Förslag till avgörande av generaladvokat Fennelly föredraget den 4 februari 1999. - Europeiska kommissionen mot Comune di Montorio al Vomano. - Artikel 238 EG (f.d. artikel 181) - Skiljedomsklausul - Avtalsbrott i två fall. - Mål C-334/97.



Rättsfallssamling 1999 s. I-03387



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I detta mål, där domstolens behörighet grundas på en skiljedomsklausul i enlighet med artikel 181 i EG-fördraget, har kommissionen yrkat att domstolen skall förplikta en italiensk kommun att återbetala vissa belopp, som betalats ut i förskott i enlighet med två avtal som kommissionen påstår sig ha hävt, och att ersätta kommissionen för den skada som påstås ha vållats den till följd av svarandens agerande.

I - Faktiska omständigheter och tillämpliga bestämmelser

2 I artikel 1 i rådets förordning (EEG) nr 1972/83 av den 11 juli 1983 föreskrivs att "gemenskapen får bevilja ekonomiskt stöd till demonstrationsprojekt för utnyttjande av alternativa energikällor, för att spara energi och för ersättande av kolväten".(1) Den 8 november 1985 beslutade kommissionen att stödja de demonstrationsprojekt som var föremål för två avtal som kommissionen ingått med Comune di Montorio al Vomano (nedan kallad Montorio eller svaranden). Avtalen undertecknades av Montorios borgmästare den 25 juli 1986 och av kommissionen den 28 juli 1986.

a) Avtal 147

3 Avtal nr WE-147-85 (nedan kallat avtal 147) gällde uppförandet av en vindkrafts-/dieselanläggning för elproduktion, med en effekt på 225 kW. Arbetet, vars första fas hade påbörjats den 8 april 1986, skulle vara slutfört den 30 november 1988. Enligt artikel 3 i avtalet åtog sig kommissionen att bidra med motsvarande 40 procent av projektets faktiska kostnader och maximalt 820 000 000 LIT. I artikel 4.1 föreskrevs att kommunen skulle ha det tekniska och ekonomiska ansvaret för arbetet såsom det beskrivits i bilaga 1, liksom att kommunen skulle vidta nödvändiga försäkringsåtgärder. Enligt villkoren i artikel 4.2 kunde Montorio i sin tur sluta avtal med underleverantörer om delar av arbetet.

4 I artikel 4.3 föreskrevs olika krav på rapportering för Montorios del. Artikel 4.3.2 har följande lydelse:

"Inom nio månader från dagen för avtalets undertecknande och före utgången av varje sexmånadersperiod därefter, skall kontrahenten i separata handlingar redovisa följande:

- en detaljerad delrapport(2) över arbetenas fortskridande, uppnådda resultat och eventuella patentansökningar,

- en sammanställning över den aktuella periodens utgifter tillsammans med relevanta handlingar till styrkande därav,

- en kort rapport över arbetenas fortskridande och uppnådda resultat för publicering."

5 Artikel 8, som är av central betydelse i detta mål, lyder:

"Avtalet kan hävas av kommissionen om kontrahenten inte uppfyller de skyldigheter som åligger denne enligt avtalet, i synnerhet i fall av bristande iakttagande av tidsfristerna för att lämna de rapporter som avses i artikel 4.3, efter en anmodan som delgivits genom rekommenderat brev med mottagningsbevis, såvida avtalsförpliktelserna inte fullgörs inom en månad.

Avtalet kan också hävas om kontrahenten, i syfte att erhålla det ekonomiska stödet, har lämnat vilseledande uppgifter, under förutsättning att dessa kan läggas kontrahenten till last.

I varje sådant fall skall kontrahenten till kommissionen omedelbart återbetala de belopp som utbetalats som ekonomiskt stöd, jämte ränta från och med den dag då dessa belopp erhölls. Räntesatsen skall vara den som Europeiska investeringsbanken tillämpade den dag då kommissionen beslutade att bevilja ekonomiskt stöd till projektet."

6 Enligt artikel 13 är domstolen behörig att döma i alla tvister angående avtalets giltighet, tolkning och tillämpning. I artikel 14 föreskrivs att italiensk lag skall tillämpas på avtalet.

7 Den 20 augusti 1986 betalade kommissionen drygt 246 000 000 LIT till Montorio. Vid två tillfällen, i januari och september 1987, skrev kommissionen till Montorio och påminde om skyldigheten att iaktta kraven på rapportering i artikel 4.3 i avtalet. I skrivelse av den 3 november 1987 beviljade kommissionen Montorios begäran om en sex månaders förlängning av tiden för arbetets slutförande. Vid tre tillfällen under 1987 och 1988 betalade kommissionen ytterligare totalt drygt 209 200 000 LIT. Vid ytterligare två tillfällen, i november 1988 och i mars 1989, var kommissionen tvungen att påminna Montorio om dess skyldigheter enligt artikel 4.3. Fram till denna tidpunkt använde sig inte kommissionen av artikel 8 i avtalet.

8 I ett rekommenderat brev av den 5 mars 1990 hotade emellertid kommissionen att häva avtalet om inte Montorio redovisade de slutliga tekniska och ekonomiska rapporterna. Det framgår av skrivelsen att kommissionen då antog att arbetet hade slutförts den 31 maj 1989 såsom överenskommits. Efterföljande korrespondens visade dock att så inte var fallet. I skrivelse av den 18 september 1991 meddelade Montorio kommissionen att kommunen ville ändra på det ursprungliga projektet och anhöll därför om ytterligare förlängning av tiden för arbetets slutförande, nu till den 31 december 1992. I ett andra rekommenderat brev, daterat den 20 december 1991, bad kommissionen om en kopia av det formella beslut som fattats av kommunens behöriga myndigheter om hur finansieringen av det ändrade projektet skulle fördelas och en kopia av tillståndet att ansluta turbinen till elnätet. I skrivelsen angavs att avtalet skulle hävas i enlighet med artikel 8 om handlingarna inte hade överlämnats senast den 31 januari 1992. Den 8 januari 1992 svarade Montorio.

9 Efter en inspektion på plats i mars 1992 begärde kommissionen i ett rekommenderat brev av den 25 augusti 1992 att Montorio skulle redovisa följande handlingar:

- den skriftliga överenskommelsen med Regione Abruzzo, med uppgift om med vilket belopp denna avsåg att bidra till det nya projektet och datum för utbetalning av detta bidrag,

- Montorios skriftliga beslut angående återbetalningen av de belopp som utbetalats enligt avtal 149 (se nedan),

- en finansieringsanalys beträffande den totala kostnaden för projektet, och

- ett nytt arbetsprogram som visade hur det nya projektet skulle genomföras.

Samtliga handlingar skulle ges in senast den 30 september 1992. I annat fall skulle kommissionen tillämpa artikel 8 i avtalet.

10 I en skrivelse av den 13 oktober 1992 informerade Montorio kommissionen om att byggnadsarbetet skulle påbörjas den 3 november. I två skrivelser av den 29 oktober 1992 sände Montorio ett nytt arbetsprogram till kommissionen respektive informerade om att utbetalningen av resten av stödet från Regione Abruzzo var avsevärt försenad. I sitt svar av den 30 november 1992 konstaterade kommissionen att Montorios skrivelse av den 13 oktober hade skickats efter tidsfristens utgång och att skrivelsen inte innehöll begärd information. Kommissionen informerade därför Montorio om att den hade beslutat att tillämpa artikel 8 i avtalet. I en skrivelse av den 19 december 1995 och den 24 januari 1996 begärde behörig enhet på kommissionens GD XIX återbetalning av 455 200 000 LIT, men utan resultat.

b) Avtal 149

11 Avtal nr HY-149-85 (nedan kallat avtal 149) gällde uppförandet av ett 300 kW vattenkraftverk kompletterat med ett vindkrafts-/dieselsystem för elproduktion och pumpning av vatten. Bestämmelserna om rapportering och hävning var i huvudsak likalydande med bestämmelserna i avtal 147, och arbetet skulle vara slutfört före maj månads utgång år 1988. Montorio kunde med stöd av artikel 4.2.1 i sin tur sluta avtal om att en del av arbetet skulle utföras av underleverantörer och hade följaktligen, i april 1986, slutit ett sådant avtal med TECNO srl. Kommissionen betalade drygt 158 400 000 LIT till Montorio den 8 augusti 1986.

12 Vid två tillfällen under år 1987 bad kommissionen Montorio att redovisa den första rapporten enligt artikel 4.3.1. Den 27 oktober 1987 ställde TECNO in arbetet på anläggningen. Den 8 januari 1988 sände kommissionen en skriftlig anmodan enligt artikel 8 till Montorio och varnade för att avtalet skulle hävas om inte de ekonomiska och tekniska rapporterna som avsågs i artikel 4.3.1 tillhandahölls inom en månad efter det att skrivelsen mottagits. I en skrivelse av den 16 mars 1988 bekräftade kommissionen att den hävde avtalet. Enligt kommissionen hade det arbete som avtal 149 avsåg inte ens påbörjats.

13 En sista skrivelse med krav på återbetalning av de belopp som utbetalats med stöd av avtalen 147 och 149 skickades den 20 september 1996. Montorio svarade inte.

c) Förfarandet vid domstolen

14 Kommissionen väckte denna talan den 24 september 1997. Vad gäller avtal 147 har kommissionen gjort gällande att Montorio underlåtit att iaktta följande bestämmelser:

- artikel 2 (tidtabell för arbetets slutförande)

- artikel 4.3 (redovisning av periodiska rapporter)

- artikel 4.4 (redovisning av information om förseningar i arbetet)

- artikel 4.5 (redovisning av information om arbetets fortskridande)

Kommissionen har hävdat att avtalet hävdes i enlighet med artikel 8 och åberopat skrivelsen av den 25 augusti 1992 som den skriftliga anmodan som krävs enligt artikel 4.3. Kommissionen har anfört att Montorio delgavs hävningen i ett rekommenderat brev av den 30 november 1992.

15 Vad gäller avtal 149 har kommissionen hänvisat till Montorios underlåtenhet att iaktta artikel 4.3, 4.4 och 4.5 i avtalet, beträffande redovisning av periodiska rapporter, redovisning av information om något som kan komma att äventyra avtalets fullföljande och information om hur arbetet fortskrider. Kommissionen hävdar därför att avtalet hävdes i enlighet med artikel 8 som en följd av den skriftliga anmodan av den 8 januari 1988, och att Montorio delgavs hävningen genom rekommenderat brev av den 16 mars 1988.

16 Kommissionen har åberopat artikel 1453 i den italienska civillagen och yrkat ersättning för den skada som vållats genom Montorios underlåtenhet att iaktta sina skyldigheter enligt avtalen. Kommissionen uppskattar den tid det tagit att övervaka Montorios ageranden till 95 arbetstimmar. På grundval av ett belopp om 125 000 LIT per timma yrkar kommissionen härvid 11 875 000 LIT. Till detta har kommissionen lagt de skadliga följderna för dess trovärdighet gentemot de andra institutionerna och medlemsstaterna liksom gentemot den tredje man som kan tänkas vilja sluta avtal med gemenskaperna. Kommissionen har uppskattat det totala beloppet till 50 000 000 LIT, utan hinder av varje annat belopp som domstolen efter skälighet kan komma att besluta om.

17 Till sitt försvar har Montorio anfört att slutförandedatumet den 30 november 1988 endast var en anvisning, vilket vinner stöd av det förhållandet att kommissionen(3) under nästan ett decennium inte vidtog någon åtgärd avseende underlåtenheten. Vidare har Montorio anfört att kommissionen inte anmodade kommunen att uppfylla sina skyldigheter och inte satte en slutlig tidsfrist för detta, och att en begäran om hävning på grund av underlåtenhet att uppfylla avtalsvillkoren med stöd av artikel 1453 i den italienska civillagen därför skall avvisas. Kommissionens handlande hade fått Montorio att tro att kommissionen var villig att invänta utgången av det rättsliga förfarande som inletts mot TECNO för underlåtenhet att fullfölja avtalet och beslutet från Regione Abruzzo att återigen finansiera arbetet.

18 I sak har Montorio anfört att kommissionen "efter grundligt övervägande", genom skrivelsen av den 25 augusti 1992, fastställt fristen för redovisning av handlingarna till den 30 september 1992. Enligt Montorio har kommissionen ignorerat det faktum att Montorio i en skrivelse av den 29 oktober 1992 redovisade det arbetsprogram som efterfrågats den 25 augusti 1992. Eftersom skrivelsen av den 30 november 1992 grundades på oriktiga antaganden kan artikel 8 i avtalet inte tillämpas.

19 Montorio har också hävdat att bestämmelsen om avtalsenlig räntesats är ogiltig, eftersom borgmästaren, i och med godkännandet av artikel 8, endast hade godkänt de villkor under vilka avtalet kunde hävas, inte räntesatsens storlek. Slutligen har Montorio anfört att enligt artikel 8 kan räntan löpa endast från dagen för avtalets hävning och inte från dagen då de omtvistade beloppen mottogs.

20 I sin duplik har Montorio hävdat att en part kan avstå från att åberopa en uttrycklig bestämmelse om hävning, eller skjuta upp tillämpningen därav, när den parten förlänger tiden för avtalets fullföljande. Kommissionens skriftliga anmodan av den 25 augusti 1992 avsåg endast de tekniska och ekonomiska rapporterna, vilka emellertid tillhandahölls den 29 oktober 1992. Montorio har också hävdat att kommunen aldrig erhöll skrivelsen av den 16 mars 1988 varigenom kommissionen informerade Montorio om att avtal 149 hävdes. Vad gäller räntesatsen har Montorio anfört att den dominerande avtalsparten, i enlighet med gällande avtalsrättsliga principer, måste bistå den andra parten med all nödvändig information inklusive, som i det aktuella fallet, den avtalsenliga räntesatsen.

II - Bedömning

21 Bedömningen av Montorios svaromål har i det aktuella fallet försvårats något av det osammanhängande sätt på vilket det presenterats, och särskilt av Montorios ihärdiga underlåtenhet att klargöra vilket av avtalen argumenteringen hänför sig till. Inte desto mindre har jag, där så är möjligt och med beaktande av de allmänna principer som styr domstolens uppdrag, försökt att tolka argumenten på ett sätt som överensstämmer med svarandens yrkanden, nämligen att kommissionens talan skall ogillas, eftersom Montorio har fullgjort sina avtalsrättsliga skyldigheter, och, alternativt, att räntan skall löpa med lagstadgad räntesats från dagen då målet anhängiggjordes eller åtminstone från dagen för skrivelsen om hävning.

a) Avvisning till viss del av Montorios svaromål

22 I sin duplik har Montorio anfört att avtalsbestämmelsen som föreskriver en ränta som är högre än den lagliga räntan är olaglig, eftersom den faktiska räntesatsen inte anges och eftersom den dominerande avtalsparten är skyldig att meddela den andra avtalsparten alla uppgifter som kan vara väsentliga. Montorio har även hävdat att kommunen aldrig mottog kommissionens rekommenderade brev av den 16 mars 1988 och att avtal 149 följaktligen aldrig har hävts. Dessa grunder skall uppenbart avvisas enligt artikel 42.2 i rättegångsreglerna för domstolen, vilken förbjuder införandet av nya grunder under rättegången "såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet". Montorio har inte försökt, och hade enligt min uppfattning inte heller kunnat, argumentera för att någon av dessa grunder uppfyller de angivna förutsättningarna.

b) Hävningen av avtal 147

23 Montorios första argument, som endast kan tolkas som att det hänför sig till avtal 147, går ut på att tidsfristen för arbetets slutförande endast var en anvisning, vilket tydliggörs av det faktum att kommissionen väntade nästan ett decennium efter tidsfristens utgång innan förevarande talan väcktes. Under dessa förhållanden skall kommissionens talan om hävning av avtalet på grund av avtalsbrott, med stöd av artikel 1453 i den italienska civillagen, avvisas.

24 Även om kommissionen hänvisar till att ett antal skyldigheter enligt avtal 147, utöver dem som föreskrivs i artikel 4.3, har åsidosatts av Montorio, är det klart att kommissionen åberopar hävningen år 1992 med stöd av artikel 8, snarare än att begära hävning av avtalet på grund av avtalsbrott med stöd av artikel 1453 i den italienska civillagen. Montorios invändning om rättegångshinder grundar sig därför på en missuppfattning. Detsamma gäller ifrågasättandet av avtalsbrottets allvarliga art, vilket inte är relevant när en part åberopar en uttrycklig hävningsklausul. Såsom Corte di Cassazione slog fast i sin dom av den 28 januari 1993, har parterna redan i och med införandet av en sådan klausul överenskommit att underlåtenheten att iaktta den särskilt angivna skyldigheten i sig är sådan att den berättigar till hävning av hela avtalet.(4)

25 Montorios andra argument är att avtalets artikel 8 - som mot bakgrund av de datum som angetts och trots vissa inkonsekvenser måste anses hänvisa till avtal 147 - inte är tillämplig, eftersom:

- den skriftliga anmodan inte sändes som rekommenderat brev,

- kommissionen fortsatte att begära redogörelser även efter tidsfristens utgång, varför dess uppträdande innebär ett avstående från den uttryckliga hävningsklausulen, och

- kommissionens inställning är motsägelsefull, eftersom den i sin skrivelse av den 20 september 1996 hade angett att avtalet hävdes år 1988, medan det av skrivelsen av den 30 november 1992 står klart att avtalet inte var hävt. Trots att kommissionen hade sagt sig vilja häva avtalet, agerade den som om den hade avstått från att åberopa bestämmelsen och gick dessutom med på en ny tidsfrist för arbetets slutförande. Som svar på kommissionens skrivelse av den 25 augusti 1992, i vilket en tidsfrist sattes till den 30 september 1992, sände Montorio handlingarna den 29 oktober 1992. De lagliga förutsättningarna för att häva avtalet var därför inte uppfyllda.

26 Jag skulle underkänna den första delen av detta argument som helt enkelt oriktigt. Kommissionen har visat kopior av mottagningsbeviset för vart och ett av de rekommenderade brev med skriftlig anmodan som sändes till Montorio avseende avtal 147 den 5 mars 1990, den 20 december 1991 och den 25 augusti 1992. Vidare svarade Montorio i skrivelse av den 19 april 1990, den 8 januari 1992 och den 13 oktober 1992 på var och en av dessa skrivelser, och kan därför inte hävda att kommunen inte fått del av dem.

27 Den andra och tredje delen av Montorios argumentering verkar, enligt min mening, avse samma rättsfråga, nämligen huruvida kommissionens agerande efter det att tidsfristen gått ut skall tolkas som om kommissionen avstått från att häva avtalet, i enlighet med rättspraxis från Corte di Cassazione.(5) Montorios argumentering avseende kommissionens påstått motstridiga inställning, när den år 1992 försökte häva ett avtal som hade hävts redan år 1988, grundas på en sammanblandning av avtal 147 och avtal 149, och skall därför underkännas.

28 För att tillfredsställande kunna behandla denna fråga är det nödvändigt att bestämma exakt om och när avtal 147 hävdes. Möjligheten att åberopa en uttrycklig bestämmelse om hävning regleras i artikel 1453 i den italienska civillagen som stadgar att:

"Avtalsparterna kan uttryckligen överenskomma att avtalet skall hävas om en viss skyldighet inte fullgörs på bestämt sätt.

I sådant fall sker hävning med rättslig verkan när den berörda parten för den andra parten tillkännager sin avsikt att använda sig av hävningsklausulen."

29 I detta fall har kommissionen den 5 mars 1990 först sänt en skriftlig anmodan till Montorio om att rätta sig efter artikel 4.3 i avtalet. Trots att Montorios underlåtenhet att redovisa de efterfrågade rapporterna skulle ha berättigat kommissionen att häva avtalet, åtminstone från och med den dag som angavs i skrivelsen (den 31 maj 1990), gjorde kommissionen inte så vare sig vid det tillfället eller efter det att Montorio underlåtit att iaktta den tidsfrist som fastställts i det rekommenderade brevet av den 20 december 1991. I inget av fallen kunde hävningen ske med "rättslig verkan", eftersom kommissionen inte hade delgett Montorio sin avsikt att använda sig av möjligheten att häva, vilket krävs enligt såväl artikel 1456 i den italienska civillagen som artikel 8 i avtalet. Å andra sidan är kommissionens önskan - såsom den uttrycks i skrivelsen av den 30 november 1992 - att häva avtal 147 på grund av Montorios underlåtenhet att handla i enlighet med skrivelsen av den 25 augusti 1992, klar och otvetydig.

30 Montorio har godtagit att kommissionen i princip kunde åberopa artikel 8 tillsammans med artikel 4.3 i avtalet, även om kommunen anför att artikel 8 inte var tillämplig med tanke på de två skrivelser som hade skickats till kommissionen den 29 oktober 1992. Kommunen har framför allt inte ifrågasatt kommissionens uppfattning att det rekommenderade brevet av den 25 augusti 1992 utgjorde en korrekt anmodan om att rätta sig efter avtalet i den mening som avses i artikel 8.

31 För att kommissionen på ett korrekt sätt skall kunna häva avtal 147 måste den givetvis agera helt i överensstämmelse med de processuella krav som uppställs i italiensk rätt och i artikel 8. Kommissionens hänvisning i sin ansökan till "artikel 4.3" är emellertid klart avsedd som en hänvisning till det första stycket i artikel 8, som faktiskt föreskriver att en skriftlig anmodan skall sändas när de rapporter som avses i artikel 4.3 inte har redovisats innan tidsfristen gått ut. Å andra sidan nämns i artikel 4.3 inte något om att en sådan skrivelse skall sändas. Eftersom jag i detta mål har fått försöka tolka svarandens argumentering ganska fritt, framstår det som skäligt att vad som utan tvivel endast är ett skrivfel i kommissionens argumentering inte skall tillmätas alltför stor vikt i sammanhanget.

32 Enligt artikel 8 i avtal 147 var kommissionen tvungen att anmoda svaranden att uppfylla artikel 4.3. I detta fall hade emellertid Montorio på ett flagrant sätt underlåtit att iaktta de flesta av sina skyldigheter enligt avtalet. När dessutom nästan inget arbete alls hade utförts vid tiden för kommissionens skrivelse av den 25 augusti 1992 kunde kommissionen knappast förväntas efterfråga rapporter om "arbetets fortskridande" eller dithörande ekonomisk dokumentation. Under dessa förhållanden synes det mig vara överdrivet formalistiskt att kräva att kommissionen i sin skriftliga anmodan skulle uppmana Montorio att iaktta tidsfristen för redovisning av rapporterna enligt artikel 4.3, när båda parter visste att denna skyldighet inte längre var möjlig att uppfylla. Om inte det avtalsrättsliga förhållandet hade utvecklats, skulle kommissionen inte ha haft något annat val än att avsluta det mycket tidigare, vilket var just vad Montorio försökte undvika. Dessutom har Montorio inte ifrågasatt det faktum att kommunen var skyldig att redovisa de handlingar som räknades upp i skrivelsen av den 25 augusti 1992, vilket om det underläts skulle ha berättigat kommissionen att häva avtalet, utan har uttryckligen anfört att kommunen genom att redovisa arbetsprogrammet hade uppfyllt artikel 8. Det material som kommissionen efterfrågade i skrivelsen motsvarade vidare sådan information om arbetets fortskridande och den ekonomiska förvaltningen av arbetet som rapporterna skulle innehålla. En sådan tolkning av artikel 4.3 i avtalet synes mig också bäst återspegla parternas gemensamma avsikt som är den vägledande principen för avtalstolkning såsom den uttrycks i artikel 1362 i den italienska civillagen.

33 Enligt artikel 1218 i den italienska civillagen kan en avtalspart åberopa en uttrycklig hävningsklausul endast när ansvaret för underlåtenheten att iaktta en speciell skyldighet kan läggas den underlåtande parten till last.(6) Det framgår klart av omständigheterna i detta mål, och i synnerhet av det förhållandet att Montorio i enlighet med artikel 4.1 i avtal 147 har iklätt sig hela det tekniska och ekonomiska ansvaret för arbetets utförande, att ansvaret för kommunens underlåtenhet att uppfylla avtalsvillkoren inte kan läggas någon annan part till last eller tillskrivas någon annan anledning. Faktum är att Montorio inte har försökt att förneka sitt ansvar i detta sammanhang.

34 Den fråga som kvarstår rör sakomständigheter, nämligen huruvida Montorio, innan hävningen av avtalet hade trätt i kraft (genom kommissionens uppsägning i skrivelsen av den 30 november 1992), redovisade de handlingar som efterfrågats i kommissionens skrivelse av den 25 augusti 1992. Den första av dessa handlingar var den skriftliga överenskommelsen med Regione Abruzzo med uppgift om med vilket belopp denna avsåg att bidra till det nya projektet och datum för utbetalning av detta bidrag. Tvärtemot vad kommunen har påstått motsvarar inte den av Montorio åberopade skrivelsen av den 29 oktober 1992 kommissionens begäran. I den aktuella skrivelsen anges tvärtom att stödet från regionen var åtskilligt försenat och att beloppet skulle vara tillgängligt före utgången av januari 1993. Det finns emellertid inte någonting i akten som tyder på att stödet hade tilldelats projektet den angivna dagen eller ens innan detta förfarande inleddes.

35 Kommissionen hade också efterfrågat ett skriftligt beslut från Comune di Montorio angående återbetalningen av de belopp som utbetalats enligt avtal 149. Inget tyder på att detta beslut var att vänta, varken då eller senare, utan i stället har Montorio, utan att i detta avseende ha anfört något argument i sak, under detta förfarande uttryckligen bestritt återbetalningsansvar för dessa belopp.

36 För det tredje hade kommissionen efterfrågat en finansieringsanalys beträffande den totala kostnaden för projektet. Inte i någon av Montorios skrivelser av den 29 oktober 1992 hänvisas till någon sådan analys, och inte heller har Montorio visat att kommissionen tagit emot efterfrågad information. I vilket fall som helst tillhandahölls inte någon information under den period som kommissionen angav i sin skrivelse av den 25 augusti 1992, det vill säga före den 30 september 1992.

37 Mot bakgrund härav och med beaktande av att kommissionens skrivelse av den 25 augusti 1992 utgjorde en skriftlig anmodan om att rätta sig efter avtalet i enlighet med artikel 8 i avtal 147, anser jag att avtalet hävdes med giltig verkan i och med skrivelsen av den 30 november 1992.

38 Även om kommissionen kanske har låtit dröja något med att söka få de belopp som betalats ut i förskott inom ramen för de två avtalen återbetalda, har Montorio inte förmått visa att kommissionen betett sig på ett sätt som ger stöd för att den inte längre ville häva avtalet i enlighet med artikel 8 efter nämnda dag. Den enda kontakt som erhölls från kommissionen angående avtal 147, under tiden efter skrivelsen av den 25 augusti 1992, var skrivelsen av den 30 november 1992, i vilken det angavs att avtalet (och avtal 149) hade hävts, samt skrivelserna av den 12 december 1995, den 24 januari och den 20 september 1996, med begäran om återbetalning. Jag skulle i synnerhet klart vilja underkänna Montorios argument att kommissionen lät kommunen tro att kommissionen var beredd att avvakta utgången i målen mot TECNO som helt grundlöst. Jag anser inte heller att det ens är avlägset möjligt att tolka kommissionens begäran den 25 augusti 1992 om att få en kopia att den skriftliga överenskommelsen med Regione Abruzzo beträffande finansieringen av projektet som ett uttryck för att kommissionen avsåg att vänta med att häva avtalet, särskilt som Montorio inte kunde uppfylla denna begäran. Hur som helst är detta argument, såsom tidigare nämnts, inte förenligt med artikel 4.1 som uttryckligen stadgar att hela det tekniska och ekonomiska ansvaret för projektet ålåg Montorio.

39 Jag anser följaktligen att kommissionen hävde avtal 147 med giltig verkan genom skrivelsen av den 30 november 1992 och att Montorio skall förpliktas att återbetala de belopp som utbetalats i förskott enligt detta avtal, såsom de har specificerats i kommissionens ansökan.

c) Hävning av avtal 149

40 Mot bakgrund av hur Montorios svaromål är utformat, och i synnerhet de datum och sakomständigheter som åberopats, anser jag det inte vara möjligt att tolka detta som någon som helst rättslig argumentering till bestridande av kommissionens yrkande om återbetalning av beloppen enligt avtal 149. Av handlingarna i målet framgår det klart att kommissionens ansökan såvitt avser avtal 149 kan tas upp till sakprövning och att den är välgrundad. Jag föreslår därför att kommissionens yrkande skall bifallas.

d) Förfallen ränta

41 Montorio har till stöd för sitt påstående, att bestämmelsen som föreskriver att tillämplig räntesats är den som Europeiska investeringsbanken fastställt den dag kommissionen beslutade att tillträda avtalet (nedan kallad EIB-räntesatsen) är ogiltig, åberopat artikel 1341 i den italienska civillagen. Bestämmelsen stadgar bland annat att bestämmelser i standardavtal som till förmån för den avtalspart som på förhand har utarbetat bestämmelserna föreskriver ett undantag från domstolarnas behörighet, vilket i detta fall förmodligen avser behörighet att bestämma aktuell räntesats, är ogiltiga såvida de inte särskilt godkänts skriftligen. I detta fall godkände borgmästaren i Montorio den 25 juni 1986 skriftligt, "såsom avses i artiklarna 1341 och 1342" i den italienska civillagen, ett antal bestämmelser i avtalet, däribland artikel 8, på sidan 11 i detta. Det tredje stycket i denna bestämmelse anger inte endast räntesatsen, utan gör det i samband med frågan om tillämpning av den uttryckliga hävningsklausulen. Jag kan inte finna något som talar för svarandens argumentering härvidlag, och Montorio har inte heller ifrågasatt kommissionens siffra om 14,2 procent såsom EIB-räntesats. Jag rekommenderar därför att domstolen fastställer den aktuella räntesatsen till 14,2 procent för de belopp som betalats ut i förskott.

42 Montorios argumentering angående den dag från vilken räntan löper är likaså utan grund. Enligt Montorios mening "följer det av lydelsen i artikel 8" ("considerando le prescrizioni dettate dall'art. 8") att räntan löper från dagen då avtalet hävs. Det tredje styckets lydelse är emellertid helt klar och anger att räntan skall betalas från dagen då beloppen togs emot. Montorio har inte ifrågasatt beräkningen, som kommissionen har åberopat i sin ansökan, av den ränta som skall betalas på vart och ett av de belopp som betalats i förskott. Jag rekommenderar därför att domstolen dömer till kommissionens fördel i denna fråga.

e) Kommissionens yrkande om skadestånd

43 Skadestånd för underlåtenhet att fullgöra en avtalsrättslig skyldighet medges under vissa omständigheter enligt artikel 1218 i den italienska civillagen. Av Corte di Cassaziones praxis framgår att den part som yrkar sådant skadestånd måste visa att den lidit skada, medan skadeståndet enligt artikel 1223 är begränsat till förluster som käranden lidit, eller intäkter som uteblivit, som en direkt och omedelbar följd av att avtalet inte uppfyllts. I detta fall har kommissionen inte visat att svarandens handlande har förorsakat kostnader utöver dem som kommissionen skulle ha haft för handläggningen av sådana avtal som en del av sina skyldigheter enligt EG-fördraget. Något kausalsamband mellan svarandens uppenbara försummelser och kommissionens eventuella förluster har inte visats.

44 Vidare kan knappast det förhållandet att en kontrahent inte har fullföljt sina avtal anses innebära minskad trovärdighet för kommissionen i dess relationer med andra potentiella kontrahenter, gemenskapernas institutioner och medlemsländerna. Den eventuella förlust av trovärdighet som kan tänkas uppkomma är i så fall en följd av att kommissionen väntade med att vidta åtgärder i tre år efter det att det stod utom allt tvivel att avtal 147 inte skulle komma att fullföljas eller, såvitt avser avtal 149, åtta år. Detsamma gäller kommissionens beslut att i sina skrivelser i december 1995 och januari 1996 inte kräva att Montorio betalade förfallen ränta.

f) Kostnader

45 För det fall domstolen följer mina förslag har kommissionen vunnit bifall till samtliga yrkanden i sak. Jag föreslår därför att Montorio, såsom kommissionen yrkat, skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

III - Förslag till avgörande

46 Mot bakgrund av vad ovan anförts föreslår jag att domstolen skall

1) förplikta Comune di Montorio al Vomano att, beträffande avtal nr WE-147-85, till kommissionen betala

- 246 000 000 LIT jämte ränta på detta belopp med 14,2 procent från och med den 1 december 1986 och till dess slutbetalning sker,

- 49 200 000 LIT jämte ränta på detta belopp med 14,2 procent från och med den 1 mars 1988 och till dess slutbetalning sker,

- 110 800 000 LIT jämte ränta på detta belopp med 14,2 procent från och med den 1 juni 1988 och till dess betalning sker,

- 49 200 000 LIT jämte ränta på detta belopp med 14,2 procent från och med den 1 augusti 1988 och till dess slutbetalning sker,

2) förplikta Comune di Montorio al Vomano att, beträffande avtal HY-149-85, till kommissionen betala 158 400 000 LIT jämte ränta på detta belopp med 14,2 procent från och med den 1 november 1986 och till dess slutbetalning sker,

3) förplikta Comune di Montorio al Vomano att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT L 195, 1983, s. 6.

(2) - Om tidsperioden mellan dagen för överlämnande, såsom den bestämts i den senaste delrapporten, och arbetets slutförande är kortare än sex månader, skall kontrahenten redovisa den periodens resultat och slutsatser i slutrapporten.

(3) - Montorio hänvisar till såväl "europeiska gemenskaperna" som "kommissionen". För att undvika missförstånd hänvisar jag genomgående till "kommissionen".

(4) - Corte di Cassazione, dom av den 28 januari 1993, nr 1029, Soc. Pierre Balmain mot Soc. Intermoda, 1993, Il Foro Italiano 1470, 1475-1476.

(5) - Se exempelvis dom av den 16 februari 1988, nr 1661, Giur.it., 1989, I 1, s. 141.

(6) - Förslag till avgörande av generaladvokat La Pergola av den 15 oktober 1998 i mål C-69/97, kommissionen mot SNUA, punkt 14 (pågående mål).