ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Viasat UK Ltd och Viasat Inc. (nedan gemensamt kallade Viasat) och å andra sidan Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT) (Belgien), angående IBPT:s beslut att bevilja Inmarsat Ventures Ltd c.o. (nedan kallat Inmarsat) rätt att använda kompletterande markkomponenter för mobila satellittjänster.
25

Av domstolens fasta praxis följer att det, inom ramen för det samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna som införts genom artikel 267 FEUF, uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 4 december 2018, Minister for Justice and Equality och Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
33

EU-domstolen erinrar inledningsvis om att såväl principen om ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna som principen om ömsesidigt erkännande, som i sig grundar sig på det ömsesidiga förtroendet mellan dessa, har en grundläggande betydelse inom unionsrätten, eftersom det tack vare dessa principer är möjligt att skapa och upprätthålla ett område utan inre gränser. Närmare bestämt innebär principen om ömsesidigt förtroende, särskilt när det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa, att var och en av medlemsstaterna, förutom under exceptionella omständigheter, har en skyldighet att utgå från att alla de andra medlemsstaterna iakttar unionsrätten och särskilt de grundläggande rättigheter som erkänns i unionsrätten (dom av den 25 juli 2018, Minister for Justice and Equality (Brister i domstolssystemet), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
98

Domstolen konstaterar att det av detta sammanhang inte framgår några omständigheter, vilka skulle göra det möjligt att göra en åtskillnad mellan den omtvistade anordningens funktion under typgodkännandefasen och körning under för fordonen normala användningsförhållanden. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 124 i sitt förslag till avgörande, skulle installationen av en anordning vars enda syfte är att säkerställa att de gränsvärden för utsläpp som föreskrivs i förordning nr 715/2007 endast iakttas under typgodkännandefasen strida mot skyldigheten att säkerställa en effektiv begränsning av utsläppen under för fordonet normala användningsförhållanden.
10

Artikel 85c i direktiv 2001/83, vilken återfinns i avdelning VIIA och har rubriken ”Distansförsäljning till allmänheten”, har följande lydelse: ”1. Medlemsstaterna ska, utan att det påverkar nationell lagstiftning som förbjuder distansförsäljning av receptbelagda läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster, se till att läkemedel erbjuds genom distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster enligt definitionen i direktiv [98/34] på följande villkor: a) Den fysiska eller juridiska person som tillhandahåller läkemedlen har behörighet eller tillstånd att lämna ut läkemedel till allmänheten, även på distans, i enlighet med nationell lagstiftning i den medlemsstat där den personen är etablerad. b) Den person som avses i led a har anmält åtminstone följande uppgifter till den medlemsstat där personerna är etablerade: … c) Läkemedlen uppfyller den nationella lagstiftningen i destinationsmedlemsstaten i enlighet med artikel 6.1. d) Utan att det påverkar de krav på information som föreskrivs i direktiv [2000/31] ska den webbplats som erbjuder läkemedel minst innehålla följande uppgifter: … 2. Medlemsstaterna får föreskriva villkor som motiveras med hänsyn till skyddet av folkhälsan för detaljhandeln med läkemedel som säljs på distans till allmänheten via informationssamhällets tjänster inom deras territorier. … 6. Medlemsstaterna ska, utan att det påverkar tillämpningen av direktiv [2000/31] och de krav som föreskrivs i denna avdelning, vidta nödvändiga åtgärder för att se till att andra personer än de som avses i punkt 1 vilka erbjuder distansförsäljning av läkemedel till allmänheten via informationssamhällets tjänster och vilka är verksamma på deras territorium kan bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckande påföljder.”
31

Mot denna bakgrund har Centrale Raad van Beroep (appellationsdomstolen för social- och förvaltningsrättsliga mål, Nederländerna) beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen: ”1) a) Ska artikel 14 led 2 a i förordning (EEG) nr 1408/71 tolkas så att en anställd internationell lastbilschaufför under sådana omständigheter som de i det nationella målet ska anses höra till den resande personalen i) hos transportföretaget som rekryterat vederbörande, till vilket han eller hon faktiskt står till obegränsat förfogande tills vidare, vilket utövar den faktiska arbetsledningsrätten gentemot honom eller henne och vilket faktiskt ska bära lönekostnaderna, eller ii) hos företaget som formellt har ingått ett anställningsavtal med lastbilschauffören och som enligt överenskommelse med transportföretaget som nämns i punkt i) betalade lön till honom eller henne och i det avseendet betalade avgifter i medlemsstaten i vilken detta företag har sitt säte, och inte i medlemsstaten i vilken transportföretaget som nämns i punkt i) har sitt säte, eller iii) hos både företaget som nämns i punkt i) och företaget som nämns i punkt ii)? b) Ska artikel 13.1 b i förordning [nr 883/2004] tolkas så att den anställda internationella lastbilschaufförens arbetsgivare under sådana omständigheter som de i det nationella målet ska anses vara i) transportföretaget som har rekryterat vederbörande och till vilket han eller hon faktiskt står till obegränsat förfogande tills vidare, vilket utövar den faktiska arbetsledningsrätten gentemot honom eller henne och som faktiskt ska bära lönekostnaderna, eller ii) företaget som formellt har ingått ett anställningsavtal med lastbilschauffören och vilket enligt överenskommelse med transportföretaget som nämns i punkt i) betalade lön till honom eller henne och i det avseendet betalade avgifter i medlemsstaten i vilken detta företag har sitt säte, och inte i medlemsstaten i vilken transportföretaget som nämns i punkt i) har sitt säte, eller iii) både företaget som nämns i punkt i) och företaget som nämns i punkt ii)? 2) För det fall att företaget som omnämns i fråga 1 a ii) och fråga 1 b ii) under sådana omständigheter som de i det nationella målet ska anses vara arbetsgivare: Gäller de specifika villkor under vilka sådana arbetsgivare som bemanningsföretag och andra förmedlare kan åberopa undantagen från anställningsstatsprincipen som föreskrivs i artikel 14 led 1 a i förordning [nr 1408/71] och artikel 12 i förordning [nr 883/2004] i det nationella målet helt eller delvis på motsvarande sätt vid tillämpningen av artikel 14 led 2 a i förordning [nr 1408/71] och artikel 13.1 b i förordning [nr 883/2004]? 3) För det fall att företaget som omnämns i fråga 1 a ii) och fråga 1 b ii) under sådana omständigheter som de i det nationella målet ska anses vara arbetsgivare och fråga 2 besvaras nekande: Är de fakta och omständigheter som [kännetecknar det nationella målet] sådana att det ska anses föreligga missbruk av unionsrätten och/eller missbruk av Eftarättigheter? Vilka följder får det om denna fråga ska besvaras jakande?”
5

Artikel 2 i lagen om insyn har följande lydelse: ”1. Varje förening eller stiftelse i den mening som avses i artikel 1.1 ska inom femton dagar informera om att den har omvandlats till en organisation som erhåller utländskt stöd när det stödbelopp som den har tagit emot under det aktuella året uppgår till två gånger det belopp som anges i artikel 6.1 b i 2017 års lag nr LIII om förebyggande och bekämpande av penningtvätt och finansiering av terrorism. 2. En organisation som får utländskt stöd ska skicka en sådan anmälan som avses i punkt 1 till den domstol som är behörig på den ort där organisationen har sitt säte (nedan kallad registerdomstolen) och tillhandahålla de uppgifter som anges i bilaga I. Registerdomstolen ska föra in anmälan bland de uppgifter rörande föreningen eller stiftelsen som finns i registren över civila organisationer och andra organisationer som anses vara icke-kommersiella (nedan kallat registret) och den ska registrera föreningen eller stiftelsen som en organisation som erhåller utländskt stöd. 3. Genom en analog tillämpning av reglerna i punkt 1, ska den organisation som tar emot det utländska stödet samtidigt som stödet fastställs skicka en anmälan med de uppgifter som anges i bilaga I rörande stöd som mottagits under föregående år till registerdomstolen. Anmälan ska för det aktuella året innehålla följande: a) för stöd som uppgår till högst 500000 [ungerska forinter (HUF) (cirka 1500 euro)] per givare, de uppgifter som avses i del II punkt A i bilaga I, b) för stöd som uppgår till minst 500000 [HUF] per givare: de uppgifter som avses i del II punkt B i bilaga I. 4. Före den femtonde i varje månad ska registerdomstolen skicka uppgift om namn, säte och registreringsnummer för skatt för de föreningar eller stiftelser som har registrerats som organisationer som erhållit utländskt stöd under den föregående månaden till det ministerium som ansvarar för handhavandet av den civila informationsportalen. Detta ministerium ska utan dröjsmål sprida kännedom om den information som överförts till den och kostnadsfritt göra den tillgänglig för allmänheten på den elektroniska plattform som skapats för detta ändamål. 5. När den gjort en anmälan i den mening som avses i punkt 1, ska en organisation som erhåller utländskt stöd utan dröjsmål på sin hemsida och i sina publikationer och andra meddelanden till pressen, i den mening som avses i lagen om pressfrihet och grundläggande regler som är tillämpliga på innehåll som sprids av media, tillkännage att den anses vara en organisation som erhåller utländskt stöd i den mening som avses i denna lag. 6. En organisation som får utländskt stöd ska fortsätta att vara bunden av den skyldighet som föreskrivs i punkt 5 så länge den anses vara en organisation som erhåller utländskt stöd i den mening som avses i denna lag.”
57

Till stöd för sitt överklagande har Republiken Grekland åberopat sex grunder. Den första grunden avser det omtvistade beslutet i den del schablonkorrigeringar på 25 och 10 procent tillämpats på arealstöd för betesmark för ansökningsåren 2012 och 2013 samt en engångskorrigering på 37163161,78 euro vidtagits för ansökningsår 2013. Denna grund baseras på att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av begreppet ”permanent betesmark”, i den mening som avses i artikel 2 första stycket led 2 i förordning nr 796/2004 och artikel 2 c i förordning nr 1120/2009. Det har genom den andra grunden gjorts gällande att tribunalen tolkade och tillämpade dokument nr VI/5330/97 felaktigt när det gäller de villkor som ska vara uppfyllda för att motivera en finansiell schablonkorrigering på 25 procent för arealstöd för betesmark för ansökningsår 2012. Det har genom den tredje grunden hävdats att tribunalen gjorde en felaktig tolkning och tillämpning av artikel 31.2 i förordning nr 1290/2005, artikel 52.2 i förordning nr 1306/2013 och artikel 34 i genomförandeförordning nr 908/2014, såsom de avses i dokument nr VI/5330/97, principen non bis in idem och proportionalitetsprincipen, mot bakgrund av att den finansiella schablonkorrigeringen på 10 procent avseende arealstöd för betesmark för ansökningsår 2013 hade vidtagits tillsammans med en engångskorrigering. Den fjärde och den femte grunden avser tribunalens bedömning av den finansiella schablonkorrigering på 5 procent som hade vidtagits mot Republiken Grekland för brister vid tillämpningen av urvalskriterierna för projekten avseende åtgärd 125 för räkenskapsåren 2010–2013. Medan den fjärde grunden baseras på en felaktig tolkning och tillämpning av artikel 71.2 och 71.3 i förordning nr 1698/2005 samt en bristande motivering av den överklagade domen, baseras den femte grunden på ett åsidosättande av artikel 31.4 c i förordning nr 1290/2005 samt en bristande och motsägelsefull motivering av den domen. Den sjätte grunden avser tribunalens bedömning av den engångskorrigering som vidtagits mot Republiken Grekland för räkenskapsåren 2011–2013 på grund av de brister som hade konstaterats vid tillämpningen av sanktionspolitiken med avseende på åtgärd 121. Den grunden baseras på att artikel 73 i förordning nr 817/2004 och artikel 63 i genomförandeförordning nr 809/2014 har åsidosatts.
29

När det, för det första, gäller utsikterna att innehålla den överskjutande mervärdesskatt som uppstått under en bestämd beskattningsperiod för att, i förekommande fall, kunna identifiera en del av detta överskjutande belopp som icke omtvistat, ska det erinras om att enligt artikel 179.1 i mervärdesskattedirektivet ska den beskattningsbara personen göra avdraget genom att från det totala mervärdesskattebelopp som ska betalas för en given beskattningsperiod subtrahera det totala skattebelopp för vilket avdragsrätt har inträtt under samma period. I artikel 183.1 i direktivet preciseras att om avdragen för en viss beskattningsperiod överstiger den mervärdesskatt som ska betalas, finns det ett överskjutande belopp som antingen kan överföras till nästa period eller återbetalas. Enligt tjeckisk rätt har alternativet återbetalning valts.
11

I artikel 33 i samma direktiv föreskrivs följande: ”1. Utöver de fall då en ansökan inte prövas enligt [Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat (EUT L 180, 2013, s. 31)] behöver inte medlemsstaterna pröva om sökanden uppfyller kraven för internationellt skydd enligt direktiv 2011/95/EU, om en ansökan inte anses kunna tas upp till prövning enligt denna artikel. 2. Medlemsstaterna får anse att en ansökan om internationellt skydd inte kan tas upp till prövning endast om a) en annan medlemsstat har beviljat internationellt skydd, b) ett land som inte är en medlemsstat betraktas som första asylland för sökanden enligt artikel 35, c) ett land som inte är en medlemsstat betraktas som ett säkert tredjeland för sökanden enligt artikel 38, d) ansökan är en efterföljande ansökan, där inga nya fakta eller uppgifter av relevans för prövningen av sökandens rätt att betraktas som en person som beviljats internationellt skydd enligt direktiv 2011/95/EU har framkommit eller lagts fram av sökanden, eller e) en person i beroendeställning lämnar in en ansökan efter det att han eller hon enligt artikel 7.2 har godtagit att det egna ärendet ska utgöra en del av en ansökan som lämnats in på hans eller hennes vägnar och det inte finns några omständigheter kring situationen för personen i beroendeställning som motiverar en separat ansökan.”
23

I samband med denna granskning prövade kommissionen, i skälen 75–81 i det omtvistade beslutet huruvida de italienska myndigheterna ensidigt hade ålagt klaganden en allmän trafikplikt i den mening som avses i artikel 1 i förordning nr 1191/69. Kommissionen konstaterade att varken de italienska myndigheterna eller klaganden hade kunnat förete ett beslut om tilldelning rörande den granskade perioden. Legge regionale n. 16 – Interventi regionali in materia di servizi di trasporto pubblico locale per viaggiatori (regionallag nr 16 om regionala åtgärder till förmån för lokal kollektivtrafik) av den 25 januari 1983 (GURI nr 118 av den 2 maj 1983 och BU Campania nr 11) kunde visserligen anses föreskriva en viss allmän trafikplikt, men i artikel 2 i denna lag föreskrevs endast att ”alla eventuella förluster och underskott som inte täcks av de regionala bidrag[en] … ska täckas av de enskilda företagen”. På samma sätt kunde vissa regionala dokument som åberopats av klaganden tyda på att det fanns vissa avtalsenliga skyldigheter under den relevanta perioden, men inte heller dessa dokument innehöll några tydligt fastställda skyldigheter som skulle kunna utgöra krav på att fullgöra en allmän trafikplikt, även om de kunde utgöra tecken på att det eventuellt fanns en sådan, och under alla omständigheter innebar deras avtalsenliga karaktär att dessa skyldigheter inte kunde ha ålagts ensidigt. Vad särskilt gäller frågan huruvida det förelåg en skyldighet att följa taxebestämmelser som motiverade den aktuella åtgärden, ansåg kommissionen att den inte hade tillgång till några uppgifter som visade att klaganden faktiskt hade ålagts en sådan skyldighet.
19

Sjömännen, och tillika tredjelandsmedborgarna, J. m.fl. reste in i Schengenområdet via den internationella flygplatsen Schiphol i Amsterdam (Nederländerna) och tog sig därefter landvägen till Rotterdams kusthamn för att mönstra på självständigt navigerande specialfartyg som låg långtidsförtöjda i den hamnen. Deras avsikt var att ombord på dessa fartyg – medan fartygen låg kvar i hamnen – arbeta med förberedelser inför uppförandet av bland annat oljeplattformar och oljeledningar i havet. Det som hände efter den period under vilken de arbetat ombord på dessa fartyg – fem eller tio veckor beroende på det enskilda fallet – var att sjömännen antingen tog sig tillbaka landvägen till den internationella flygplatsen Schiphol i Amsterdam eller avseglade ombord på det berörda fartyget.
13

I artikel 7.1 i Ley General de la Seguridad Social (allmän lag om social trygghet), i dess konsoliderade och godkända lydelse enligt Real Decreto Legislativo 8/2015 (kungligt lagstiftningsdekret 8/2015) av den 30 oktober 2015 (BOE nr 261 av den 31 oktober 2015, s. 103291) (nedan kallad LGSS), föreskrivs följande: ”Spanska medborgare som är bosatta i Spanien och utlänningar som lagligen bor eller vistas i Spanien omfattas av det sociala trygghetssystemet i fråga om avgiftsfinansierade förmåner. Detta gäller oberoende av kön, civilstånd och yrke och under förutsättning att dessa personer är ekonomiskt verksamma i landet och tillhör någon av följande kategorier: a) arbetstagare som tillhandahåller sina tjänster för annans räkning på de villkor som anges i artikel 1.1 i den omarbetade lydelsen av Estatuto de los Trabajadores [lagen om arbetstagare], inom olika ekonomiska sektorer, eller kan likställas med sådana arbetstagare, oberoende av om det rör sig om en tillfällig anställning, säsongsarbete, fast anställning eller till och med vikariat, inklusive distansarbete och, under alla omständigheter, oberoende av arbetstagarens yrkeskategori, typ av och storlek på den ersättning arbetstagaren erhåller samt anställningsförhållandets allmänna karaktär, b) egenföretagare, oberoende av om de är ägare eller inte av enskilda företag eller familjeföretag, som är över 18 år och uppfyller alla villkor som uttryckligen fastställs i denna lag eller i dess tillämpningsbestämmelser. c) arbetstagare som är medlemmar i ett arbetskooperativ, d) studenter, e) offentliganställda, civila och militära tjänstemän.”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Adriano Guaitoli, Alessandro Celano Tomassoni, Mario Giuli, Concepción Casan Rodriguez, Antonia Cirilli, Lucia Cortini och Patrizia Padroni och å andra sidan Easyjet Airline Co. Ltd Målet rör ett yrkande om kompensation för den skada som orsakats av att en flygning ställdes in och att en annan flygning var försenad.
10

I artikel 49 i loi no 86–1067 du 30 septembre 1986 relative à la liberté de communication (lag nr 86–1067 av den 30 september 1986 om överföringsfrihet) (JORF av den 1 oktober 1986, s. 11749), i dess lydelse enligt artikel 44 i loi no 2006/961 du 1er août 2006 (lag nr 2006–961 av den 1 augusti 2006) (JORF av den 3 augusti 2006, s. 11529) (nedan kallad artikel 49 i dess ändrade lydelse), föreskrivs följande: ”[INA], som är ett offentligt statligt organ av industriell och kommersiell karaktär, ansvarar för att bevara och främja det nationella audiovisuella kulturarvet. I. – [INA] ska ansvara för att bevara nationella programföretags audiovisuella samlingar och bidra till att dessa samlingar utnyttjas. Arten, avgifterna, de finansiella villkoren för dokumentära framföranden, samt formerna för nyttjandet av dessa samlingar fastställs genom avtal mellan institutet och vart och ett av de berörda bolagen. Dessa avtal ska godkännas genom en förordning antagen av ministern med ansvar för budget och kommunikation. II. – [INA] ska ha rätt att utnyttja utdrag ur de nationella radio- och televisionsföretagens audiovisuella arkiv på de villkor som anges i kravspecifikationerna. [INA] ska därvid åtnjuta nyttjanderätt till dessa utdrag efter ett år från den första utsändningen. [INA] ska bibehålla äganderätten till medier och tekniskt material, samt inneha rätten att nyttja de audiovisuella samlingar hos de nationella radio- och televisionsföretagen och det bolag som avses i artikel 58 och som överläts till institutet före offentliggörandet av loi no 2000–719 du 1er août 2000 [(lag nr 2000‑719 av den 1 augusti 2000)] [om ändring av loi no 86–1067 du 30 septembre 1986 relative à la liberté de communication (lag nr 8–1067 av den 30 september 1986 om överföringsfrihet) (JORF av den 2 augusti 2000, s. 11903)]. De nationella radio- och televisionsföretagen samt det bolag som avses i artikel 58 har emellertid, var och en för sin del, rätt att i första hand utnyttja dessa samlingar. [INA] ska utöva den nyttjanderätt som avses i denna punkt under iakttagande av de ideella och ekonomiska rättigheter som tillkommer innehavare av upphovsrätt eller närstående rättigheter samt deras rättsinnehavare. Med avvikelse från artiklarna L. 212–3 och L. 212–4 i immaterialrättslagen ska villkoren för att utnyttja utövande konstnärers framföranden som finns i de samlingar som avses i denna artikel och den ersättning som ska utgå vid sådant utnyttjande regleras genom avtal mellan de utövande konstnärerna själva eller arbetstagarorganisationer som företräder dem och [INA]. Dessa avtal ska särskilt ange ersättningsskalan och betalningsvillkoren för sådan ersättning.”
90

Att domaren i fråga måste ge in en ansökan till justitieministern för att få förlängt domarförordnande och därefter – när en sådan ansökan väl getts in – under en icke angiven tidsperiod måste vänta på att beslut meddelas av justitieministern, kan, mot bakgrund av det utrymme för skönsmässig bedömning som justitieministern har, innebära att domaren upplever sig vara utsatt för påtryckningar; dessa påtryckningar kan i sin tur innebära att domaren fogar sig efter eventuella önskemål från den verkställande maktens sida när det gäller mål som handläggs av domaren, även i sådana mål där domaren har att tolka och tillämpa unionsbestämmelser. De omtvistade bestämmelserna utgör därmed ett intrång i tjänstgörande domares personliga och yrkesmässiga oavhängighet.