ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Artikel 2 bis i lagen av den 22 juni 2000 i dess ändrade lydelse, vilken bestämmelse infördes genom artikel 1 led 1 i lagen av den 19 juli 2013, har följande lydelse: ”En student som inte är bosatt i Storhertigdömet Luxemburg kan också komma i åtnjutande av studiemedel för högre utbildning under förutsättning att han eller hon är barn till en anställd arbetstagare eller egenföretagare som är luxemburgsk medborgare, unionsmedborgare, medborgare i en stat som är part i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller medborgare i Schweiziska edsförbundet. Nämnde medborgare ska vara anställd eller utöva sin verksamhet i Luxemburg. Den aktuella arbetstagaren ska ha varit anställd eller utövat sin verksamhet i Luxemburg under en oavbruten period om minst fem år då studenten inkom med sin ansökan om studiemedel för högre utbildning. Anställningen i Luxemburg ska uppgå till minst hälften av normal arbetstid som tillämpas i företaget enligt lag eller det kollektivavtal som i förekommande fall är gällande. Egenföretagaren ska vara obligatoriskt och oavbrutet ansluten till socialförsäkringen i Storhertigdömet Luxemburg enligt artikel 1 punkt 4 i Code de la sécurité sociale [(lag om social trygghet)] under de fem år som föregick ansökan om studiemedel för högre utbildning.”
26

Under dessa omständigheter beslutade Rechtbank Den Haag (Domstolen i Haag) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska artikel 1.1, artikel 2.1 b och artikel 6.1 i direktiv 2006/115/EG tolkas på så sätt att med ”utlåning” i dessa bestämmelser även ska avses upplåtelse utan direkt eller indirekt ekonomisk eller kommersiell nytta av upphovsrättsligt skyddade romaner, novellsamlingar, biografier, reseskildringar, och barn- och ungdomslitteratur, när upplåtelsen sker genom inrättningar som är tillgängliga för allmänheten — genom att en sådan inrättning tillhandahåller ett exemplar i digital form (mångfaldigande A) på inrättningens server och gör det möjligt för en användare att genom nedladdning kopiera detta exemplar till sin egen dator (mångfaldigande B), — varvid det exemplar som användaren skapar under nedladdningen (mångfaldigande B), efter det att en fastställd tidsperiod har löpt ut inte längre kan användas, och — varvid andra användare under denna tidsperiod inte kan ladda ned exemplaret (mångfaldigande A) till sina egna datorer? 2) För det fall att den första frågan ska besvaras jakande, utgör artikel 6 i direktiv 2006/115 och/eller andra unionsrättsliga bestämmelser hinder för att en medlemsstat som villkor för att den begränsning av utlåningsrätten som anges i artikel 6 i direktiv 2006/115/EG ska vara tillämplig kräver att det exemplar av ett verk som en inrättning upplåter (mångfaldigande A) ska ha bringats i omsättning genom en första försäljning – eller annan överföring av äganderätten – av exemplaret inom unionen som gjorts av rättighetshavaren eller med dennes samtycke, i den mening som avses i artikel 4.2 i direktiv 2001/29? 3) För det fall att den andra frågan ska besvaras nekande, ställer artikel 6 i direktiv 2006/115/EG några andra krav på ursprunget till det exemplar (mångfaldigande A) som inrättningen upplåter, såsom exempelvis ett krav på att exemplaret ska härröra från en laglig källa? 4) För det fall att den andra frågan ska besvaras jakande, ska artikel 4.2 i direktiv 2001/29 tolkas på så sätt att med ”en första försäljning eller annan överföring” av sådant material som anges i den bestämmelsen även ska avses distansupplåtelse genom nedladdning för bruk under obegränsad tid av ett digitalt exemplar av upphovsrättsligt skyddade romaner, novellsamlingar, biografier, reseskildringar, och barn- och ungdomslitteratur?”
5

I artikel 77 i tribunalens rättegångsregler, med rubriken ”Uppgifter beträffande delgivning”, anges följande: ”1. För rättegångens genomförande ska ansökan innehålla uppgift om huruvida det delgivningssätt som sökandens företrädare godtar är det som avses i artikel 57.4 eller telefax. 2. Om ansökan inte uppfyller de krav som avses i punkt 1, ska till dess bristen avhjälpts all delgivning med den berörda rättegångsdeltagaren under rättegången ske genom att en rekommenderad försändelse sänds till dennes företrädare. Delgivning ska i sådant fall anses ha skett då den rekommenderade försändelsen har lämnats in på ett postkontor på den ort där tribunalen har sitt säte.”
66

Vad särskilt rör äldre nationella varumärken har domstolen redan slagit fast att det följer av principen att EU-varumärken och nationella varumärken ska kunna finnas parallellt – liksom av det faktum att registreringen av nationella varumärken inte omfattas av EUIPO:s behörighet och att heller inte domstolsprövningen av dessa varumärken omfattas av tribunalens behörighet – att giltigheten av nationella varumärken inte kan bestridas i ett invändningsförfarande med anledning av en ansökan om registrering av ett EU-varumärke. Det är följaktligen inte heller möjligt att, i ett sådant invändningsförfarande, konstatera att det beträffande ett kännetecken som är identiskt med ett varumärke som är skyddat i en medlemsstat finns ett absolut registreringshinder, såsom att det är beskrivande och saknar särskiljningsförmåga enligt vad som föreskrivs i artikel 7.1 b och 7.1 c i förordning nr 40/94, liksom i artikel 3.1 b och 3.1 c i direktiv 2008/95 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 maj 2012, Formula One Licensing/harmoniseringskontoret, C‑196/11 P, EU:C:2012:314, punkterna 40 och 41).
42

Det är härvidlag, i motsats till vad klagandena har hävdat, inte möjligt att av domstolens praxis dra slutsatsen att domstolen – vid omvandlingen av den övre gränsen för böterna – funnit att det är nödvändigt att använda den växelkurs som var tillämplig vid tidpunkten för antagandet av beslutet att påföra böterna. Tvärtom bekräftar denna rättspraxis i huvudsak tribunalens slutsats i punkt 415 i den överklagade domen, nämligen att det vid bedömningen av den ekonomiska verkligheten, såsom denna kom till uttryck under en viss tidsperiod, är logiskt att använda de växelkurser som var tillämpliga under denna period. I motsatt fall skulle nämligen bedömningen av den ekonomiska verkligheten med nödvändighet bli felaktig genom beaktande av omständigheter som är ovidkommande och slumpartade, exempelvis utvecklingen av växelkurserna under en senare period än detta räkenskapsår (se, analogt, dom av den 16 november 2000, Sarrió/kommissionen, C‑291/98 P, EU:C:2000:631, punkterna 86 och 88).
4

Direktiv 2003/88 införlivades med österrikisk rätt, i synnerhet såvitt gäller tjänstemän inom Wiens stadsförvaltning, genom § 41a i Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Besoldungsordnung 1994 (lag innehållande regler om ersättning till tjänstemän i förbundshuvudstaden Wien, 1994 års ersättningsregler), i dess lydelse från år 2014 (nedan kallad BO), som har följande lydelse: ”1) Såvida inte den berörde tjänstemannen omedelbart erbjuds en annan tjänst inom Wiens stadsförvaltning har vederbörande – när han eller hon lämnar sin tjänst eller när anställningen avslutas – rätt till en kompensationsersättning för de årliga semesterdagar som ännu inte tagits ut (kontant ersättning [för icke uttagen årlig betald semester]). Rätt till sådan ersättning föreligger endast om den anställde underlåtit att ta ut all sin årliga semester. 2) Tjänstemannen är ansvarig för att inte ha tagit ut all sin årliga semester i synnerhet när vederbörande lämnar sig tjänst av följande skäl: 1. uppsägning … som sker av skäl hänförliga till den anställdes bristande arbetsinsats, 2. när anställningen avslutas i enlighet med 33 § stycke 1 [olovlig frånvaro], 73 § [uppsägning på egen begäran] och 74 §[avsättning från tjänsten] [i Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994 (lag innehållande tjänsteföreskrifter för tjänstemän anställda av förbundshuvudstaden Wien – 1994 år tjänsteföreskrifter) (nedan kallade DO)], eller 3. vid pension på begäran av den anställde med tillämpning av 68a § stycke1 led 1, 68c § stycke1 eller 115i §[DO]. 3) Den kontanta ersättningen [för icke uttagen årlig betald semester] beräknas separat för varje kalenderår för vilket all årlig semester inte har tagits ut och avser den rätt till semester som inte förverkats. 4) Tjänstemannen har rätt till kontant ersättning [för icke uttagen årlig betald semester] för det antal semesterdagar som återstår efter avdrag för de semesterdagar som rent faktiskt har tagits ut under det aktuella kalenderåret. …”
7

Genom artikel 49 i decreto legislativo no 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (lagstiftningsdekret nr 163 med lag om offentlig upphandling av byggentreprenader, varor och tjänster, om genomförande av direktiven 2004/17/EG och 2004/18/EG) av den 12 april 2006 (ordinarie tillägg till GURI nr 100 av den 2 maj 2006), i dess lydelse enligt decreto legislativo no 152 (lagstiftningsdekret nr 152) av den 11 september 2008 (ordinarie tillägg till GURI nr 231 av den 2 oktober 2008) (nedan kallat lagstiftningsdekret nr 163/2006), som vilken har rubriken ”Åberopande av utomstående enheters kapacitet”, införlivas artiklarna 47 och 48 i direktiv 2004/18 med italiensk rätt.
2)

Skattetillgodohavandet för pensionärer uppgår till 300 euro per år. Det månatliga beloppet uppgår till 25 euro. Skattetillgodohavandet för pensionärer är begränsat till den period då en skatteskyldig person har inkomst från pension eller livränta i den mening och på de villkor som avses [i punkt 1]. Utbetalning sker av pensionskassan eller varje annan pensionsutbetalare under det beskattningsår som skattetillgodohavandet är hänförligt till enligt de villkor som föreskrivs i den aktuella luxemburgska förordning som avses i [punkt] 4. För inkomster som inte uppgår till minst 300 euro per år respektive 25 euro per månad beviljas inget skattetillgodohavande för pensionärer. Skattetillgodohavandet får uteslutande beviljas och återbetalning ske till pensionären inom ramen för den källskatt som pensionskassan eller annan pensionsutbetalare drar av från lönen på grundval av en skattsedel.
15

Den hänskjutande domstolen har i övrigt anfört att om det anses att licenstagaren kan utöva sina rättigheter under förutsättning att licensen har införts i registret, uppkommer frågan huruvida en licenstagare som inte förts in kan utöva varumärkesinnehavarens rättigheter i eget namn, som ställföreträdare, vilket är tillåtet enligt tysk rätt under vissa förutsättningar som är uppfyllda i förevarande mål.
Mål C‑591/15

The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

mot

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

och

Her Majesty’s Treasury

(begäran om förhandsavgörande från High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 355.3 FEUF – Gibraltars ställning – Artikel 56 FEUF – Frihet att tillhandahålla tjänster – Rent inhemsk situation – Avvisning”

Sammanfattning – Domstolens dom (stora avdelningen) av den 13 juni 2017

Unionsfördragen–Territoriellt tillämpningsområde–Gibraltar–Omfattas–Frihet att tillhandahålla tjänster–Tillämplighet (Artiklarna 56 FEUF och 355.3 FEUF) Frihet att tillhandahålla tjänster–Bestämmelser i fördraget–Ej tillämpliga i en rent inhemsk situation i en medlemsstat–Ekonomiska aktörer etablerade i Gibraltar tillhandahåller tjänster till personer bosatta i Förenade kungariket–Rent inhemsk situation (Artiklarna 56 FEUF och 355.3 FEUF)
Artikel 6 FEU och artikel 49 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ska tolkas så, att en stats anslutning till unionen inte utgör hinder för att en annan medlemsstat kan utdöma en straffrättslig påföljd till personer som, före denna anslutning, har begått ett brott bestående i att hjälpa medborgare i den förstnämnda staten att olagligen resa in i den andra.

En nationell brottslagstiftning som föreskriver att fängelse ska utdömas för hjälp till olaglig inresa, i överensstämmelse med artikel 3 i direktiv 2002/90 om definition av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse, och enligt artikel 1 i rambeslut 2002/946 om förstärkning av den straffrättsliga ramen för att förhindra hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse, i vilka bestämmelser det föreskrivs att sådana överträdelser ska medföra effektiva, proportionella och avskräckande påföljder, avser inte tredjelandsmedborgare som olagligen reser in i denna medlemsstat och vistas där utan uppehållstillstånd, utan personer som hjälper nämnda medborgare att olagligen resa in och vistas i detta land. Enbart det faktum att dessa medborgare, efter det att de olagligen rest in i landet, har blivit unionsmedborgare till följd av att deras ursprungsstat har anslutit sig till unionen påverkar inte de straffrättsliga förfaranden som inletts mot personer som gör sig skyldiga till hjälp till olaglig inresa.

Nyss nämnda erhållande av unionsmedborgarskap är nämligen en faktisk omständighet som inte påverkar förutsättningarna för att hjälp till olaglig inresa ska vara straffbart.

Det följer inte av någon bestämmelse i vare sig nämnda direktiv eller i någon annan unionsrättsakt att erhållandet av unionsmedborgarskap bör leda till en avkriminalisering av brott begångna av tilltalade som idkat människohandel för arbetskraftsändamål. Om domstolen skulle döma på motsatt vis skulle det i realiteten uppmuntra denna typ av smuggling så fort förfarandet för anslutning till unionen inletts, eftersom smugglarna därefter skulle åtnjuta immunitet. Det skulle alltså leda till ett rakt motsatt resultat än det unionslagstiftaren eftersträvar.

(se punkterna 32–34, 36 och 42 samt domslutet)
Artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG), artikel 1 i direktiv 75/117 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män, artikel 11 leden 2 b och 3 i direktiv 92/85 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar ska tolkas så, att för det fall den berörda medlemsstaten inte föreskrivit en rätt att behålla samtliga delar av den lön en ordinarie domare hade rätt till före sin mammaledighet, utgör nämnda bestämmelser inte hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken en ordinarie domare – under en period av obligatorisk mammaledighet som togs ut före den 1 januari 2005 – inte har rätt till en ersättning som utgår till ordinarie domare för vissa arbetsuppgifter som de utför inom ramen för sin tjänsteutövning. Detta gäller under förutsättning att den aktuella arbetstagaren under denna period erhållit en inkomst som åtminstone uppgår till ett belopp som motsvarar den ersättning som utgår enligt nationell lagstiftning på det sociala trygghetsområdet med anledning av ett arbetsuppehåll av hälsoskäl, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva.

Begreppet lön i artikel 11 i direktiv 92/85 omfattar, i likhet med definitionen i artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG), de förmåner som arbetstagaren direkt eller indirekt får av arbetsgivaren under barnledigheten på grund av anställningen. Begreppet ersättning, som denna bestämmelse också hänvisar till, omfattar däremot all den inkomst som en anställd erhåller under sin barnledighet och som hon inte får av sin arbetsgivare på grund av anställningsförhållandet.

Begreppet lön i artikel 11 leden 2 och 3 i direktiv 92/85 ska därför särskiljas från begreppet full lön som arbetstagaren uppbär när hon rent faktiskt är i tjänst och som i det aktuella fallet inbegriper den särskilda domarersättningen som utgår till ordinarie domare för vissa arbetsuppgifter som de utför inom ramen för sin tjänsteutövning.

Unionslagstiftaren har velat säkerställa att en arbetstagare under sin mammaledighet erhåller en inkomst som åtminstone uppgår till ett belopp som motsvarar den ersättning som utgår enligt nationell lagstiftning på det sociala trygghetsområdet med anledning av ett arbetsuppehåll av hälsoskäl.

När en arbetstagare är frånvarande från arbetet på grund av mammaledighet medför således inte det minimiskydd som krävs enligt artikel 11 leden 2 och 3 i direktivet att arbetstagaren har rätt att behålla hela sin lön.

Enbart det förhållandet att en ordinarie domare inte uppbär den särskilda domarersättningen under en obligatorisk mammaledighet, till skillnad från sina tjänstgörande manliga kollegor, utgör inte diskriminering på grund av kön i den mening som avses i artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG) och artikel 1 i direktiv 75/117.

(se punkterna 30, 32–34, 41 och 44 samt domslutet)
Artikel 19.2 i förordning nr 604/2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat ska tolkas så, att denna bestämmelse, i synnerhet dess andra stycke, är tillämplig på en tredjelandsmedborgare som efter det att ha lämnat in en första asylansökan i en medlemsstat visar att han eller hon har varit utanför medlemsstaternas territorium i minst tre månader innan vederbörande lämnar in en ny asylansökan i en annan medlemsstat.

I artikel 19.2 första stycket i förordning nr 604/2013 föreskrivs nämligen att de skyldigheter i fråga om övertagande eller återtagande av en asylsökande som följer av artikel 18.1 i förordningen i princip ska upphöra om den ansvariga medlemsstaten, när den anmodas att överta eller återta en asylsökande, kan konstatera att vederbörande har varit utanför medlemsstaternas territorium i minst tre månader. I artikel 19.2 andra stycket i nämnda förordning föreskrivs emellertid att en ansökan som lämnas in efter en sådan period av bortovaro ska betraktas som en ny ansökan, som ger upphov till ett nytt förfarande för fastställande av ansvarig medlemsstat. Av detta följer att om en tredjelandsmedborgare, efter det att ha lämnat in en första asylansökan i en medlemsstat, har varit utanför medlemsstaternas territorium i minst tre månader innan vederbörande lämnar in en ny asylansökan i en annan medlemsstat, är den medlemsstat i vilken den nya asylansökan har lämnats in skyldig, enligt artikel 19.2 i nämnda förordning, att i enlighet med bestämmelserna i denna förordning genomföra förfarandet för att fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva den nya ansökan.

(se punkterna 15–18 samt punkt 1 i domslutet)
19

För att visa att de uppfyllde ovanstående villkor skulle samtliga ekonomiska aktörer lämna in, bland annat en förteckning över de viktigaste leveranser som utförts under de tre senaste åren före utgången av tidsfristen för lämnande av anbud, och om verksamheten bedrivits under en kortare period, skulle värdet, föremålet, tidpunkten för utförandet, mottagarna av varuleveranserna och de utförda tjänsterna under denna period anges, samt bevisning om huruvida leveranserna utförts i vederbörlig ordning.
2

Begäran har framställts i ett mål mellan European Federation for Cosmetic Ingredients (nedan kallad EFfCI), å ena sidan, och Secretary of State for Business, Innovation and Skills (minister för näringsliv, innovation och yrkeskvalifikationer, nedan kallad näringslivsministern) och Attorney General, å andra sidan. Ytterligare deltagare i rättegången är Cruelty Free International, tidigare British Union for the Abolition of Vivisection, och European Coalition to End Animal Experiments. Målet rör frågan om räckvidden av förbudet mot saluföring i nämnda bestämmelse.
49

För att besvara den frågan måste det avgöras huruvida, och i så fall under vilka förutsättningar, en person som var medborgare i en medlemsstat vid den tidpunkt då denne gav in sin begäran om ålderspension, men som inte var medborgare i en medlemsstat under den period då denne var anställd i utlandet innan förordning nr 1408/71 trädde i kraft, får rätt att lägga försäkringsperioder under denna period i en annan medlemsstat till grund för sin pension.
3

Relevanta delar av bakgrunden till tvisten har redovisats i punkterna 1–4 i den överklagade domen enligt följande. ”1. Genom [det omtvistade beslutet] konstaterade [kommissionen] att de huvudsakliga leverantörerna av kalciumkarbid och magnesium för stål- och gasindustrin hade gjort sig skyldiga till en överträdelse av artikel 81.1 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) genom att från och med den 7 april 2004 till och med den 16 januari 2007 delta i en enda, fortlöpande överträdelse. Överträdelsen bestod i marknadsuppdelning, fastställande av kvoter, uppdelning av kunder, fastställande av priser och utbyte av känsliga affärsuppgifter avseende pris, kunder och försäljningsvolymer inom EES med undantag för Irland, Spanien, Portugal och Förenade kungariket. 2. Förfarandet inleddes till följd av en ansökan om immunitet i enlighet med kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, 2002, s. 3) (nedan kallat meddelandet om förmånlig behandling), som ingetts av Akzo Nobel NV. 3. Kommissionen slog i artikel 1 f i det [omtvistade] beslutet fast att Degussa och AlzChem Hart GmbH (som senare blev AlzChem Trostberg GmbH, och därefter [AlzChem]) hade deltagit i överträdelsen från och med den 22 april 2004 till och med den 30 augusti 2004. Av skälen 226 och 227 i det [omtvistade] beslutet framgår att dessa båda bolag har hållits ansvariga för den omtvistade överträdelsen på grundval av att anställda hos SKW Stahl-Technik GmbH & Co. KG, (vars företagsnamn från och med år 2005 ändrats till [SKW]) direkt deltagit i denna överträdelse. Enligt skälen 227, 228 och 235 i det [omtvistade] beslutet var SKW under den första delen av sitt deltagande i den omtvistade kartellen ett helägt dotterbolag till klagandena. 4. I artikel 2 i det [omtvistade] beslutet fastställde kommissionen att klagandena, på grund av deras deltagande i den omtvistade överträdelsen, skulle betala böter på dels 1,04 miljoner euro, för vilka de var solidariskt betalningsskyldiga tillsammans med SKW (artikel 2 g), dels 3,64 miljoner euro, för vilka de var solidariskt betalningsskyldiga (artikel 2 h).”
11

I 71 § punkt 1 i inkomstskattelagen, i dess lydelse enligt lag nr CLVI av den 21 november 2011, som enligt 477 § i sistnämnda lag trädde i kraft den 1 januari 2012, föreskrivs följande: ”Följande ska anses utgöra naturaförmåner som arbetsgivaren beviljar den anställde: ... b) ... bb) Den del av inkomsten som utbetalas i form av Erzsébet-kuponger, dock högst 5000 [ungerska forinter (HUF) (cirka 16 euro)] [ett belopp som höjts till 8000 HUF (cirka 26 euro) från och med den 1 januari 2013] per månad, för varje påbörjad månad av det rättsförhållande som ligger till grund för förmånen (även retroaktivt under ett och samma beskattningsår). c) När det gäller [SZÉP-kort], ca) Bidrag till ett belopp av högst 225000 HUF [(cirka 720 euro)] under ett och samma beskattningsår om det härrör från flera utfärdare, vilket överförs till underkontot ”Hotell” på kortet och kan användas för sådana hotelltjänster som avses i [regeringsdekret nr 55/2011]. cb) Bidrag till ett belopp av högst 150000 HUF [(cirka 480 euro)] under ett och samma beskattningsår om det härrör från flera utfärdare, vilket överförs till underkontot ”Restaurang” på kortet och kan användas för sådana restaurangtjänster som avses i [regeringsdekret nr 55/2011] och tillhandahålls vid restauranganläggningar för servering av varm mat (inbegripet arbetsplatsrestauranger). cc) Bidrag till ett belopp av högst 75000 HUF [(cirka 240 euro)] under ett och samma beskattningsår om det härrör från flera utfärdare, vilket överförs till underkontot ”Fritidsaktiviteter” på kortet och kan användas för sådana tjänster som avses i [regeringsdekret nr 55/2011] och som är avsett för fritidsaktiviteter, rekreation och hälsofrämjande åtgärder. ...”