ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 5 juli 2001. - Europeiska kommissionen mot Irland. - Fördragsbrott - Underlåtenhet att införliva direktiven 96/49/EG och 96/87/EG. - Mål C-370/00.



Rättsfallssamling 2001 s. I-06329



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. I detta mål vill kommissionen att domstolen i enlighet med artikel 226 EG skall fastställa att Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 96/49/EG av den 23 juli 1996 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om transport av farligt gods på järnväg och kommissionens direktiv 96/87/EG av den 13 december 1996 om anpassning av rådets direktiv 96/49/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om transport av farligt gods på järnväg genom att inte anta de lagar och andra bestämmelser som är nödvändiga för att följa dessa direktiv, eller i vart fall genom att inte underrätta kommissionen om dessa åtgärder.

2. Irland har i sitt svaromål inte bestritt kommissionens klagomål, utan har anfört att förslag till förordningar för genomförande av direktiven är under utarbetande.

Förslag till avgörande

3. Under dessa omständigheter anser jag att domstolen skall

1) fastställa att Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 96/49/EG av den 23 juli 1996 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om transport av farligt gods på järnväg och kommissionens direktiv 96/87/EG av den 13 december 1996 om anpassning av rådets direktiv 96/49/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om transport av farligt gods på järnväg genom att inte anta de lagar och andra bestämmelser som är nödvändiga för att följa dessa direktiv.

2) förplikta Irland att ersätta rättegångskostnaderna.
Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 18 januari 2001. - Europeiska kommissionen mot Italienska republiken. - Fördragsbrott - Obestritt fördragsbrott - Direktiv 73/23/EEG - Elektriska varmvattenberedare - Säkerhetskrav som inte föreskrivs i direktivet. - Mål C-100/00.



Rättsfallssamling 2001 s. I-02785



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. I detta mål har kommissionen med stöd av artikel 226 EG yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten genom att föreskriva andra säkerhetsvillkor för varmvattenberedare än de som angivits i rådets direktiv 73/23/EEG av den 19 februari 1973 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om elektrisk utrustning avsedd för användning inom vissa spänningsgränser, och att Republiken Italien därmed inte har iakttagit presumtionen för att produkter tillverkade i enlighet med standard EN 60335-2-21 överensstämmer med de säkerhetsvillkor som anges i nämnda direktiv.

2. Kommissionen har i huvudsak gjort gällande att Italien tillämpar en föreskrift som innebär att varmvattenberedare skall utrustas med en mekanism som stänger av strömtillförseln när vattnet når 100° C, medan gemenskapsrätten tillåter en temperatur på maximalt 130° C.

3. Den italienska regeringen har inte bestritt överträdelsen samt anfört att den kommer att se till att denna upphör så snart som möjligt.

Förslag till avgörande

4. Mot bakgrund av ovan anförda omständigheter föreslår jag att domstolen skall

1) fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten genom att föreskriva andra säkerhetsvillkor för varmvattenberedare än de som angivits i rådets direktiv 73/23/EEG av den 19 februari 1973 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om elektrisk utrustning avsedd för användning inom vissa spänningsgränser, och att Republiken Italien därmed inte har iakttagit presumtionen för att produkter tillverkade i enlighet med standard EN 60335-2-21 överensstämmer med de säkerhetsvillkor som anges i nämnda direktiv.

2) förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna.
Förslag till avgörande av generaladvokat Mischo föredraget den 1 juli 1999. - Europeiska kommissionen mot Italienska republiken. - Fördragsbrott - Underlåtenhet att införliva direktiv 93/103/EG. - Mål C-362/98.



Rättsfallssamling 1999 s. I-06299



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 9 oktober 1998 har Europeiska gemenskapernas kommission väckt talan om fördragsbrott mot Republiken Italien och yrkat att domstolen skall fastställa att denna medlemsstat har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget och rådets direktiv 93/103/EG av den 23 november 1993 om minimikrav avseende säkerhet och hälsa för arbete ombord på fiskefartyg (trettonde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (EGT L 307, s. 1, nedan kallat direktivet), genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv eller i vart fall genom att underlåta att underrätta kommissionen om detta. Kommissionen har även yrkat att Republiken Italien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

2 I sin ansökan har kommissionen redogjort för de olika etapperna i det administrativa förfarande som föreskrivs i artikel 169 i EG-fördraget (nu artikel 226 EG). Vad gäller frågan om kommissionens talan är välgrundad har den gjort gällande att Republiken Italien, genom att inte vidta nödvändiga åtgärder för att införliva direktivet, har överträtt såväl artikel 13.1 i direktivet i fråga, vilken medgav medlemsstaten en tidsfrist för att anta sådana bestämmelser som löpte ut den 23 november 1995, som artikel 189 tredje stycket i EG-fördraget (nu artikel 249 EG) och artikel 5 i EG-fördraget (nu artikel 10 EG).

3 Republiken Italien har i sitt svaromål, vilket inkom den 29 januari 1999, varken bestridit att det administrativa förfarandet genomfördes korrekt eller ett fördragsbrott.

4 Den har nöjt sig med att påpeka att den först sedan maj månad 1998, då gemenskapslagen 1995/1997 trädde i kraft, har haft möjlighet att sätta igång förfarandet för att införliva direktivet och att detta förfarande för närvarande pågår.

5 Kommissionen har ansett det onödigt att inge en replik och de två parterna har avstått från sammanträde.

6 Mot denna bakgrund kan jag bara föreslå att kommissionens talan helt skall bifallas, med förbehåll för att det förefaller tillräckligt att fastställa att artikel 13 i direktivet har åsidosatts.

7 Jag föreslår således att domstolen skall

1) fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 93/103/EG av den 23 november 1993 om minimikrav avseende säkerhet och hälsa för arbete ombord på fiskefartyg (trettonde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG), genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv och/eller genom att underlåta att underrätta kommissionen om detta,

2) förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna.
Förslag till avgörande av generaladvokat Alber föredraget den 25 juni 1998. - Europeiska kommissionen mot Irland. - Fördragsbrott - Direktiv 94/26/EG - Underlåtenhet att införliva inom den föreskrivna fristen. - Mål C-26/98.



Rättsfallssamling 1998 s. I-06393



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Sökanden har i förevarande mål yrkat att domstolen skall

- fastställa att Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt kommissionens direktiv 94/26/EG(1) av den 15 juni 1994 om anpassning till tekniska framsteg av rådets direktiv 79/196/EEG(2) om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om elektrisk utrustning avsedd för användning i explosionsfarliga omgivningar med användning av vissa typer av skydd, genom att underlåta att underrätta om de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv eller genom att underlåta att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa detta, och

- förplikta Irland att ersätta rättegångskostnaderna.

2 Direktiv 94/26, som antogs den 15 juni 1994 för att anpassa direktiv 79/196 till den senaste tekniska utvecklingen, trädde i enlighet med artikel 3 i direktivet i kraft den tjugonde dagen efter det att det hade offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 24 juni 1994. Enligt artikel 2 i direktivet skulle medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 31 mars 1995.

3 Trots kommissionens formella underrättelse av den 2 augusti 1995 och motiverade yttrande av den 30 september 1996 har Irland inte uppfyllt sin skyldighet inom den frist som föreskrivs i direktivet.

4 Den irländska regeringen har i sin svarsinlaga uppgett att förfarandet för införlivande har inletts och att det kommer att avslutas innan en eventuell förhandling äger rum i detta mål. Emellertid har båda parterna avstått från att avge muntliga yttranden, varför domstolen har beslutat att avgöra målet utan muntlig förhandling.

Förslag till avgörande

5 Det är uppenbart att Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter på det sätt som kommissionen har påstått. Jag föreslår därför att domstolen skall bifalla talan.

(1) - EGT L 157, s. 33; svensk specialutgåva, område 13, volym 26, s. 88).

(2) - Direktiv av den 6 februari 1979 (EGT L 43, s. 20; svensk specialutgåva, område 13, volym 9, s. 158).
16.

Mot den bakgrunden anser jag inte att en nationell lagstiftning, genom vilken det säkerställs ett effektivare skydd för aktieägarna genom att göra det möjligt för dem att bevara sina respektive andelar av företaget oförändrade även då ökningen av aktiekapitalet betalas med apportegendom, strider mot det andra direktivets bokstav eller andemening. Den kan rentav bättre bidra till att direktivets syften uppfylls. ( 13 ) Trots att själva upphävandet av företrädesrätten med avseende på apportegendom, såsom antytts, har skrivits in i de flesta medlemsstaternas rättsordningar, har detta inte undgått kritik i doktrinen just med anledning av det missbruk som det kan medföra till skada för minoriteten, särskilt när det verkliga skälet för att öka kapitalet snarare beror på att en ny delägare träder in i bolaget än på behovet av tillskottskapital. ( 14 )
Förslag till avgörande av generaladvokat La Pergola föredraget den 14 mars 1996. - Europeiska kommissionen mot Förbundsrepubliken Tyskland. - Fördragsbrott - Direktiv 92/50/EEG. - Mål C-253/95.



Rättsfallssamling 1996 s. I-02423



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Kommissionen har genom en ansökan som ingavs till domstolens kansli den 19 juli 1995 yrkat att domstolen skall fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EG-fördraget genom att inte inom den föreskrivna fristen vidta de åtgärder som var nödvändiga för att följa rådets direktiv 92/50/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster(1).

2 Enligt artikel 44.1 i nämnda direktiv skulle medlemsstaterna senast den 1 juli 1993 ha antagit lagar eller andra författningar för att följa detta direktiv.

3 Det är i detta avseende tillräckligt att konstatera att den tyska regeringen inte har bestritt det fördragsbrott som lagts staten till last. Regeringen har i sitt yttrande nöjt sig med att anföra att förordningar, avsedda att anpassa det nationella regelverket till det ovan nämnda direktivet, snart kommer att antas, samt har uppgett att den i rätt tid har underrättat de upphandlande förbundsmyndigheterna och de behöriga ministerierna i delstaterna om att det nämnda direktivet var direkt tillämpligt från och med den 1 juli 1993. Detta utgör dock enligt domstolens rättspraxis(2) inte en omständighet som kan medföra att fördragsbrott inte föreligger.

4 Jag föreslår därför att domstolen skall bifalla kommissionens talan och enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna förplikta svarandestaten att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT nr L 209, 24.7.1992, s. 1.

(2) - Se bland många andra exempel dom av den 6 april 1995, kommissionen mot Spanien (C-147/94, REG s. I-1015).
8.

Renate Enkler har genom ”Revision” överklagat Finanzgerichts avgörande till Bundesfinanzhof, som anser att de tillämpliga nationella föreskrifterna (§ 1.1.1 och § 2.1 i UStG) måste tolkas med beaktande av motsvarande bestämmelser i sjätte direktivet (artikel 2.1 och artikel 4.1 respektive 4.2) och har beslutat att begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande angående följande frågor: ”1. Skall uthyrning av materiella tillgångar betraktas a) som en verksamhet av en person som tillhandahåller tjänster i den mening som avses i artikel 4.2 första meningen i sjätte direktivet (77/388/EEG), eller b) endast som en transaktion som omfattar utnyttjande av en materiell tillgång i syfte att fortlöpande vinna intäkter i den mening som avses i artikel 4.2 andra meningen i sjätte direktivet (77/388/EEG)? 2. Är varje tillhandahållande av en tillgång för utnyttjande mot vederlag att anse som ekonomisk verksamhet i den mening som avses i artikel 4.2 andra meningen i sjätte direktivet (77/388/EEG) eller förutsätter antagandet om att det är fråga om ekonomisk verksamhet att denna kan särskiljas från privat verksamhet? Skall särskiljandet från en eventuell privat verksamhet ske — enligt bestämda kriterier (såsom, exempelvis, den ekonomiska betydelsen, den tid under vilken tillhandahållandet av tillgången för utnyttjande har skett, storleken på vederlaget), eller — genom jämförelse med typiska former för motsvarande ekonomisk verksamhet (i detta fall yrkesmässig uthyrning av husbilar)? 3. Är uthyrning av en husbil att anse som ekonomisk verksamhet i syfte att fortlöpande vinna intäkter därav, när fordonet, under en period på mer än två år, endast under några få dagar har hyrts ut till två främmande hyrestagare och sammanlagt under ungefär sex veckor till uthyrarens make mot ett sammanlagt vederlag om cirka 4300 DM? 4. Om den tredje frågan besvaras jakande: Skall även det belopp som avser kostnader under den tid då uthyrningsföremålet står till uthyrarens privata förfogande (så kallade stilleståndstider) ingå i beskattningsunderlaget (artikel 11 A.l c i sjätte direktivet 77/388/EEG) för tillhandahållande av tjänster i den mening som avses i artikel 6.2 i sjätte direktivet?”
Domstolens beslut (sjätte avdelningen) av den 22 juni 2021 – Prosecutor of the regional prosecutor’s office in Ruse, Bulgarien

(mål C-206/20) ( 1 )

”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 99 i domstolens rättegångsregler – Straffrättsligt samarbete – Europeisk arresteringsorder – Rambeslut 2002/584/RIF – Artikel 8.1 c – Europeisk arresteringsorder som utfärdats för lagföring av åklagarmyndigheten i en medlemsstat på grundval av en frihetsberövande åtgärd som vidtagits av samma myndighet – Ingen domstolsprövning före överlämnandet av den berörda personen – Följder – Effektivt domstolsskydd – Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Artikel 47”

1. Begäran om förhandsavgörande – Skyndsam handläggning – Villkor – Omständigheter som motiverar skyndsam handläggning (Domstolens stadga, artikel 23a; domstolens rättegångsregler, artikel 105.1) (se punkterna 32–43)

2. Begäran om förhandsavgörande – Svar som inte lämnar utrymme för rimligt tvivel – Svaret kan klart utläsas av rättspraxis – Tillämpning av artikel 99 i rättegångsreglerna (Artikel 267 FEUF; domstolens rättegångsregler, artikel 99) (se punkterna 36–37)

3. Polissamarbete – Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Utfärdande av en europeisk arresteringsorder för lagföring – Europeisk arresteringsorder och nationellt beslut som ligger till grund för denna arresteringsorder, vilka utfärdats av en åklagare som kan anses utgöra en utfärdande rättslig myndighet i den mening som avses i artikel 6.1 i rambeslutet – Dessa beslut har inte blivit föremål för domstolsprövning i den utfärdande medlemsstaten före det att den eftersökta personen överlämnats av den verkställande medlemsstaten – Iakttagande av kravet på ett effektivt domstolsskydd – Föreligger inte (Stadgan om de grundläggande rättigheterna, artikel 47; rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artiklarna 6.1 och 8.1 c) (se punkterna 49, 51, 54 och slutet)

Avgörande

Artikel 8.1 c i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009, jämförd med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas så, att de krav som följer av den rätt till ett effektivt domstolsskydd som tillkommer en person som är föremål för en europeisk arresteringsorder för lagföring inte är uppfyllda när såväl den europeiska arresteringsordern som det beslut som ligger till grund härför har utfärdats av en åklagare som kan anses utgöra ”utfärdande rättslig myndighet”, i den mening som avses i artikel 6.1 i detta rambeslut, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, och varken denna arresteringsorder eller detta beslut kan bli föremål för domstolsprövning i den utfärdande medlemsstaten före det att den verkställande medlemsstaten överlämnar den eftersökta personen.

( 1 ) EUT C 262, 10.8.2020.
2)

Artikel 5.1 c i förordning nr 261/2004 ska tolkas så, att i fall då en i förväg planerad flygning ställs in på grund av en extraordinär omständighet, utgör det en ”rimlig åtgärd” som befriar lufttrafikföretaget från sin kompensationsskyldighet enligt artikel 5.1 c och artikel 7.1 i denna förordning när lufttrafikföretaget har bokat om en passagerare till en flygning som medför att han eller hon ankommer till sin slutdestination dagen efter den ursprungligen planerade ankomstdagen, under förutsättning att det saknades varje annan möjlighet till ombokning på en annan direkt eller icke direkt flygning som utförs av lufttrafikföretaget självt eller ett annat lufttrafikföretag och som anländer med mindre försening än det berörda lufttrafikföretagets påföljande flygning, eller under förutsättning att genomförandet av en sådan ombokning skulle ha inneburit orimliga uppoffringar för lufttrafikföretaget med hänsyn till dess kapacitet vid den relevanta tidpunkten, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva.
5

Artikel 15 i nämnda förordning har rubriken ”Överföring till en domstol som är bättre lämpad att pröva målet”. Där föreskrivs följande: ”1. I undantagsfall får de domstolar i en medlemsstat som är behöriga att pröva målet i sak, om de anser att en domstol i en annan medlemsstat, som barnet har en särskild anknytning till, är bättre lämpad att pröva målet eller en specifik del av målet och om det är till barnets bästa, a) låta handläggningen av målet eller den aktuella delen av målet vila och ge parterna tillfälle att väcka talan vid domstolen i den andra medlemsstaten, i enlighet med punkt 4, eller b) anmoda domstolen i den andra medlemsstaten att utöva sin behörighet i enlighet med punkt 5. 2. Punkt 1 skall tillämpas a) på begäran av någon av parterna, eller b) på initiativ av domstolen, eller c) på begäran av en domstol i en annan medlemsstat till vilken barnet har en särskild anknytning, i enlighet med punkt 3. Överföring på initiativ av domstolen eller på begäran av en domstol i en annan medlemsstat får emellertid inte ske om det inte godtas av åtminstone en av parterna. 3. Barnet skall anses ha en särskild anknytning till en medlemsstat, enligt punkt 1, om a) barnet, efter det att talan väckts vid den domstol som avses i punkt 1, har fått hemvist i den medlemsstaten, eller b) barnet har haft hemvist i den medlemsstaten, eller c) barnet är medborgare i den medlemsstaten, eller d) någon av personerna med föräldraansvar har hemvist i den medlemsstaten, eller e) tvisten rör åtgärder till skydd för barnet i samband med förvaltning eller bevarande av eller förfogande över egendom som tillhör barnet och som finns i den medlemsstaten. 4. Den domstol i en medlemsstat som är behörig att pröva målet i sak skall föreskriva en tid inom vilken talan måste väckas vid domstol i den andra medlemsstaten enligt punkt 1. Om talan inte har väckts inom denna tid skall den domstol vid vilken talan väckts fortsätta att utöva behörighet, i enlighet med artiklarna 8–14. 5. Domstolarna i den andra medlemsstaten får, om det på grund av särskilda omständigheter i målet är till barnets bästa, förklara sig behöriga inom sex veckor från det att talan väcks på grundval av punkt 1 a eller 1 b. I så fall skall den domstol där talan först har väckts förklara att den inte är behörig. I annat fall skall den domstol där talan först har väckts fortsätta att utöva sin behörighet i enlighet med artiklarna 8–14. 6. Domstolarna skall samarbeta vid tillämpningen av denna artikel, antingen direkt eller via de centralmyndigheter som har utsetts i enlighet med artikel 53.”
9

I artikel 10 i förordning nr 2201/2003, med rubriken ”Domstols behörighet vid fall av bortförande av barn”, föreskrivs följande: ”Vid fall av olovligt bortförande eller kvarhållande av ett barn skall domstolarna i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet behålla sin behörighet tills barnet har fått hemvist i en annan medlemsstat, och a) varje person, institution eller annat organ som har vårdnad om barnet har godtagit bortförandet eller kvarhållandet, eller b) barnet har varit bosatt i denna andra medlemsstat i minst ett år efter det att den person, den institution eller det organ av annat slag som har vårdnad om barnet har fått eller borde ha fått kännedom om var barnet befinner sig och barnet har funnit sig till rätta i sin nya miljö och något av följande villkor uppfylls: i) Ingen begäran om återlämnande har lämnats in till de behöriga myndigheterna i den medlemsstat dit barnet har bortförts eller där barnet kvarhålls inom ett år efter det att den som har vårdnad om barnet har fått eller borde ha fått kännedom om var barnet befinner sig. ii) En begäran om återlämnande som lämnats in av den som har vårdnad om barnet har återkallats, och ingen ny begäran har lämnats in inom den tidsfrist som avses i led i. iii) Ett ärende vid domstolen i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet har avslutats i enlighet med artikel 11.7. iv) En dom i vårdnadsfrågan som inte medför att barnet skall återlämnas har meddelats av domstol i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet.”