andra företag som också anklagas för att ha deltagit i en gemensam överenskommelse krävs emellertid att förklaringarna styrks genom annan bevisning för att betraktas som tillräckligt bevis för förekomsten och räckvidden av den gemensamma överenskommelsen.

(se punkterna 65 och 66)

7. Meddelandet om invändningar ska möjliggöra för dem som berörs av meddelandet att verkligen få kännedom om vilka beteenden som kommissionen klandrar dem för. Detta krav är uppfyllt om parterna i beslutet inte lastas för andra överträdelser än dem som nämns i meddelandet om invändningar och om det i beslutet endast beaktas faktiska omständigheter som parterna haft tillfälle att yttra sig över. Även om ett företag således inte i ett beslut kan lastas för andra överträdelser än dem som nämns i meddelandet om invändningar, är detta inte fallet vad gäller de faktiska omständigheter som åberopas. Det räcker i fråga om de sistnämnda att de berörda företagen har getts tillfälle att yttra sig över alla omständigheter som de lastas för. Det finns nämligen inte någon bestämmelse enligt vilken det är förbjudet för kommissionen att, efter det att den meddelat invändningarna, delge parterna nya handlingar vilka den anser styrker dess uppfattning, under förutsättning att företagen ges tillräcklig tid att framföra sina synpunkter i frågan.

(se punkterna 86 och 87)

8. Det åligger den part eller myndighet som gör gällande att konkurrensreglerna åsidosatts att förebringa bevisning genom att styrka att omständigheter föreligger som utgör rekvisit för en överträdelse. Det åligger vidare det företag som åberopar rätten till försvar, då överträdelse kan konstateras, att visa att villkoren för att tillämpa ett sådant försvar är uppfyllda, varför denna myndighet alltså bör tillgripa andra bevismedel.

Den allmänna principen att kommissionen ska styrka att samtliga omständigheter föreligger som utgör rekvisit för en överträdelse, inklusive dess varaktighet, och som kan inverka på den slutliga bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är påverkas inte av att det berörda företaget har åberopat en grund avseende preskription som företaget i princip har bevisbördan för.

När en sådan grund åberopas är det nämligen uppenbart att överträdelsens varaktighet och vilken dag denna upphörde måste fastställas. Dessa omständigheter i sig gör det emellertid inte befogat att överföra bevisbördan i detta avseende till det berörda företaget. För det första utgör överträdelsens varaktighet – ett begrepp som förutsätter att den dag överträdelsen upphörde måste vara känd – en av de huvudsakliga omständigheterna för överträdelsen, och bevisbördan för detta åvilar kommissionen, oberoende av att den omständigheten att detta bestritts även utgör en del av grunden avseende preskription. Denna slutsats är vidare befogad mot bakgrund av att den omständigheten att preskription enligt artikel 25 i förordning nr 1/2003 inte inträtt med avseende på kommissionens förfarande är ett objektivt rättsligt kriterium som följer av rättssäkerhetsprincipen och som därför är ett villkor för giltigheten hos varje beslut om sanktionsåtgärder. Det åligger kommissionen att iaktta denna princip även om företaget inte åberopar någon grund i detta avseende.

Fördelningen av bevisbördan kan dock variera, eftersom de faktiska omständigheter som en part åberopar kan vara sådana att motparten tvingas lämna en förklaring eller en motivering, vid äventyr av att bevisbördan kan anses ha uppfyllts. När kommissionen har styrkt att det föreligger ett avtal, ankommer det på det deltagande företaget att visa att man har tagit avstånd från det, och av denna bevisning måste det framgå att företaget har uttryckt sin vilja att ställa sig utanför avtalet på ett tydligt sätt, så att detta har framgått för de övriga deltagande företagen.

(se punkterna 173–176)

9. Den grundläggande principen om rätten till försvar förutsätter att de företag och företagssammanslutningar som berörs av kommissionens utredning i ett konkurrensärende ges tillfälle att under det administrativa förfarandet faktiskt framföra sina synpunkter på huruvida de omständigheter, anmärkningar och förhållanden som kommissionen påstått verkligen föreligger och är relevanta. Ett företags svar på meddelandet om invändningar kan således inte med framgång åberopas mot ett annat företag som berörs av utredningen, när det senare företaget inte har fått tillgång till svaret före kommissionens antagande av det angripna beslutet.

Det krävs däremot inte enligt nämnda princip att de berörda företagen ges möjlighet att, inom ramen för det administrativa förfarandet, själva förhöra de vittnen som hörts av kommissionen.

(se punkterna 189 och 199)

10. Den omständigheten att ett företag inte öppet tar avstånd från en överträdelse som det har deltagit i eller inte avslöjar den för de administrativa myndigheterna kommer i detta avseende att uppmuntra till fortsatt överträdelse och äventyra upptäckten av den, varför detta tysta medgivande kan anses utgöra ett samförstånd eller ett passivt deltagande i överträdelsen.

(se punkt 222)

11. Flera kriterier är relevanta vid bedömningen av huruvida en enda överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) ska anses föreligga, inklusive de aktuella förfarandenas gemensamma eller skilda syften, huruvida de berörda varorna eller tjänsterna är identiska, huruvida det är samma företag som har deltagit och huruvida sättet för genomförande är identiskt. Andra relevanta kriterier utgörs av huruvida samma fysiska personer har varit inblandade för företagens räkning och huruvida det geografiska tillämpningsområdet för de ifrågavarande förfarandena är identiskt.

Vad särskilt avser begreppet det gemensamma syftet med de konkurrensbegränsande förfarandena, beror frågan huruvida ett antal avtal och förfaranden som strider mot artikel 81.1 EG utgör en enda, fortlöpande överträdelse enbart av objektiva faktorer, däribland det gemensamma syftet med nämnda avtal och förfaranden. Detta kriterium ska bedömas enbart utifrån avtalens och förfarandenas innehåll och ska inte förväxlas med de olika företagens subjektiva avsikt att delta i en enda, fortlöpande kartell. Företagens subjektiva avsikt däremot kan och ska endast beaktas inom ramen vid prövningen av företagens individuella deltagande i ett sådant enda, fortlöpande avtal. Det är i detta hänseende tillräckligt att företaget, sedan det trätt ur kartellen, vid återupptagandet av sitt deltagande i kartellen var medvetet om att det deltog i samma kartell som tidigare. Det räcker till och med att företaget var medvetet om de huvudsakliga kriterierna, som anges ovan, som motiverar konstaterandet att det är fråga om en enda överträdelse, för att förekomsten av en enda överträdelse ska kunna göras gällande mot företaget, även om det inte självt har dragit denna slutsats.

(se punkterna 241, 246 och 253)

12. I punkt 1 A fjärde och sjätte styckena i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget föreskrivs att man ska beakta de överträdande företagens faktiska ekonomiska kapacitet att vålla andra aktörer betydande skada och ta hänsyn till den särskilda vikt som respektive företags beteende har för påverkan på konkurrensen, särskilt när det är stor skillnad i storlek på de företag som begått en överträdelse. Det föreskrivs däremot inte i riktlinjerna att företagens faktiska ekonomiska kapacitet eller den särskilda vikt som deras beteende har måste bedömas enligt något särskilt kriterium, såsom deras marknadsandel för den ifrågavarande produkten inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) eller på den inre marknaden. Kommissionen får således i detta hänseende tillämpa ett kriterium som är lämpligt med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall.

(se punkt 279)

13. Bedömningen av hur allvarliga överträdelserna av gemenskapens konkurrensregler är ska göras med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom de särskilda omständigheterna i målet, dess kontext och böternas avskräckande verkan, utan att det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut ska tas i beaktande. Bland de faktorer som kan påverka bedömningen av hur allvarliga överträdelserna har varit återfinns de enskilda företagens beteende och roll vid genomförandet av de samordnade förfarandena, den vinst företagen kunnat göra genom dessa förfaranden, deras storlek och värdet på de ifrågavarande varorna samt den risk som överträdelser av detta slag innebär för genomförandet av gemenskapens mål.

Av detta följer, å ena sidan, att det vid fastställandet av bötesbeloppet är tillåtet att ta hänsyn till såväl företagets totala omsättning, vilken ger en antydan, om än ungefärlig och ofullständig, om företagets storlek och ekonomiska styrka, som den del av denna omsättning som härrör från de varor som är föremål för överträdelsen, och som därmed kan ge en antydan om denna överträdelses omfattning. Å andra sidan framgår härav att varken den ena eller den andra av dessa siffror avseende omsättningen får ges en oproportionerlig betydelse i förhållande till andra bedömningskriterier, och att fastställandet av ett lämpligt bötesbelopp därför inte kan ske genom en enkel beräkning som grundas på den totala omsättningen. Detta gäller särskilt när de ifrågavarande varorna endast svarar för en liten del av denna omsättning.

Uppräkningen av faktorer som kan påverka bedömningen av hur allvarlig en överträdelse ska anses vara är följaktligen varken tvingande eller uttömmande. Kommissionen får således beakta andra faktorer eller lägga mindre vikt vid en av de faktorer som räknas upp ovan, eller till och med inte alls beakta en sådan, om den anser att detta är lämpligt med hänsyn till omständigheterna i ett visst ärende.

Begreppet ”värdet på de ifrågavarande varorna” ska dessutom förstås som ett mått på de berörda företagens totala omsättning som härrör från de varor som är föremål för kartellen och inte som en hänvisning till storleken på marknaden för dessa produkter inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES).

(se punkterna 286–288)

14. Kommissionens tidigare beslutspraxis utgör inte i sig den rättsliga ramen för åläggande av böter på konkurrensområdet. Inom ramen för förordning nr 1/2003 har kommissionen ett utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer bötesbeloppet, för att därigenom kunna främja att företagen respekterar konkurrensreglerna. Den omständigheten att kommissionen tidigare har tillämpat en viss bötesnivå för vissa typer av överträdelser hindrar således inte att den höjer denna nivå inom de gränser som föreskrivs i förordning nr 1/2003, om detta är nödvändigt för att genomföra gemenskapens konkurrenspolitik. En effektiv tillämpning av gemenskapens konkurrensregler kräver tvärtom att kommissionen vid varje tillfälle kan anpassa bötesnivån efter vad denna politik kräver.

Härav följer att de företag som är föremål för ett administrativt förfarande som kan utmynna i böter inte kan ha berättigade förväntningar på att kommissionen inte ska överskrida den tidigare tillämpade bötesnivån. Ifrågavarande företag ska följaktligen beakta att kommissionen när som helst kan besluta om att höja bötesnivån i förhållande till den nivå som tillämpats tidigare.

(se punkterna 290 och 291)

15. Vad beträffar beräkningen av beloppet avseende de böter som kommissionen ålägger för en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler, uppfyller kommissionen det väsentliga formkrav som motiveringsskyldigheten utgör när den i sitt beslut redogör för de omständigheter som har möjliggjort för den att bedöma hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den har pågått. Den är emellertid inte skyldig att därvid ge en mer ingående redogörelse eller ange de sifferuppgifter som använts vid beräkningen av böterna.

I synnerhet är angivandet av de sifferuppgifter som har väglett kommissionen vid utövandet av befogenheten att göra en skönsmässig bedömning, särkilt vad beträffar den eftersträvade avskräckande verkan, en möjlighet som det är önskvärt att kommissionen använder sig av men som går utöver de krav som följer av motiveringsskyldigheten.

(se punkterna 311 och 312)

16. För att det ska anses att ett företag har haft en ”ledande roll” i en konkurrensbegränsande samverkan krävs att det har varit en betydelsefull drivande kraft i samverkan eller att det har haft ett särskilt och konkret ansvar för samverkans sätt att fungera. Detta förhållande ska bedömas i ett allmänt perspektiv med hänsyn till sammanhanget i det enskilda fallet. Kvalificeringen ”ledande roll” fastställs bland annat när det har kunnat visas att företaget utövade uppgifter som samordnare inom kartellen och bland annat organiserade och bemannade det sekretariat som var ansvarigt för det konkreta genomförandet av kartellen eller om nämnda företag haft en central roll i kartellens konkreta funktion, exempelvis genom att organisera flera möten, samla in och sprida information inom kartellen, åta sig att företräda vissa medlemmar inom ramen för denna eller genom att vara den som oftast formulerar förslag som avser dess funktion. Det är dessutom fullt möjligt att två, eller rent av flera, företag samtidigt anses ha en ledande roll, särskilt inom ramen för en kartell med ett stort antal deltagare.

Såsom framgår av själva lydelsen av punkt 2 tredje strecksatsen i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget finns det även anledning att skilja mellan den som har haft en ”ledande roll” och den som har ”uppmuntrat” till en överträdelse. Medan rollen som den som har uppmuntrat till en överträdelse hör ihop med upprättandet eller utvidgningen av en konkurrensbegränsande samverkan, hör nämligen den ledande rollen ihop med samverkans sätt att fungera. Ledaren för en överträdelse och en anstiftare till denna befinner sig således inte i jämförbara situationer. Skillnaden i behandling mellan ett företag som har uppmuntrat till samverkan och den som har haft den ledande rollen i denna utgör följaktligen inte ett åsidosättande av principen om likabehandling.

(se punkterna 337, 345 och 348)

17. Även om det antogs att kommissionen felaktigt hade underlåtit att kvalificera ett företag som ledare för en kartell, trots den betydelsefulla roll som detta företag hade inom kartellen, skulle en sådan rättsstridig åtgärd som gynnat någon annan inte motivera att en sökande vinner framgång med grunden om ogiltigförklaring av kommissionens beslut. Principen om likabehandling eller icke‑diskriminering ska nämligen tillämpas mot bakgrund av legalitetsprincipen, enligt vilken ingen till sin egen förmån kan åberopa en rättsstridig åtgärd som har gynnat någon annan.

(se punkt 358)

18. Nedsättningen av bötesbeloppet i de fall där de företag som har deltagit i överträdelsen av gemenskapens konkurrensregler samarbetar grundas på bedömningen att ett sådant samarbete underlättar kommissionens uppgift att konstatera överträdelsen och, i förekommande fall, att få den att upphöra.

Såsom anges i punkt 29 i meddelandet om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden har detta meddelande skapat berättigade förväntningar som företagen stöder sig på när de avslöjar förekomsten av en kartell för kommissionen. Med hänsyn till de berättigade förväntningar som meddelandet har kunnat ge upphov till hos företag som önskat samarbeta med kommissionen, är kommissionen skyldig att följa meddelandet när den vid fastställelsen av det bötesbelopp som ska åläggas ett företag bedömer företagets samarbete med kommissionen.

Kommissionen har emellertid, inom de gränser som anges i meddelandet om samarbete, ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när den bedömer huruvida den bevisning som har lagts fram av ett företag tillför ett mervärde, i den mening som avses i punkt 22 i nämnda meddelande, och huruvida ett företag ska medges en nedsättning enligt meddelandet.

(se punkterna 374–376)

TRIBUNALENS DOM (andra avdelningen)

den 3 mars 2011 ( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Marknaden för projekt avseende gasisolerade ställverk – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet konstateras – Uppdelning av marknaden – Verkan på den gemensamma marknaden – Begreppet fortlöpande överträdelse – Överträdelsens varaktighet – Preskription – Böter – Proportionalitet – Försvårande omständigheter – Ledande roll – Förmildrande omständigheter – Samarbete”

I mål T‑110/07,

Siemens AG, Berlin (Tyskland) och München (Tyskland), inledningsvis företrätt av advokaterna I. Brinker, T. Loest och C. Steinle, därefter av I. Brinker och C. Steinle,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen, inledningsvis företrädd av F. Arbault och O. Weber, därefter av X. Lewis och R. Sauer, och avslutningsvis av R. Sauer och A. Antoniadis, samtliga i egenskap av ombud,

svarande,

angående en talan om i första hand delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2006) 6762 slutlig av den 24 januari 2007 om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.899 – Gasisolerade ställverk) och i andra hand nedsättning av de böter som ålagts sökanden,

meddelar

TRIBUNALEN (andra avdelningen)

sammansatt av ordföranden I. Pelikánová (referent) samt domarna K. Jürimäe och S. Soldevila Fragoso,

justitiesekreterare: handläggaren K. Andová,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 16 december 2009,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

1 Sökanden, Siemens AG, är ett börsnoterat bolag som är aktivt inom områdena elektroteknik och elektronik. Bolaget har sitt säte i Berlin (Tyskland) och i München (Tyskland).

2 Gasisolerade ställverk (nedan kallade GIS) används för att kontrollera energiflödet i elnät. Det rör sig om tung elektrisk utrustning som används som en viktig komponent i driftsfärdiga elektriska transformatorstationer. Transformatorstationerna är reservkraftstationer som omvandlar elektrisk ström. Förutom transformatorn består transformatorstationerna av kontrollsystem, reläer, batterier, batteriladdare och ställverk. Ett ställverks funktion är att skydda transformatorn mot överbelastning och/eller att isolera en strömkrets och en bristfällig transformator.

3 Ställverken kan vara gas- eller luftisolerade eller en hybrid, när de två förstnämnda teknikerna kombineras. GIS säljs i hela världen som en integrerad del av driftsfärdiga transformatorstationer eller som en separat del som ska integreras i sådana transformatorstationer. Ställverken står för cirka 30­–60 procent av transformatorstationernas totalpris.

4 Den 3 mars 2004 anmälde ABB Ltd till kommissionen att det förekom konkurrensbegränsande förfaranden inom GIS-sektorn och ansökte muntligen om immunitet mot böter i enlighet med kommissionens meddelande av den 19 februari 2002 om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete).

5 De förfaranden som anmäldes av ABB bestod i en världsomfattande samordning av försäljningen av GIS-projekt, som innebar uppdelning av marknader, tilldelning av kvoter, upprätthållande av respektive marknadsandelar, fördelning av GIS-projekt till därtill utpekade tillverkare och manipulering av förfarandena för anbudsgivning (uppgjord anbudsgivning) för att tilldela dessa tillverkare kontrakten, fastställande av priser genom komplexa avtal för GIS-projekt som inte fördelades, uppsägning av licensavtal med företag utanför kartellen och utbyte av känsliga affärsuppgifter.

6 ABB:s muntliga ansökan om immunitet mot böter kompletterades med muntliga yttranden och skriftlig bevisning. Kommissionen beviljade ABB villkorlig immunitet mot böter den 25 april 2004.

7 På grundval av ABB:s förklaringar inledde kommissionen en utredning och genomförde, den 11 och den 12 maj 2004, inspektioner i lokalerna hos Areva T&D SA, Siemens AG, VA Tech-koncernen, Hitachi Ltd och Japan AE Power Systems Corp (nedan kallat JAEPS).

8 Den 20 april 2006 utfärdade kommissionen ett meddelande om invändningar som delgavs 20 bolag, däribland Siemens.

9 Den 18 och 19 juli 2006 höll kommissionen muntliga förhör.

10 Den 24 januari 2007 antog kommissionen beslut K(2006) 6762 slutlig om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.899 – Gasisolerade ställverk) (nedan kallat det angripna beslutet). Siemens delgavs beslutet den 8 februari 2007.

11 Det angripna beslutet sändes, förutom till Siemens, till ABB, Alstom, SA, Areva, SA, Areva T&D AG, Areva T&D Holding SA och Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co., Ltd och Fuji Electric Systems Co., Ltd (nedan gemensamt kallade Fuji), Hitachi Ltd och Hitachi Europe Ltd (nedan gemensamt kallade Hitachi), JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (nedan kallat Melco), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (nedan kallat Reyrolle), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba Corp. och VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

12 Kommissionen påpekade, i skälen 113–123 i det angripna beslutet, att de olika företag som deltog i kartellen hade samordnat fördelningen av GIS-projekt i hela världen, med undantag av vissa marknader, enligt överenskomna regler. Syftet var bland annat att upprätthålla kvoter som i stor utsträckning avspeglade deras beräknade historiska marknadsandelar. Kommissionen preciserade att GIS‑projekten fördelades på grundval av en samlad ”japansk” kvot och en samlad ”europeisk” kvot, som de japanska respektive europeiska tillverkarna därefter skulle fördela sinsemellan. Genom ett avtal, som hade undertecknats i Wien den 15 april 1988 (nedan kallat GQ-avtalet), infördes bestämmelser som gjorde det möjligt att fördela GIS-projekt antingen till japanska eller europeiska tillverkare och att dra av deras värde från motsvarande kvot.

13 Kommissionen angav dessutom, i skälen 124–132 i det angripna beslutet, att de olika företag som deltog i kartellen hade ingått en muntlig överenskommelse (nedan kallad den gemensamma överenskommelsen), enligt vilken GIS-projekt i Japan, å ena sidan, och i länderna för de europeiska kartellmedlemmarna, å andra sidan, som gemensamt benämndes GIS-projektens ”hemländer”, förbehölls kartellens japanska och europeiska medlemmar. GIS-projekt i ”hemländerna” var inte föremål för informationsutbyte mellan de två grupperna och påverkade inte de respektive kvoterna. GQ-avtalet innehöll även bestämmelser om utbyte av information som krävdes för att kartellen mellan de båda grupperna av tillverkare skulle fungera, varvid utbytet särskilt säkerställdes genom sekreterarna i nämnda grupper. I avtalet fanns också bestämmelser om manipulering av anbudsgivningen i fråga och om fastställande av priser för de GIS-projekt som inte kunde fördelas. Enligt villkoren i bilaga 2 till GQ-avtalet skulle avtalet tillämpas på hela världen, med undantag av Förenta staterna, Kanada, Japan och 17 länder i Västeuropa. Enligt den gemensamma överenskommelsen var GIS-projekt i europeiska länder som inte var ”hemländer” dessutom förbehållna den europeiska gruppen, eftersom de japanska tillverkarna hade förbundit sig att inte avge anbud för GIS-projekt i Europa.

14 Enligt kommissionen reglerades fördelningen av GIS-projekt mellan europeiska tillverkare av ett avtal, som också hade undertecknats i Wien den 15 april 1988, benämnt ”E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (E-gruppens avtal om genomförande av GQ-avtalet) (nedan kallat EQ-avtalet). Kommissionen påpekade att fördelningen av GIS-projekt i Europa följde samma regler och förfaranden som dem som gällde för fördelning av GIS-projekt i andra länder. I synnerhet skulle GIS-projekt i Europa också tillkännages, förtecknas, fördelas, anordnas eller tilldelas ett minimipris.

15 Kommissionen konstaterade, i skäl 142 i det angripna beslutet, att de olika kartellmedlemmarna, för ändamålen med kartellens organisation och funktion, identifierades i GQ-avtalet och i EQ-avtalet genom en kod bestående av siffror för de europeiska medlemmarna och bokstäver för de japanska medlemmarna. Från och med juli 2002 ersattes de ursprungliga koderna med nummer.

16 Kommissionen slog i artikel 1 o i det angripna beslutet fast att Siemens hade deltagit i överträdelsen under perioderna den 15 april 1988­–1 september 1999 samt den 26 mars 2002–­11 maj 2004.

17 För den överträdelse som avsågs i artikel 1 i det angripna beslutet ålades Siemens, i artikel 2 m i det angripna beslutet, böter med 396 562 500 euro.

Förfarandet och parternas yrkanden

18 Siemens väckte denna talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 16 april 2007.

19 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (andra avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.

20 Som en åtgärd för processledning, enligt artikel 64 i förstainstansrättens rättegångsregler, anmodade förstainstansrätten parterna att besvara dess skriftliga frågor. Parterna efterkom denna anmodan inom den föreskrivna fristen.

21 Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens muntliga frågor vid förhandlingen den 16 december 2009.

22 Siemens har yrkat att tribunalen ska

– i första hand ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det berör sökanden,

– i andra hand sätta ned det bötesbelopp som sökanden ålagts, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

23 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan, och

– förplikta Siemens att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

24 Siemens har till stöd för sin talan om ogiltigförklaring åberopat tre grunder. Som första grund har sökanden gjort gällande att artikel 81.1 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (nedan kallat EES-avtalet) har åsidosatts. Den andra grunden avser att artikel 25 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1) har åsidosatts. Den tredje grunden avser felaktig rättstillämpning vid beräkningen av bötesbeloppet.

I – Den första grunden: Åsidosättande av artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES‑avtalet

25 Den första grunden består av två delar. Siemens har inom ramen för den första delgrunden gjort gällande en ”ofullständig beskrivning av den påtalade överträdelsen”. Inom ramen för den andra delgrunden har Siemens anfört en ”felaktig analys av de avtal som påstås ha ingåtts och av deras verkan på den gemensamma marknaden”.

A – Den första grundens första del: ”Ofullständig beskrivning av den påtalade överträdelsen”

1. Parternas argument

26 Siemens har gjort gällande att kommissionen inte har gjort en fullständig beskrivning av eller styrkt den påtalade överträdelsen. Siemens har för det första hävdat att kommissionen inte har styrkt att det klandrade beteendet var enhetligt och fortlöpande. För det andra underlät kommissionen att beskriva kartellens konkreta verkan på den gemensamma marknaden. För det tredje har kommissionen inte bevisat att sökanden globalt hade för avsikt att, vid två tillfällen, delta i samma överträdelse.

27 Kommissionen har gjort gällande att talan inte kan vinna bifall såvitt avser denna grund, eftersom den saknar tillräckligt stöd. Kommissionen har dessutom hävdat att Siemens påståenden är ogrundade.

2. Tribunalens bedömning

28 Det ska konstateras att den första grundens första del uteslutande består av anmärkningar som antingen förekommer även i andra delar av ansökan eller även ska prövas inom ramen för behandlingen av andra grunder som anförts av Siemens och som också avser artikel 1 i det angripna beslutet vari den påtalade överträdelsen konstateras. Anmärkningen att det saknas bevis för att det klandrade beteendet var enhetligt och fortlöpande har även åberopats inom ramen för den andra grundens andra del, och anmärkningen avseende Siemens globala avsikt att delta i överträdelsen ska också den behandlas i detta sammanhang. På samma sätt har påståendet att kommissionen inte beskrev kartellens verkan på den gemensamma marknaden även åberopats mycket mer utförligt inom ramen för den första grundens andra del. Denna delgrund är således inte självständig.

29 Det är följaktligen inte nödvändigt att pröva den första grundens första del.

B – Den första grundens andra del: ”Felaktig analys av de avtal som påstås ha ingåtts och av deras verkan på den gemensamma marknaden”

30 Siemens har inom ramen för den första grundens andra del framfört tre anmärkningar. Siemens har gjort gällande att det inte förekom någon konkurrensbegränsande samverkan med verkningar inom EES, att det inte skedde någon geografisk uppdelning av marknaderna mellan japanska och europeiska tillverkare och att det inte förekom något skydd av ”hemländer”.

31 Dessa tre anmärkningar har ett nära samband. Den andra och den tredje anmärkningen avser nämligen kommissionens konstateranden som, för det fall de skulle visa sig vara riktiga, styrker att det förekommit en konkurrensbegränsande samverkan med verkningar inom EES, en fråga som är föremål för sökandens första anmärkning. Vidare finns det ett samband mellan de tre anmärkningarna såvitt de avser samma bevisning som åberopats av kommissionen. Anmärkningarna ska följaktligen prövas tillsammans.

1. Parternas argument

32 Siemens har gjort gällande att det inte finns tillräckligt stöd i det angripna beslutet för sökandens delaktighet i den första fasen av den påstådda överträdelsen, motsvarande perioden 1988–1999. I synnerhet var det fel av kommissionen att anse att GQ-avtalet och EQ-avtalet utgjorde bevis för en överträdelse som hade verkan inom EES, trots att detta område uttryckligen var uteslutet från avtalens tillämpningsområde. En sådan överträdelse har inte heller styrkts av den övriga bevisning som kommissionen lagt fram.

33 Siemens anser härvid att kommissionen inte har styrkt att de europeiska och japanska tillverkarna i den gemensamma överenskommelsen hade avtalat om att inte inträda på marknaderna i deras respektive länder. En sådan geografisk uppdelning av marknaderna styrks varken av att 17 europeiska länder uttryckligen uteslutits från tillämpningsområdet för GQ-avtalet, av den påstådda fördelningen av GIS-projekt i Europa på grundval av en global kvot eller av de förklaringar från Hitachi och Fuji som åberopats av kommissionen. Den omständigheten att parterna i GQ-avtalet avhållit sig från att saluföra sina produkter på vissa europeiska marknader berodde helt och hållet på tekniska och ekonomiska inträdeshinder på dessa marknader.

34 Siemens har bestritt både förekomsten av en geografisk uppdelning av europeiska marknader enligt en princip om ”hemländer” eller ”hemmarknader” och att det deltagit i de påstådda ”tidigare överenskommelserna i Europa”, som kommissionen åberopat till stöd för sin ståndpunkt att det gjorts en uppdelning av marknaderna inom EES. Den bevisning som kommissionen lagt fram i detta avseende är otillräcklig. Slutligen finns det andra förklaringar till att vissa tillverkare inte var aktiva på vissa nationella marknader än förekomsten av en rättsstridig konkurrensbegränsande samverkan.

35 Kommissionen har bestritt Siemens argument.

2. Tribunalens bedömning

36 Det ska inledningsvis konstateras att Siemens, i sina inlagor, uttryckligen har medgett de faktiska omständigheter som det redogörs för i det angripna beslutet avseende den andra fasen av bolagets deltagande i överträdelsen, motsvarande perioden 2002–2004. Den första grund som Siemens åberopat avser således bara den första fasen av dess deltagande i överträdelsen, motsvarande perioden 1988–1999. Den bevisning som kommissionen grundat sig på ska följaktligen endast prövas inom ramen för den första grundens andra del såvitt bevisningen avser sistnämnda period eller i den mån det därigenom är möjligt att dra slutsatser angående denna period.

37 Kommissionens argument att det är berättigat att tillämpa övervägandena avseende perioden 2002–2004 på den tidigare perioden, eftersom de rör en och samma överträdelse, kan i detta hänseende inte godtas. Utan att det är nödvändigt att, i detta skede, fastställa huruvida det var fråga om en enda överträdelse som omfattar båda perioderna för Siemens deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan, ska tribunalen först i det enskilda fallet bedöma huruvida bevisningen avseende en bestämd period av överträdelsen kan vara relevant även för den första fasen av Siemens deltagande i överträdelsen.

38 Vidare kan kommissionens uppfattning att Siemens endast har bestritt kartellens påverkan på konkurrensen inom EES, trots att kommissionen i det angripna beslutet klandrade bolaget för att ha inlett en samverkan i syfte att snedvrida konkurrensen på den gemensamma marknaden, inte medföra att prövningen av de omständigheter som lagts Siemens till last begränsas. Det framgår nämligen av redogörelsen i Siemens inlagor att sökanden inte enbart har bestritt att den påtalade konkurrensbegränsande samverkan hade verkan på den gemensamma marknaden och inom EES (bortsett från Liechtenstein och Island). Siemens har även bestritt att samverkan syftade till att snedvrida konkurrensen på den gemensamma marknaden och inom EES.

39 Parterna är således huvudsakligen oense om huruvida kommissionen har styrkt att det under perioden 1988–1999 förekom en konkurrensbegränsande samverkan som kan ha haft verkningar på den gemensamma marknaden och inom EES.

40 Tribunalen ska således pröva huruvida GQ-avtalet och EQ-avtalet, i form av skriftlig bevisning, styrker förekomsten av en konkurrensbegränsande samverkan som kan ha haft verkan på den gemensamma marknaden och inom EES. Det finns i detta avseende ingen anledning att skilja mellan de båda alternativen i artikel 81.1 EG. Enligt fast rättspraxis är det nämligen, vid bedömningen av om ett samordnat förfarande ska anses förbjudet enligt artikel 81.1 EG, överflödigt att ta hänsyn till dess faktiska resultat när det framgår att syftet med förfarandet är att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den gemensamma marknaden (se domstolens dom av den 4 juni 2009 i mål C‑8/08, T‑Mobile Netherlands m.fl., REG 2009. s. I‑0000, punkt 29 och där angiven rättspraxis). Ovannämnda rättspraxis kan tillämpas analogt på artikel 53.1 i EES-avtalet.

41 Om denna fråga besvaras nekande har tribunalen därefter att avgöra huruvida den gemensamma överenskommelse som åberopats av kommissionen finner tillräckligt stöd i en rad andra omständigheter.

42 Innan en sådan kontroll görs ska det emellertid erinras om tillämpliga bevisbörderegler, eftersom parterna är oense även i denna fråga.

a) Bevisbördan

43 Det ska inledningsvis påpekas att det ankommer på kommissionen att förete bevisning rörande de överträdelser av artikel 81.1 EG som den har konstaterat, och att anföra den bevisning som krävs för att på ett tillfredsställande sätt visa förekomsten av de faktiska omständigheter som utgör en överträdelse (domstolens dom av den 17 december 1998 i mål C‑185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen, REG 1998, s. I‑8417, punkt 58, och av den 8 juli 1999 i mål C‑49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I‑4125, punkt 86).

44 Om den aktuella domstolen anser att det föreligger tvivel i detta sammanhang ska företräde ges åt den lösning som gynnar det företag till vilket beslutet om fastställelse av överträdelsen riktar sig. Den aktuella domstolen får således inte fastställa att kommissionen styrkt förekomsten av den ifrågavarande överträdelsen om denna fråga enligt nämnda domstol fortfarande är föremål för tvivel, särskilt i samband med talan om ogiltigförklaring av ett beslut om påförande av böter (förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i de förenade målen T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP och T‑61/02 OP, Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3567, punkt 60).

45 I den sistnämnda situationen är det nödvändigt att beakta principen om oskuldspresumtion, som bland annat följer av artikel 6.2 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen) och som utgör en del av de grundläggande rättigheter som enligt domstolens rättspraxis ingår i gemenskapsrättens allmänna principer, vilket dessutom bekräftas i artikel 6.2 EU. Med hänsyn till de ifrågavarande överträdelsernas art och till arten och strängheten i därtill knutna sanktionsåtgärder, ska principen om oskuldspresumtion tillämpas i bland annat förfaranden rörande åsidosättanden av konkurrensregler som gäller företag och som kan leda till ålägganden av böter eller viten (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C‑199/92 P, Hüls mot kommissionen, REG 1999, s. I‑4287, punkterna 149 och 150, och i mål C‑235/92 P, Montecatini mot kommissionen, REG 1999, s. I‑4539, punkterna 175 och 176).

46 Det är alltså nödvändigt att kommissionen förebringar exakt och samstämmig bevisning för att styrka en överträdelse (domen i de ovan i punkt 44 nämnda förenade målen Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 62) och till stöd för att den påstådda överträdelsen har en märkbar konkurrensbegränsande verkan i den mening som avses i artikel 81.1 EG (förstainstansrättens dom av den 21 januari 1999 i de förenade målen T‑185/96, T‑189/96 och T‑190/96, Riviera Auto Service m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑93, punkt 47).

47 Det är emellertid viktigt att betona att varje del av den bevisning som kommissionen åberopat inte nödvändigtvis måste motsvara dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av alla indicier som institutionen åberopat motsvarar detta krav (se domen i de ovan i punkt 44 nämnda förenade målen Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 63 och där angiven rättspraxis).

48 Vidare kan det, med beaktande av att förbudet mot konkurrensbegränsande avtal är väl känt och att de därför genomförs i hemlighet, inte krävas att kommissionen ska förebringa bevisning som på ett uttryckligt sätt påvisar att de berörda aktörerna varit i kontakt med varandra. Den fragmentariska och utspridda bevisning som kommissionen kan förfoga över bör i vilket fall som helst kunna kompletteras med slutsatser som möjliggör en rekonstruktion av de relevanta omständigheterna. Förekomsten av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal kan alltså härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som när de beaktas tillsammans, när annan hållbar förklaring saknas, kan utgöra bevisning för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett (domen i de ovan i punkt 44 nämnda förenade målen Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, punkterna 64 och 65, och domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkterna 55–57).

49 När kommissionen emellertid endast stöder sig på de ifrågavarande företagens uppträdande på marknaden när den sluter sig till att det föreligger en överträdelse, är det emellertid tillräckligt att företagen visar att det föreligger omständigheter som kastar ett annat ljus över de omständigheter som kommissionen styrkt och varigenom en annan trolig förklaring skulle kunna ges än den som kommissionen avgett för att sluta sig till att det skett en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 och T‑78/00, JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2501, punkt 186 och där angiven rättspraxis).

50 Vad gäller den bevisning som kan åberopas för att fastställa en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet, ska det påpekas att det är principen om fri bevisprövning som gäller i gemenskapsrätten (förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i mål T‑50/00, Dalmine mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2395, punkt 72). I synnerhet finns det inte någon bestämmelse eller någon allmän princip i gemenskapsrätten som utgör hinder för att kommissionen mot ett företag åberopar uttalanden från andra berörda företag. I annat fall skulle bevisbördan för beteenden som strider mot artiklarna 81 EG och 82 EG, vilken åvilar kommissionen, vara omöjlig att bära och oförenlig med kommissionens uppgift enligt EG‑fördraget att övervaka att dessa regler tillämpas på rätt sätt (domen i de ovan i punkt 49 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 192).

51 En alternativ förklaring till sakförhållandena är således bara relevant när kommissionen enbart stöder sig på de ifrågavarande företagens uppträdande på marknaden. En alternativ förklaring är irrelevant när det inte enbart presumeras att det skett en överträdelse, utan det finns bevisning som styrker detta. Enligt principen om fri bevisprövning som det hänvisats till i föregående punkt är all bevisning tillåten för att fastställa en överträdelse, och en alternativ förklaring saknar således relevans när det, genom annan än skriftlig bevisning, har visats att det har skett en överträdelse (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑931, punkterna 727 och 728).

52 Det ska således i förevarande mål, vad gäller de uppgifter som bestritts av Siemens, kontrolleras huruvida det finns bevis för det beteende som kommissionen klandrat Siemens för i det angripna beslutet eller om kommissionen fastställt detta beteende endast utifrån de ifrågavarande företagens uppträdande på marknaden. Det är endast i sistnämnda situation som det ska undersökas huruvida det finns någon alternativ förklaring till de ifrågavarande företagens uppträdande på marknaden som är tillräckligt trolig för att ifrågasätta kommissionens konstateranden i det angripna beslutet.

53 Enligt rättspraxis kan bevisning avseende en konkurrensbegränsande samverkan, med beaktande av att förbudet mot konkurrensbegränsande avtal är väl känt och att de därför genomförs i hemlighet, emellertid utgöras av en mängd samstämmiga indicier (se punkt 48 ovan). Siemens kan följaktligen inte med framgång göra gällande att det ska bortses från sådan bevisning med hänvisning till att de indicier som kommissionen har åberopat, betraktade var för sig, inte räcker för att bevisa det beteende som Siemens klandrats för. De enskilda uppgifter som ingår i en sådan mängd av samstämmiga indicier som framhållits av kommissionen kan nämligen, per definition, inte betraktade var för sig utgöra ett fullständigt bevismaterial för detta beteende.

54 När det gäller bevisvärdet av de olika bevisen ska det understrykas att det enda relevanta kriteriet för att värdera fritt förebringad bevisning utgörs av dess trovärdighet (se förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i mål T‑44/00, Mannesmannröhren-Werke mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2223, punkt 84 och där angiven rättspraxis, domen i det ovan i punkt 50 nämnda målet Dalmine mot kommissionen, punkt 72, och domen i de ovan i punkt 49 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 273). Enligt allmänna bestämmelser om bevisning beror trovärdigheten av en handling och följaktligen dess bevisvärde på dess ursprung, omständigheterna kring dess uppkomst, dess mottagare och huruvida dess innehåll är förnuftigt och trovärdigt (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000 i de förenade målen T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 och T‑104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II‑491, punkt 1053, och det förslag till avgörande som domare Vesterdorf, tillförordnad generaladvokat, avgav i mål T‑1/89, Rhône-Poulenc mot kommissionen, där förstainstansrätten meddelade dom den 24 oktober 1991, REG 1991, sidorna II‑867, II‑869 och II‑956). Bland annat ska det fästas stor vikt vid det förhållandet att en handling har upprättats i direkt samband med de faktiska omständigheterna (förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T‑157/94, Ensidesa mot kommissionen, REG 1999, s. II‑707, punkt 312, och av den 16 december 2003 i de förenade målen T‑5/00 och T‑6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied och Technische Unie mot kommissionen, REG 2003, s. II‑5761, punkt 181) eller av en person som direkt har bevittnat dessa omständigheter (domen i de ovan i punkt 49 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 207). Vidare ska uttalanden som går emot den som avgett dem i princip anses utgöra särskilt trovärdig bevisning (domen i de ovan i punkt 49 förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkterna 207, 211, 212).

b) GQ-avtalets och EQ-avtalets bevisvärde

55 Vad för det första gäller GQ-avtalet är parterna ense om att det i avtalet överenskommits att en kartell ska genomföras avseende GIS-projekt i hela världen, inklusive bland annat utbyte av information med hjälp av standardformulär avseende anbudsangivning och kontrakt som ingåtts, tilldelning av kvoter till den europeiska respektive den japanska tillverkargruppen, tilldelning av marknader inom kartellen, uppgjorda anbudsinfordringar, fastställande av minimipriser och åtgärder mot företag utanför den konkurrensbegränsande samverkan. Liksom Siemens har påpekat uteslöt ordalydelsen i GQ-avtalet emellertid dess tillämpning i Europa. I bilaga 2 till GQ-avtalet avseende dess geografiska tillämpning, definieras fem grupper av områden. Den första gruppen omfattade Europa och Medelhavsområdet med undantag för gemenskapens, vid den tidpunkten, tolv medlemsstater samt Österrike, Sverige, Schweiz, Finland och Norge. Vad gäller EES omfattades således endast Liechtenstein och Island av avtalets tillämpningsområde, vilket endast har betydelse från ikraftträdandet av EES-avtalet den 1 januari 1994. Den andra gruppen omfattade Asien med undantag för Japan.

56 Ordalydelsen i GQ-avtalet utgör således inte i sig bevis för någon konkurrensbegränsande samverkan som har medfört verkningar på den gemensamma marknaden och inom EES.

57 Vad därefter gäller EQ-avtalet ska det påpekas att detta endast utgjorde ett avtal för genomförande av GQ-avtalet, vilket bekräftas av dess rubrik och bestämmelserna i avtalets inledning. Enligt sistnämnda bestämmelser skulle bland annat EQ-avtalet tillämpas för att genomföra GQ-avtalet vars bestämmelser ägde företräde framför bestämmelserna i EQ-avtalet. EQ-avtalet innehåller i huvudsak bestämmelser avseende fördelningen av den samlade ”europeiska” kvoten mellan de europeiska tillverkarna. Fördelningen skedde enligt förfarandet i artikel 4 i EQ-avtalet och enligt de kvoter som anges i artikel 8 i detta avtal.

58 Eftersom det i EQ-avtalet således i princip endast gjordes en fördelning av den samlade ”europeiska” kvoten i GQ-avtalet, som, såsom redogjorts för ovan, utesluter den gemensamma marknaden och större delen av EES, utgör ordalydelsen i EQ-avtalet inte bevis för någon konkurrensbegränsande samverkan som hade verkan på den gemensamma marknaden eller inom EES. Såsom angetts ovan i punkt 39 ska det följaktligen undersökas huruvida kommissionen på annat sätt har styrkt förekomsten av sådan verkan. De slutsatser som, utöver deras ordalydelse, går att dra av GQ-avtalet och EQ-avtalet behandlas nedan i punkt 140 och följande punkter avseende den skriftliga bevisningen.

c) Bevis för den gemensamma överenskommelsen

59 Det ska inledningsvis påpekas att den omständigheten att de europeiska och japanska marknaderna enligt bestämmelserna i GQ-avtalet, som även EQ-avtalet hänvisar till, uttryckligen undantas från avtalens tillämpningsområde inte automatiskt kan anses utgöra bevis för att den konkurrensbegränsande samverkan inte medförde några verkningar på de europeiska marknaderna, eller för att det inte gjordes någon geografisk uppdelning eller för avsaknaden av ”hemländer”. Nämnda undantag kan visserligen innebära att de inblandade företagen agerade utan att snedvrida konkurrensen på dessa marknader. Det kan emellertid även innebära att det inte var nödvändigt att fördela och kontrollera kvoter mellan den europeiska och japanska gruppen vad gäller dessa marknader, eftersom kvoterna i vart fall uteslutande var reserverade för en av dessa två grupper, vilket är den tolkning som kommissionen gjort.

60 Det ska understrykas att en överenskommelse som syftar till att parternas respektive traditionella privilegierade positioner på de europeiska och japanska marknaderna ska upprätthållas, om det antas att en sådan överenskommelse styrks, redan i sig utgör en konkurrensbegränsande samverkan som påverkar den gemensamma marknaden, eftersom den undanröjer potentiell konkurrens från japanska tillverkare på den gemensamma marknaden. Detta gäller även om kommissionen inte skulle kunna visa att de europeiska tillverkarna dessutom delade upp den europeiska marknaden sinsemellan. Såsom redogörs för nedan har kommissionen emellertid styrkt samtliga faktiska omständigheter som Siemens har bestritt inom ramen för den första grunden.

61 För att bevisa förekomsten och räckvidden av den gemensamma överenskommelsen hänvisade kommissionen i det angripna beslutet till ett antal uppgifter, däribland förklaringarna från ABB, vittnet M., Fuji och Hitachi, den omständigheten att varken Alstom, de bolag som utgör Arevakoncernen (nedan kallade Arevakoncernen) eller den koncern för vilken bolaget VA Technologie var moderbolag (nedan kallad VA Tech-koncernen) öppet har bestritt den gemensamma överenskommelsen, en förteckning som tillhandahållits av ABB över GIS-projekt som diskuterades inom kartellen, och vissa skriftliga bevis. Tribunalen ska följaktligen undersöka betydelsen och bevisvärdet av var och en av dessa uppgifter.

Förklaringarna från ABB och vittnet M.

62 ABB har i sina förklaringar angett att de västeuropeiska och japanska områdena var skyddade och att några fall där japanska tillverkare i strid med denna bestämmelse ämnat svara på europeiska anbudsinfordringar hade medfört problem inom kartellen, vilka löstes så småningom. ABB påpekade dessutom, i sin förklaring av den 3 februari 2005, att resultatet av fördelningen av GIS-projekt på den gemensamma marknaden – med undantag för ”hemländerna” – därefter drogs av från den globala kvoten för de europeiska tillverkarna i kartellen. I sin förklaring av den 4 oktober 2005 medgav ABB slutligen förekomsten av ett system med ”hemländer”, enligt vilket ett företag som var ensam tillverkare i ett land hade ensamrätt till projekten där och företag i länder med flera tillverkare skulle dela upp projekten sinsemellan.

63 Siemens har i detta avseende gjort gällande att ABB:s förklaringar endast är påståenden som bolaget gjort i eget intresse och som saknar bevisvärde, eftersom de inte understöds av precis och kontrollerbar bevisning. Kommissionen å sin sida anser att en förklaring från ett företag som önskar erhålla immunitet mot böter utgör särskilt trovärdig bevisning av den enkla anledningen att den går emot företagets naturliga intressen.

64 När det gäller vilken trovärdighet som ska tillmätas ABB:s förklaringar, ska det erinras om att ABB, såvitt detta företag var först med att avslöja den konkurrensbegränsande samverkan, rimligen kunde förvänta sig att beviljas total immunitet mot böter i enlighet med punkt 8 i meddelandet om samarbete. Det kan följaktligen inte uteslutas att ABB kände sig lockat att öka betydelsen av den avslöjade överträdelsen för att skada sina konkurrenter på marknaden.

65 Detta innebär emellertid inte att ABB:s förklaringar ska anses sakna trovärdighet. Det har i detta avseende fastställts att omständigheten att begära att få komma i åtnjutande av meddelandet om samarbete för att få ett nedsatt bötesbelopp inte med nödvändighet ger upphov till ett incitament att förvanska bevisningen. Ett försök att vilseleda kommissionen kan nämligen leda till att uppriktigheten hos vederbörande, och frågan huruvida denne fullt samarbetat, kan komma att ifrågasättas, och denne riskerar därmed att inte fullständigt komma i åtnjutande av meddelandet om samarbete (förstainstansrättens dom av den 16 november 2006 i mål T‑120/04, Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, REG 2006, s. II‑4441, punkt 70).

66 I den mån ABB:s förklaringar har bestritts av andra företag som också anklagas för att ha deltagit i den gemensamma överenskommelsen krävs det emellertid att förklaringarna styrks genom annan bevisning för att de ska betraktas som tillräckliga bevis för förekomsten och räckvidden av den gemensamma överenskommelsen (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑337/94, Enso-Gutzeit mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1571, punkt 91, och av den 25 oktober 2005 i mål T‑38/02, Groupe Danone mot kommissionen, REG 2005, s. II‑4407, punkt 285).

67 Det ska följaktligen kontrolleras i vilken mån ABB:s förklaringar avseende uppdelningen av marknaden mellan europeiska och japanska tillverkare och förekomsten av ”hemländer” styrks av den övriga bevisning som kommissionen har åberopat.

68 Kommissionen har i detta avseende i det angripna beslutet bland annat hänvisat till förklaringar från vittnet M., en tidigare anställd vid ABB som företrädde detta företag på kartellens operativa nivå från år 1988 till april 2002.

69 När det gäller M.:s förklaringar ska det inledningsvis understrykas att hans vittnesmål inte kan anses som avvikande eller fristående från ABB:s förklaringar. M. var nämligen under hela sitt yrkesliv anställd av detta bolag, vilket, såsom kommissionen korrekt har anfört, inte garanterar avsaknaden av skilda intressen. Han uttalade sig dock även vid kommissionen i egenskap av företrädare för ABB inom ramen för företagets skyldighet att samarbeta med kommissionen för att beviljas immunitet mot böter enligt punkt 11 i meddelandet om samarbete och med biträde av ABB:s advokat, såsom klart framgår av den inledande delen i protokollet över hans yttranden vid förhöret den 23 september 2005. Kommissionen införlivade dessutom, exempelvis i fotnoterna 90 och 91 i det angripna beslutet, M.:s vittnesmål med ABB:s förklaringar.

70 M.:s förklaringar kan följaktligen inte anses utgöra annan bevisning som styrker ABB:s förklaringar enligt den rättspraxis som det har hänvisats till i punkt 66 ovan, utan ska anses utgöra en del av sistnämnda. De förlorar inte härmed allt bevisvärde. De kan bland annat användas för att klargöra ABB:s förklaringar. Det är emellertid nödvändigt att den information som framgår av M.:s vittnesmål, på samma sätt som den information som framgår av ABB:s förklaringar, styrks av annan bevisning för att den ska anses utgöra tillräckligt bevis för förekomsten och räckvidden av den gemensamma överenskommelsen. Så är fallet även om det, till skillnad från ABB, inte kan finnas något personligt intresse för M. att öka betydelsen av den överträdelse som ABB:s konkurrenter gjort sig skyldiga till. Samma överväganden kan tillämpas på förklaringarna från V.-A., en anställd vid ABB som kommissionen höll förhör med på samma villkor som det redogjorts för i ovanstående punkt avseende M.

71 När det gäller innehållet i M.:s förklaringar ska det påpekas att han uppgav att principen om skydd av inhemska marknader var av avgörande betydelse för att den konkurrensbegränsande samverkan skulle ingås och att samverkan inte skulle ha fungerat utan iakttagande av denna princip.

72 Enligt M. var detta anledningen till att, vid fastställandet av kvoterna för de olika företagen som var inblandade vid den tidpunkt då den konkurrensbegränsande samverkan inleddes år 1988, de inhemska marknaderna för japanska respektive europeiska tillverkare, det vill säga å ena sidan Japan såsom inhemsk marknad för de japanska företagen och å andra sidan Tyskland, Frankrike, Sverige, Schweiz och Italien såsom inhemska marknader för de europeiska företagen, inte togs med vid beräkningen av företagens respektive marknadsandelar.

73 M. uppgav vidare att de europeiska länderna, utöver ”hemländerna”, var uteslutna från systemet för fördelning av projekt enligt GQ-avtalet för att inte påverka vissa konkurrensbegränsande förfaranden som hade utvecklats under årens lopp mellan olika tillverkare på lokal nivå. Däremot beaktades omfattningen av de kontrakt som varje tillverkare ingått i syfte att kontrollera att de globala kvoterna för de europeiska och japanska grupperna samt kvoten för varje företag iakttogs.

74 M. anser vidare att det inte förelåg några oöverstigliga tekniska eller kommersiella hinder för japanska företag att träda in på den europeiska marknaden och att ett sådant inträde, med viss investering, skulle ha varit möjligt på medellång sikt. Enligt M. var det följaktligen i syfte att följa kartellens regler och inte av tekniska skäl som de japanska företagen avstod från att träda in på den europeiska marknaden.

75 Vad gäller trovärdigheten av M.:s vittnesmål ska hänsyn tas till att han under nästan hela kartellens varaktighet, det vill säga från 1988–2002, var en av ABB:s företrädare inom ramen för kartellen och att ABB självt var en av kartellens främsta aktörer. Han har således direkt bevittnat de omständigheter han uttalat sig om. Hans vittnesmål ska följaktligen i princip anses ha ett högt bevisvärde.

76 M.:s förklaringar är dessutom konsekventa och tydliga, även om han inte kommer ihåg alla detaljer för genomförandet av den konkurrensbegränsande samverkan som han under fjorton år deltog i för ABB:s räkning. Det måste anses vara normalt att det kan förekomma vissa mindre felaktigheter i ett vittnesmål som avser en så lång period.

77 M.:s förklaringar ska således tillmätas hög trovärdighet, utan att detta påverkar det faktum att förklaringarna, såsom angetts ovan, ska anses gjorda för ABB:s räkning.

78 Denna bedömning påverkas inte av de argument som Siemens anfört för att ifrågasätta trovärdigheten av M.:s vittnesmål och i synnerhet inte av de påstådda motsägelserna mellan detta och V.-A.:s vittnesmål. Siemens kan inte vinna framgång med sina påståenden dels att V.-A. angett att EES-medlemsstaterna var uteslutna från tillämpningsområdet för GQ-avtalet på samma sätt som de nordamerikanska staterna, dels att kommissionen inte visat i vilken mån V.-A.:s vittnesmål skulle vara mindre trovärdigt än M.:s vittnesmål, eftersom V.-A.:s vittnesmål inte strider mot M.:s vittnesmål.

79 Det ska härvid erinras om att V.-A. själv, i sin förklaring av den 21 september 2005, uppgav att han endast hade deltagit vid sex till tio möten på operativ nivå mellan åren 1997 och 1998, att hans kunskaper var begränsade och att han i detta hänseende varit beroende av M. som ensam hade tillgång till viss information, bland annat avseende uteslutandet av Nordamerika och Europa från GQ-avtalets tillämpningsområde.

80 V.-A. uppgav vidare att det fanns en skillnad mellan uteslutandet av Nordamerika och uteslutandet av Europa och förklarade att Förenta staterna uteslutits av rädsla för att utsätta sig för de stränga straff som deltagare i konkurrensbegränsande samverkan riskerar i detta land, medan han antog att de europeiska projekten faktiskt hade hanterats av de företag som deltog i kartellen, men inte inom ramen för de möten som han själv deltog i.

81 Slutligen påpekade V.-A. att han, vid de möten han deltagit i, hade bevittnat dispyter mellan företrädarna för gruppen av japanska tillverkare och företrädarna för gruppen av europeiska tillverkare avseende de japanska tillverkarnas påstådda försök att träda in på de europeiska marknaderna i strid med ett avtal om förbud för dem att konkurrera med de europeiska tillverkarna i Västeuropa. Han preciserade även att det enligt hans mening inte fanns några oöverstigliga tekniska eller kommersiella hinder för de japanska tillverkarna att träda in på de europeiska marknaderna.

82 På grundval av de begränsade kunskaper V.-A. enligt egen utsago besatt avseende kartellens funktion, ska hans uttalanden anses förenliga med M.:s förklaringar och i vissa delar även bekräfta dessa, bland annat vad gäller marknadsuppdelningen mellan de europeiska och japanska tillverkarna. Även om kommissionen inte uttryckligen angav detta i det angripna beslutet, utgör V.-A.:s vittnesmål således bevisning till Siemens nackdel snarare än till dennes fördel. Siemens kan följaktligen inte vinna framgång med sitt argument att de vittnesmål som M. och V.-A. avlagt är motsägelsefulla.

83 Sammanfattningsvis utgör M.:s förklaringar, som är av hög trovärdighet, bevisning för en princip om skydd av ”hemländer”, för att de europeiska marknaderna utöver ”hemländerna” förbehölls de europeiska tillverkarna och för att försäljningsvolymerna i sistnämnda länder beaktades i syfte att säkerställa iakttagandet av de globala kvoterna. Såsom har angetts ovan i punkt 70 måste M.:s förklaringar emellertid, på samma sätt som ABB:s förklaringar, styrkas av annan bevisning för att de ska anses utgöra tillräckligt bevis för förekomsten och räckvidden av den gemensamma överenskommelsen.

Fujis förklaringar

84 Fuji har förklarat att det kände till den gemensamma överenskommelsen om att de japanska tillverkarna skulle avstå från att träda in på den europeiska marknaden. Fuji har emellertid gjort gällande att det i huvudsak avstod från den europeiska marknaden på grund av att företaget av andra skäl inte på allvar kunde göra anspråk på att tillhandahålla GIS i Europa, bland annat på grund av dess begränsade globala marknad som inte motiverade en investering i icke återvinningsbara kostnader för att utveckla en europeisk bas. Fuji har vad gäller det enda GIS-projekt som företaget genomfört i Europa, det vill säga ett projekt i Republiken Tjeckien år 1995, gjort gällande att företaget i det fallet agerade som underleverantör för ett annat japanskt bolag till vilket Fuji levererade ifrågavarande GIS i Japan. Fuji anser följaktligen att detta projekt var ett GIS‑projekt i Japan och att det inte styrker företagets allmänna kapacitet att leverera till Europa.

85 Siemens har i detta hänseende gjort gällande att Fujis förklaringar lämnades först efter de ovan i punkt 9 nämnda förhören, det vill säga vid en tidpunkt då det inte längre var möjligt för Fuji att avge ett opartiskt och objektivt vittnesmål. Enligt rättspraxis kan endast handlingar som omnämns i meddelandet om invändningar utgöra giltiga bevis (se domstolens dom av den 3 juli 1991 i mål C‑62/86, AKZO mot kommissionen, REG 1991, s. I‑3359, punkt 21, svensk specialutgåva, volym 11, s. I‑249, och förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 54 nämnda förenade målen Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied och Technische Unie mot kommissionen, punkt 34 och där angiven rättspraxis).

86 Siemens kan inte vinna framgång med denna invändning. Meddelandet om invändningar ska nämligen möjliggöra för dem som berörs av meddelandet att verkligen få kännedom om vilka beteenden som kommissionen klandrar dem för. Detta krav är uppfyllt om parterna i beslutet inte lastas för andra överträdelser än dem som nämns i meddelandet om invändningar och om det i beslutet endast beaktas faktiska omständigheter som parterna haft tillfälle att yttra sig över (domstolens dom av den 15 juli 1970 i mål 41/69, ACF Chemiefarma mot kommissionen, REG 1970, s. 661, punkt 94, svensk specialutgåva, volym 1, s. 457, samt förstainstansrättens dom av den 30 september 2003 i de förenade målen T‑191/98 och T‑212/98–T‑214/98, Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II‑3275, punkt 138, och av den 29 april 2004 i de förenade målen T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 och T‑252/01, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II‑1181, punkt 47).

87 Även om ett företag således inte i ett beslut kan lastas för andra överträdelser än dem som nämns i meddelandet om invändningar, är detta inte fallet vad gäller de faktiska omständigheter som åberopas. Det räcker i fråga om sistnämnda att de berörda företagen har getts tillfälle att yttra sig över alla omständigheter som de lastas för. Såsom domstolen uttalat finns det nämligen inte någon bestämmelse enligt vilken det är förbjudet för kommissionen att, efter det att den meddelat invändningarna, delge parterna nya handlingar vilka den anser styrker dess uppfattning, under förutsättning att företagen ges tillräcklig tid att framföra sina synpunkter i frågan (förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑23/99, LR AF 1998 mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1705, punkt 190; se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 25 oktober 1983 i mål 107/82, AEG‑Telefunken mot kommissionen, REG 1983, s. 3151, punkt 29, svensk specialutgåva, volym 7, s. 287).

88 Det är i förevarande mål ostridigt att kommissionen, genom skrivelse av den 25 augusti 2006, delgav Siemens Fujis förklaringar och uppmanade bolaget att inkomma med synpunkter på dessa. Nämnda förklaringar omfattade inte heller några nya anmärkningar avseende Siemens än dem som nämnts i meddelandet om invändningar. De innehöll endast ett nytt bevis till stöd för en invändning som redan hade framställts i meddelandet om invändningar, nämligen att det fanns en gemensam överenskommelse mellan de japanska och de europeiska tillverkarna, enligt vilken de japanska tillverkarna inte skulle träda in på den europeiska marknaden.

89 Fujis förklaringar kan följaktligen användas som bevisning mot Siemens.

90 När det gäller trovärdigheten av Fujis förklaringar ska det påpekas att företaget ­ såvitt det åtminstone indirekt medgav att dess frånvaro från den europeiska marknaden till viss del berodde på den gemensamma överenskommelsen ­ erkände en omständighet som kommissionen kunde beakta till dess nackdel. Det har redan fastställts att uttalanden som går emot den som avgett dem i princip måste anses utgöra särskilt trovärdig bevisning (domen i de ovan i punkt 49 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 211).

91 Detta gäller trots att Fuji i förevarande mål har begärt att komma i åtnjutande av meddelandet om samarbete. För det första avgav Fuji inte sina förklaringar inom ramen för denna begäran, utan i sitt svar på meddelandet om invändningar, även om dessa två handlingar upprättades nästan samtidigt. För det andra kan Fujis medgivande att det kände till uppdelningen av de europeiska och japanska marknaderna inte anses som en ren anklagelse gentemot andra företag, vilket borde föranleda att dess uttalanden bedöms med försiktighet, utan även innebära ett erkännande av en överträdelse från Fujis sida. Under dessa omständigheter ska Fujis förklaringar anses ha hög trovärdighet i förevarande fall.

92 Vad slutligen gäller innehållet av Fujis förklaringar ska det påpekas att Fuji inte endast medgav att marknaderna hade delats upp mellan de europeiska och japanska tillverkarna, utan även redogjorde för detaljer avseende de i kartellen deltagande företagens respektive syften, av vilka det är möjligt att dra andra slutsatser. Fuji angav nämligen att den gemensamma överenskommelsen inte var den huvudsakliga anledningen till att företaget avstod från att träda in på den europeiska marknaden och uppgav flera skäl som, enligt företaget, hade vägt tyngre i detta val. I synnerhet kan man av Fujis argument att det hade en för liten global marknadsandel för att motivera en investering i de icke återvinningsbara kostnader som krävdes för att utveckla en europeisk bas, sluta sig till att det skulle ha varit möjligt för japanska tillverkare – och omvänt europeiska tillverkare – med en högre marknadsandel att övervinna de tekniska och kommersiella hindren för att inträda på de av respektive grupp skyddade marknaderna och att göra en sådan investering lönsam. Ur denna synvinkel blir argumentet avseende tekniska och kommersiella hinder av mindre betydelse för ett bestämt företag ju större marknadsandel det har, medan förbudet inom ramen för den gemensamma överenskommelsen att inträda på de marknader som tillhör den andra gruppen av tillverkare omvänt blir av större betydelse.

93 Om man ser till de marknadsandelar som kommissionen utgick från i skälen 484–488 i det angripna beslutet, som baserar sig på försäljningssiffror som företagen själva har tillhandahållit och som inte har bestritts i förevarande fall, framgår det att Fuji var den absolut minsta tillverkaren av GIS som deltog i kartellen, med högst 2 procent av de i den konkurrensbegränsande samverkan deltagande företagens globala omsättning med avseende på GIS-projekt. Marknadsandelarna för övriga japanska företag var betydligt högre och utgjorde 15–20 procent för Melco, 8–12 procent för Toshiba och 4–7 procent för Hitachi. Siemens å sin sida innehade en marknadsandel på 23–29 procent. Av Fujis förklaringar kan man sluta sig till att skyddet av de europeiska och japanska marknaderna till förmån för europeiska respektive japanska tillverkare var av intresse för de flesta av de berörda företagen. Det skulle nämligen ha varit mycket lättare för dessa företag, med betydligt högre marknadsandelar än Fujis, att bära kostnaderna för att träda in på marknaderna för den andra gruppen av tillverkare.

94 Det ska vidare påpekas att kommissionen inte har bestritt att det fanns tekniska och kommersiella hinder för att träda in på den europeiska och den japanska gruppens respektive marknader. Kommissionen har endast bestritt påståendet att det inte var möjligt att övervinna dessa hinder på ett lönsamt sätt. Kommissionen grundade sig härvid på två GIS-projekt i Republiken Tjeckien. Det första projektet gick till Fuji och det andra var föremål för ett anbud från Melco, vilket Siemens inte har bestritt. Detta visar att det inte fanns några oövervinnliga tekniska eller kommersiella hinder för japanska tillverkare att träda in på de europeiska marknaderna, vilket utgör stöd för kommissionens argument att de företag som deltog i kartellen hade ett subjektivt intresse av att tillverkarna i den andra gruppen inte försökte överbrygga dessa hinder.

95 Sammanfattningsvis utgör Fujis förklaringar bevis för uppdelningen av de europeiska och japanska marknaderna till förmån för respektive grupp av tillverkare, vilket ska tillmätas hög trovärdighet.

Hitachis förklaringar

96 Hitachi har förklarat att GIS-projekten i Europa fördelades mellan de europeiska tillverkarna på grundval av en samlad ”europeisk” kvot inom ramen för GQ‑avtalet och att de japanska tillverkarna av denna anledning till och med år 1999 informerades i efterhand om resultatet av fördelningen av GIS-projekt i Europa mellan de europeiska tillverkarna. Hitachi uppgav följande i sitt svar på meddelandet om invändningar:

”Hitachi bekräftar att, före år 1999, meddelade de europeiska GIS-tillverkarna de japanska GIS-tillverkarna detaljerna avseende de GIS-projekt som de skulle leverera till i Europa. Hitachi bekräftar vidare att syftet med denna kommunikation var att säkerställa att värdet av de europeiska projekten beaktades vid avtalet avseende kvoten för projekt utanför Europa som skulle fördelas mellan de europeiska och japanska tillverkarna, i enlighet med GQ-avtalet ...

För att förstå att denna mekanism inte hade någon praktisk betydelse under den period den var i kraft (det vill säga före år 2002), ska det understrykas att delgivningen av detaljer avseende projekt i Europa inom ramen för GQ-avtalet varken var kopplat till något samtycke från de japanska tillverkarna att avhålla sig från den europeiska marknaden eller styrker något sådant samtycke, eftersom det inte fanns någon ’gemensam överenskommelse’. Av större betydelse är kanske under alla omständigheter att fördelningen av europeiska GIS-projekt i enlighet med den europeiska samverkan inte ’var resultatet av’ kontakter mellan de europeiska och japanska GIS-tillverkarna som kommissionen påstått. All kontakt mellan de europeiska och japanska GIS-tillverkarna ägde rum efter fördelningen av europeiska GIS-projekt.”

97 Denna förklaring är upplysande i flera avseenden. För det första har Hitachi genom att uttryckligen medge att GIS-projekt i Europa som utfördes av europeiska tillverkare redovisades på deras globala kvoter inom ramen för GQ‑avtalet bekräftat kommissionens uppfattning att de europeiska tillverkarna, inklusive Siemens, handlade enligt avtal som avsåg projekt inom den gemensamma marknaden (under de första åren då kartellen var i kraft utgjorde Östeuropa ännu inte en tillgänglig marknad) och att kartellen följaktligen hade faktiska verkningar på den gemensamma marknaden och inom EES.

98 Hitachis förklaring utgör för det andra, oberoende av företagets avsikt, även ett indicium till stöd för kommissionens uppfattning att de europeiska marknaderna globalt sett var förbehållna de europeiska tillverkarna. Hitachi har nämligen vid upprepade tillfällen understrukit att informationen till de japanska tillverkarna lämnades i efterhand. Hitachi har härav dels dragit slutsatsen att de sistnämnda inte deltog i de europeiska tillverkarnas konkurrensbegränsande förfaranden på de europeiska marknaderna. Hitachi anser vidare att nämnda information varken var kopplad till något åtagande från de japanska tillverkarnas sida att avhålla sig från de europeiska marknaderna eller styrker något sådant samtycke och har bestritt förekomsten av en gemensam överenskommelse.

99 Det finns ingen rimlig förklaring till att GIS-projekten i Europa som fördelades mellan de europeiska tillverkarna redovisades på den globala kvoten, vilket medgetts av Hitachi, om de japanska tillverkarna ändå, av tekniska och kommersiella skäl, inte hade tillgång till de europeiska marknaderna. I en sådan situation skulle de europeiska tillverkarna nämligen inte ha haft någon anledning att godta att dessa projekt räknades av från deras globala kvot, vilket oundvikligen minskade antalet och värdet av de GIS-projekt som de kunde göra anspråk på inom ramen för den konkurrensbegränsande samverkan. Däremot visar den omständigheten att de samtyckte till denna motprestation att de europeiska tillverkarna ansåg att det fanns ett värde i att de japanska tillverkarna avhöll sig från att träda in på de europeiska marknaderna som motiverade nämnda motprestation.

100 Vad gäller trovärdigheten av Hitachis förklaring ska det påpekas att Hitachi har begärt att komma i åtnjutande av meddelandet om samarbete. Hitachis förklaringar bör följaktligen bedömas med försiktighet i den mån de skulle anses vara rent ackusatoriska gentemot andra företag. Så är inte fallet här. Den slutsats som kan dras av Hitachis förklaring, enligt vilken de japanska tillverkarna hade godtagit att inte träda in på de europeiska marknaderna, går nämligen emot både Hitachi och de andra kartelldeltagarna, eftersom den utgör bekräftelse av en omständighet som Hitachi kan hållas ansvarigt för. Vidare var Hitachi uppenbarligen inte medvetet om alla de slutsatser som kunde dras av dess förklaring, i synnerhet vad gäller att de europeiska marknaderna förbehölls de europeiska tillverkarna, vilket tenderar att öka trovärdigheten av Hitachis förklaring.

101 Tribunalen finner sammanfattningsvis att Hitachis förklaringar ska tillmätas hög trovärdighet.

Avsaknad av bestridande från Areva, Alstom och VA Tech-koncernen

102 Vad gäller avsaknaden av bestridande från Areva, Alstom och VA Tech‑koncernen ska det konstateras att handlingarna i målet antingen inte motiverar att denna omständighet tillmäts något betydande bevisvärde eller utgör något stöd för kommissionens påståenden.

103 Vad för det första avser Areva och Alstom angav kommissionen i skäl 125 i det angripna beslutet att dessa två bolag – varken i sina respektive svar på meddelandet om invändningar eller därefter i sina förklaringar av den 21 respektive 26 november 2006 efter att ha mottagit Fujis svar i vilket Fuji erkände den gemensamma överenskommelsen – hade bestritt den gemensamma överenskommelsen, som syftade till efterlevnad av de i kartellen deltagande företagens traditionella privilegierade positioner på de inhemska marknaderna. Varken Siemens eller kommissionen har emellertid i sina inlagor vid tribunalen hänvisat till att Areva och Alstom inte gjorde något sådant bestridande. Under dessa omständigheter kan denna fråga inte anses utgöra en del av förevarande mål.

104 Vad för det andra gäller VA Tech-koncernen angav kommissionen i skäl 125 i det angripna beslutet att koncernen inte uttryckligen i sitt svar på meddelandet om invändningar hade bestritt uppgifterna avseende den gemensamma överenskommelsen. I detta avseende ska det inledningsvis konstateras att VA Tech-koncernens svar inte finns med bland handlingarna i målet och att tribunalen endast förfogar över det citat som kommissionen har gjort från detta i fotnot 79 i det angripna beslutet. Citatet lyder enligt följande: ”Även i avsaknad av den presumerade gemensamma överenskommelsen skulle de japanska tillverkarna ha hållit sig utanför den europeiska marknaden mot bakgrund av de betydande inträdeshindren, vilket det redogörs för i detalj nedan.” För det andra ska det erinras om att enbart det förhållandet att ett bolag inte öppet har bestritt vissa omständigheter endast kan ha ett mycket begränsat bevisvärde, särskilt som det inte är möjligt att kontrollera sammanhanget för avsaknaden av bestridande enbart på grundval av ett sådant fristående citat. Slutligen ska det noteras att nämnda citat inte ens fristående kan ges det innehåll som kommissionen tillskrivit detta. I detta avseende ska termen ”presumerade”, som VA Tech-koncernen använde avseende den gemensamma överenskommelsen, belysas. Det framgår av användningen av denna term att även om VA Tech-koncernen inte uttryckligen bestred överenskommelsen, så har den likväl inte, ens underförstått, medgett dess existens. Det citerade utdraget ska tvärtom förstås som ett underförstått bestridande av den gemensamma överenskommelsen.

105 Påståendet att Areva, Alstom och VA Tech-koncernen inte har bestritt den gemensamma överenskommelsen kan således inte med framgång åberopas som bevisning till stöd för kommissionens uppfattning att de europeiska marknaderna var förbehållna de europeiska tillverkarna och avseende skyddet av ”hemländer”.

Förteckningen över GIS-projekt i Europa

106 Förteckningen över de elva GIS-projekt som kommissionen åberopat i skäl 164 i det angripna beslutet är i själva verket ett utdrag ur en förteckning över GIS‑projekt som diskuterades inom kartellen under perioden 1988–1999 med rubriken ”Enquirylist1”, som hade upprättats av ABB (nedan kallad den globala förteckningen). Förteckningen innehåller uppgifter om bland annat tidsfrister för inlämnandet av anbud, vilka företag som visat intresse för varje projekt och resultatet av diskussionerna i kartellen (det vill säga fördelningen av ett projekt till en kartellmedlem eller fastställandet av ett minimipris).

107 Enligt dessa uppgifter gick ordern avseende sex av de elva GIS-projekten i Europa som fanns upptagna på den globala förteckningen till det företag som projektet tilldelats inom ramen för kartellen, vilket skedde tre gånger för ABB och tre gånger för Siemens. Avseende de fem övriga projekten anges det i den globala förteckningen att dessa inte tilldelats något av de företag som deltog i kartellen. För dessa projekt träffades i stället en överenskommelse om en lägsta prisnivå, det vill säga de europeiska företag som deltog i den konkurrensbegränsande samverkan kom överens om det lägsta pris som de skulle erbjuda inom ramen för sina eventuella svar på de ifrågavarande anbudsinfordringarna.

108 Siemens försökte inledningsvis allmänt sprida tvivel om trovärdigheten av uppgifterna i den globala förteckningen, utan att för den skull uttryckligen bestrida vare sig förekomsten av de projekt som fanns upptagna där eller, i synnerhet, de elva GIS-projekt i Europa som räknas upp, eller ens den omständigheten att dessa projekt hade diskuterats inom kartellen.

109 Siemens har i detta avseende särskilt påstått att ett visst antal projekt finns omnämnda vid flera tillfällen, att flera projekt aldrig genomfördes och att det inte anges någonstans i den globala förteckningen att Siemens hade tilldelats något GIS-projekt inom EES. I två fall där Siemens hade tilldelats ett visst projekt var detta resultatet av ett konkurrensmässigt förfarande. Siemens har dessutom hänvisat till en analys av den globala förteckning som utförts av ett oberoende bolag, vilken bland annat visar att GIS-projekten inom EES inte varit föremål för något system för fördelning motsvarande det funktionssätt som föreskrivs enligt GQ-avtalet och EQ-avtalet.

110 Vidare bestred Siemens i sitt svar på tribunalens skriftliga frågor före förhandlingen att de elva GIS-projekt i Europa som fanns upptagna i den globala förteckningen hade varit föremål för något samråd inom kartellen.

111 Dessa påståenden kommer att prövas nedan i punkterna 116–138.

– Ursprunget till den globala förteckningen och datumet för dess upprättande samt huruvida den kan anses utgöra bevisning

112 Liksom Siemens har gjort gällande ska det konstateras att det inte har varit möjligt att med säkerhet fastsälla ursprunget till den globala förteckningen eller vilket datum den upprättades.

113 Tribunalen noterar emellertid i detta avseende, såsom framgår av skäl 88 och fotnot 21 i det angripna beslutet, att ABB lämnade in den globala förteckningen den 7 maj 2004, det vill säga en dag efter den 6 maj 2004, vilket var det datum som förekom i sidhuvudet på förteckningens första sida och således med stor sannolikhet antingen utgör datumet för förteckningens upprättande eller dess utskriftsdatum. Det ska vidare påpekas att det jämfört med övriga kartellmedlemmar har gjorts en ytterligare kodning för ABB i förteckningen. De europeiska medlemmarna – med undantag för ABB – och de japanska medlemmarna finns nämligen upptagna i två grupper i kolumnen med rubriken ”Member” under de koder som användes inom kartellen för respektive företag. ABB ”gömmer sig” däremot, såsom M. uttryckte det då han förhördes av kommissionen den 23 september 2005, i kolumnen med rubriken ”GCs”, som i princip avsåg eventuella allmänna kontrakt. Enligt M. var detta en försiktighetsåtgärd till följd av den svenska konkurrensmyndighetens undersökning avseende ABB.

114 Av dessa två omständigheter kan det antas att den globala förteckningen inledningsvis upprättades av ABB för dess interna uppföljning av kartellen och att den skrivits ut på nytt för att lämnas in till kommissionen. Tribunalen ska således utgå från detta antagande, vilket även är det mest förmånliga för Siemens och överensstämmer med företagets förklaringar att det inte var upphovsman till den globala förteckningen.

115 Den globala förteckningen ska följaktligen, såsom Siemens har gjort gällande, anses utgöra en del av ABB:s förklaringar. Den globala förteckningen kan inte anses utgöra skriftlig bevisning, eftersom, liksom angetts ovan, den antingen upprättades av ABB eller skrevs ut av ABB från en intern elektronisk fil, och detta i ett tidsmässigt nära samband med de uttalanden som bolaget gjorde för sin ansökan om immunitet i enlighet med meddelandet om samarbete. Övervägandena i punkterna 64–67 ovan avseende bevisvärdet av ABB:s förklaringar är följaktligen även tillämpliga i fråga om den globala förteckningen. I synnerhet kan informationen i den globala förteckningen inte tjäna som stöd till ABB:s uttalanden, utan måste tvärtom själv styrkas genom annan bevisning i enlighet med den rättspraxis som tribunalen har hänvisat till i punkt 66 ovan.

– Påståendet att de GIS-projekt i Europa som finns upptagna i den globala förteckningen inte diskuterades inom kartellen

116 Såsom angetts ovan i punkt 110 bestred Siemens för första gången i sitt svar på tribunalens skriftliga frågor före förhandlingen att de elva GIS-projekt i Europa som finns upptagna i den globala förteckningen hade varit föremål för något samråd inom kartellen. Siemens angav förvisso som svar på en fråga i detta avseende under förhandlingen att bolaget redan hade bestritt detta under det administrativa förfarandet vid kommissionen och i ansökan. Ansökan innehåller härvid emellertid endast de uppgifter som det redogörs för i punkt 109 ovan och även om det antogs att Siemens gjorde en sådan invändning under det administrativa förfarandet kan detta inte kompensera för det faktum att klaganden underlät att göra något bestridande vid förstainstansrätten i samband med ansökan. Siemens påstående att de elva GIS-projekten i Europa som finns upptagna i den globala förteckningen inte diskuterades inom kartellen ska således lämnas utan avseende såsom för sent framställt i enlighet med artikel 48.2 i rättegångsreglerna.

117 Vidare ska det understrykas att den globala förteckningen innehåller detaljerad information. Den innehåller nämligen bland annat uppgifter avseende egenskaperna för den utrustning som skulle tillhandahållas för projekten i fråga, utsatt datum för att inkomma med anbud, datum för förhandlingar inom kartellen, olika kartellmedlemmars intresseanmälningar för projekten, den eventuella uppdragstagarens identitet eller uppgift om att ett minimipris fastställts och, i förekommande fall, uppgift om att projektet faktiskt tilldelats en uppdragstagare. En sådan mängd olika och exakta uppgifter kan inte ifrågasättas genom enbart det påståendet att de elva GIS-projekten i Europa inte var föremål för något samråd inom kartellen.

118 Det ska i detta sammanhang erinras om att Siemens inte har bestritt att företaget innehade rollen som kartellens europeiska sekreterare under perioden 1988–1999. Siemens måste således nödvändigtvis ha känt till samtliga projekt som diskuterades inom den europeiska gruppen av tillverkare och, följaktligen, varit i stånd att utförligt och individuellt bestrida de projekt som räknats upp av ABB på grundval av sina egna handlingar, för det fall det skulle föreligga några felaktigheter. Siemens har varken utnyttjat denna möjlighet eller förklarat varför det inte kunde göra detta. Härav kan man dra slutsatsen att Siemens inte på ett giltigt sätt har bestritt att projekten i den globala förteckningen, och i synnerhet de elva projekten inom EES, var föremål för samråd inom kartellen.

119 Siemens påstående inom ramen för företagets svar på tribunalens skriftliga frågor före förhandlingen, att de elva projekten i fråga skulle genomföras utanför EES vid tiden för omständigheterna i målet, är felaktigt och Siemens kan följaktligen inte vinna framgång med detsamma. Bland dessa elva projekt, som diskuterades inom kartellen åren 1992–1998, ingår nämligen tre projekt i Spanien, ett projekt i Danmark, ett projekt i Irland och ett projekt i Portugal. Alla dessa stater slöt sig till gemenskapen före år 1988. På samma sätt omfattas två projekt i Finland, från år 1994 respektive år 1995, otvivelaktigt av EES-avtalet respektive EG‑fördraget. Republiken Finland är nämligen medlem av EES sedan den 1 januari 1994 och av gemenskapen sedan den 1 januari 1995. Liknande slutsatser kan dras avseende projektet på Island och de två projekten i Norge, som alla är från år 1998, då Republiken Island och Kungariket Norge var medlemmar av EES. Alla dessa länder var således antingen medlemmar av den gemensamma marknaden eller av EES när projekten i fråga diskuterades.

120 Vidare kan Siemens inte vinna framgång med sitt påstående att den globala förteckningen är ”oklar”. Det är riktigt att det i förteckningen, som upprättats i tabellform, används olika koder bestående av siffror och/eller bokstäver. Kommissionen har emellertid erhållit förklaringar avseende dessa koder, bland annat från vittnet M. vid förhöret den 23 september 2005. Mot bakgrund av dessa förklaringar måste den globala förteckningen anses lämna en klar bild över hur GIS-projekten behandlades inom kartellen.

– Projekt som påstås finnas omnämnda flera gånger eller som inte genomfördes

121 Siemens har hävdat att vissa projekt i den globala förteckningen finns omnämnda flera gånger. Det ska i detta avseende påpekas att, även om detta påstående skulle vara riktigt, påverkar detta inte den globala förteckningens relevans och trovärdighet och följaktligen inte heller dess bevisvärde. För det första har Siemens nämligen varken preciserat vilka projekt som avses eller angett huruvida det rör sig om något av de elva GIS-projekten i Västeuropa, vilka är de enda projekt som kommissionen specifikt har grundat sig på i beslutet och följaktligen de enda som är relevanta vid prövningen av det angripna beslutet. För det andra kan den omständigheten att det är möjligt att en förteckning bestående av över 1 500 projekt innehåller några felaktigheter inte misskreditera förteckningen i dess helhet.

122 Vad gäller Siemens påstående att vissa av projekten i den globala förteckningen aldrig genomfördes, ska det erinras om att Siemens inte har preciserat vilka projekt det rör sig om. För övrigt kan det förhållandet att vissa projekt inte genomfördes, även om det anses finnas fog för detta påstående, under alla omständigheter inte utesluta att artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet tillämpas avseende de företag som har uppgjorda anbudsinfordringar i fråga om dessa projekt inom ramen för en kartell.

– Det låga antalet GIS-projekt i Europa som finns upptagna i den globala förteckningen

123 Siemens har, utan att motsägas av kommissionen, gjort gällande att endast 11 av de över 1 500 GIS-projekt som finns upptagna i den globala förteckningen skulle genomföras inom EES. Det är riktigt att detta låga antal inte avspeglar betydelsen av de europeiska marknaderna. Denna omständighet motiverar emellertid inte att bortse från informationen i förteckningen.

124 För det första har varken ABB eller kommissionen gjort gällande att den glob