ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

Enligt lydelsen i artikel 8.1 b i förordning nr 40/94 skall det varumärke som ansökan gäller inte kunna registreras om innehavaren av ett äldre varumärke invänder och om det — på grund av att varumärket är identiskt med eller liknar det äldre varumärket och de varor eller tjänster som omfattas av varumärkena är identiska eller är av liknande slag — föreligger en risk att allmänheten förväxlar dem inom det område där det äldre varumärket är skyddat. Enligt artikel 8.2 c i förordning nr 40/94 avses med äldre varumärken, varumärken som, vid tidpunkten för ansökan om registrering som gemenskapsvarumärke, är välkända i en medlemsstat, i den betydelse som ordet välkänt[*] ges i artikel 6 bis i Pariskonventionen för industriellt rättsskydd av den 20 mars 1883, senast reviderad i Stockholm den 14 juli 1967 och ändrad den 28 september 1979 (Förenta nationernas fördragssamling, volym 828, nr 11847, s. 108, SÖ 1970:60) (nedan kallad Pariskonventionen). [*På franska används begreppet ”notoirement connue” såväl i artikel 6 bis i Pariskonventionen som i artikel 8.2 c i förordning nr 40/94. På svenska däremot har detta begrepp i artikel 6 bis Pariskonventionen översatts till ”notoriskt känt”, medan det i artikel 8.2 c i förordning nr 40/94 har översatts till ”välkänt”. Mot bakgrund av att begreppet ”notoirement connue” i denna dom avser detta begrepps betydelse i nationell tysk rätt, i Pariskonventionen och i förordning nr 40/94, och mot bakgrund av att artikel 8.2 c i förordning nr 40/94 uttryckligen hänvisar till den betydelse som detta begrepp ges i Pariskonventionen, kommer nedan för enhetlighetens skull och i överensstämmelse med terminologin i Pariskonventionen termen ”notoriskt känt” att användas både när det är nationell rätt, Pariskonventionen och gemenskapsrätt som avses. Övers. anm.]
139

Följaktligen och, även om detta inte hade någon inverkan i förevarande fall, i den mån de ovan nämnda handlingarna lämnades in under det kontradiktoriska förfarandet, borde de handlingar som ingavs vid förhandlingen den 29 april 2008 och senare ha utlämnats vid den tidpunkt då kommissionen lämnade in sitt svaromål, i vilket kommissionen dels gjorde gällande att grunden avseende ett eventuellt rättsstridigt handlande vid bedömningen av åtagandena inte kunde tas upp till sakprövning, dels bestred grunden i sak. Förstainstansrätten anser följaktligen att det med hänsyn till omständigheterna i förevarande fall är skäligt att förplikta kommissionen att bära sina rättegångskostnader.
5

I artikel 38.1 i förordning nr 2913/92 föreskrivs följande: ”Varor som förs in till gemenskapens tullområde skall utan dröjsmål av den person som fört in dem till gemenskapen befordras via den rutt som tullmyndigheterna närmare angivit och enligt deras eventuella anvisningar a) till det tullkontor som anvisats av tullmyndigheterna eller till någon annan plats som de anvisat eller godkänt, eller b) till en frizon om varorna skall föras in i frizonen direkt — sjövägen eller med flyg, eller — landvägen utan att passera genom någon annan del av gemenskapens tullområde, om frizonens gräns sammanfaller med landgränsen mellan en medlemsstat och ett tredjeland.”
48

Genom skrivelser som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 december 2003 begärde dels Arcor AG & Co. KG (nedan kallad intervenient I), dels CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice, därefter Tropolys NRW GmbH, numera Versatel NRW GmbH, EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG, numera Arcor AG & Co. KG, KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, numera Versatel Nord-Deutschland GmbH, NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, därefter Tropolys NRW GmbH, numera Versatel NRW GmbH, tesion Telekommunikation GmbH, numera Versatel Süd-Deutschland GmbH, Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, numera Versatel West-Deutschland GmbH (tillsammans nedan kallade intervenient II) att få intervenera till stöd för kommissionens yrkanden.
Även om överskridande av en rimlig tidsfrist emellertid, under vissa omständigheter, kan rättfärdiga att ett beslut i vilket det fastställs att konkurrensreglerna har överträtts ogiltigförklaras, är så inte fallet då det bötesbelopp som kommissionen har ålagt enligt detta beslut har bestritts, eftersom kommissionens befogenhet att ålägga böter regleras i förordning nr 2988/74, om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder på området för konkurrensrätt, enligt vilken det föreskrivs en preskriptionstid i detta avseende. Genom denna förordning har faktiskt inrättats heltäckande bestämmelser i vilka det i detalj fastställs inom vilka frister kommissionen har rätt att ålägga företag som är föremål för förfaranden med tillämpning av de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna böter, utan att gå emot det grundläggande kravet på rättssäkerhet. Det följer av artikel 2.3 i förordning nr 2988/74 att preskriptionstiden, med förbehåll för ett eventuellt upphävande, under alla omständigheter löper ut efter tio år när preskriptionstiden avbrutits enligt artikel 2.1 i denna förordning. Detta innebär att kommissionen inte under obestämd tid kan dröja med att fatta sitt beslut om böter, eftersom den då riskerar att preskriptionstiden löper ut. Mot bakgrund av dessa bestämmelser kan inte något övervägande som avser kommissionens skyldighet att utöva sin befogenhet att ålägga böter inom en rimlig tid godtas.

(se punkterna 220, 223 och 224)
78

Vad vidare gäller sökandebolagets anmärkning att kommissionen inte har styrkt att sökandebolaget hade fått en fördel genom överföringarna från DB-Telekom, med beaktande av dess nettomerkostnader i samband med tillhandahållandet av en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse, påpekar förstainstansrätten inledningsvis att kommissionens slutsats att DPAG har fått en fördel vilar på följande konstateranden, såsom framgår av den redogörelse för det angripna beslutet som getts ovan i punkterna 16–29. Kommissionen konstaterade för det första att sökandebolaget hade mottagit överföringar från DB-Telekom med ett belopp på 11081 miljoner DEM under åren 1990–1995. Enligt kommissionen var dessa överföringar de enda statliga medel som var relevanta för det angripna beslutet. För det andra angav kommissionen dels att sökandebolaget hade haft nettomerkostnader med ett belopp på 1118,7 miljoner DEM, vilka uppkommit till följd av den icke kostnadstäckande försäljningspolitik som bolaget fört under åren 1994–1999, dels att nämnda nettomerkostnader inte hade samband med tillhandahållandet av en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse. För det tredje konstaterade kommissionen att sökandebolaget inte hade kunnat täcka nämnda nettomerkostnader, vilka uppgick till 1118, 7 miljoner DEM, med hjälp av egna medel, eftersom bolaget under åren 1990–1998 hade haft ett totalt underskott för alla verksamhetssektorer på 2289 miljoner DEM. Mot bakgrund av de tre ovannämnda konstaterandena fann kommissionen således att de nettomerkostnader som uppkommit till följd av DPAG:s icke kostnadstäckande försäljningspolitik under åren 1994–1999 med nödvändighet hade kompenserats genom överföringar från DB-Telekom under åren 1990–1995, vilket innebar att sökandebolaget hade mottagit statligt stöd med ett belopp på 1118,7 miljoner DEM. Det ska härvid påpekas att kommissionen i sina svar på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen uppgav att den hade ansett att den på goda grunder kunde anta att DPAG hade mottagit statligt stöd med ett belopp på 1118,7 miljoner DEM, eftersom bolaget inte hade bevisat att det hade täckt sina förmodade nettomerkostnader som uppkommit till följd av dess icke kostnadstäckande försäljningspolitik med hjälp av andra medel än överföringarna från DB-Telekom.
201

Det framgår av de angripna besluten (skälen 77–93 i beslut 2002/820 och skälen 84–99 i besluten 2003/27 och 2002/894) att kommissionen har prövat huruvida de aktuella stödordningarna är förenliga med den gemensamma marknaden med hänsyn till undantagen i artikel 87.3 a och c EG mot bakgrund av gemenskapsbestämmelserna om regionalstöd (skälen 77, 78 och 86 i beslut 2002/820 och skälen 84, 85 och 92 i besluten 2003/27 och 2002/894, i vilka det hänvisas till kommissionens meddelande om metoden för tillämpning av artikel [87].3 a och c på regionala stöd (EGT C 212, 1988, s. 2) och till 1998 års riktlinjer (se ovan punkt 8)), mot bakgrund av gemenskapsbestämmelserna om stöd till investeringar (skälen 82, 89 och 92 i beslut 2002/820 och skälen 88, 95 och 98 i besluten 2003/27 och 2002/894, i vilka det hänvisas till rådets första resolution av den 20 oktober 1971 från företrädarna för medlemsstaternas regeringar, församlade i rådet, om de allmänna systemen för regionalstöd (EGT C 111, s. 1), till kommissionens meddelande om system för regionalstöd (EGT C 31, 1979, s. 9) och till kommissionens meddelande om sektorsövergripande rambestämmelser för regionalstöd till stora investeringsprojekt (EGT C 107, 1998, s. 7)), mot bakgrund av gemenskapsbestämmelserna om stöd till små och medelstora företag (skälen 81 och 88 i beslut 2002/820 och skälen 87 och 94 i besluten 2003/27 och 2002/894, i vilka det hänvisas till kommissionens meddelande om gemenskapens riktlinjer om stöd till små och medelstora företag (EGT C 213, 1992, s. 2)) samt mot bakgrund av gemenskapsbestämmelserna om stöd till företag i svårigheter (skäl 93 i beslut 2002/820 och skäl 99 i besluten 2003/27 och 2002/894, i vilka det hänvisas till gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (EGT C 368, 1994, s. 12), i deras lydelse enligt 1999 års riktlinjer (EGT C 288, s. 2)).
Den rättsliga bedömning av de faktiska omständigheterna som gjorts i meddelandet om anmärkningar kan i detta hänseende per definition endast vara provisorisk, och kommissionens senare beslut kan inte ogiltigförklaras endast på grund av att de definitiva slutsatser som kunde dras av dessa omständigheter inte exakt motsvarade den provisoriska bedömningen. Kommissionen är nämligen skyldig att höra mottagarna av ett meddelande om anmärkningar och i förekommande fall beakta de synpunkter som lämnats som svar på de angivna anmärkningarna genom att ändra sin bedömning. Detta sker just i syfte att iaktta nämnda mottagares rätt till försvar.

Inom ramen för en talan om ogiltigförklaring som avser avsaknad av motivering eller bristfällig motivering utgör, till skillnad från en grund i sak, tvingande rätt, som i sig skall prövas ex officio av gemenskapsdomstolarna och som således kan åberopas av parterna under hela förfarandet.

Under alla förhållanden innebär denna regel emellertid inte att endast ett bötesbelopp, som understiger summan av de två bötesbelopp som skulle ha påförts självständiga företag, borde påföras det företag som avgivit en förklaring för det fall det företag som avgivit förklaringen även har deltagit i överträdelsen på ett självständigt sätt.

Sökanden kan allmänt sett inte överföra bevisbördan till svaranden genom att göra gällande omständigheter som sökanden inte kan styrka. När kommissionen har valt att inte fastställa förekomsten av en överträdelse av konkurrensreglerna under den tidsperiod som avtalen om frivillig exportbegränsning, som ingåtts mellan ett tredjeland och gemenskapen företrädd av kommissionen, var i kraft kan begreppet bevisbörda av denna anledning inte tillämpas till kommissionens fördel, såvitt avser den dag då dessa avtal upphörde att gälla. Kommissionens oförklarliga oförmåga att förebringa bevisning avseende en omständighet som direkt berör den medför att förstainstansrätten inte kan fälla ett avgörande med full kännedom om den dag då dessa avtal upphörde att gälla. Det skulle strida mot principen om god rättskipning om kommissionens ovannämnda oförmåga fick konsekvenser för de företag som det ifrågasatta beslutet riktade sig till och som, till skillnad från svarandeinstitutionen, inte varit i stånd att förebringa den bevisning som behövs.

Förstainstansrätten kan i mål som har förenats och där parterna har beretts tillfälle att ta del av samtliga handlingar i målen ex officio beakta bevisning som ingår i handlingarna i parallella mål.

Om företagen under samma skede i det administrativa förfarandet och under liknande omständigheter lämnar liknande information till kommissionen angående de omständigheter som har lagts dem till last, måste företagen anses ha samarbetat i jämförbar mån, vilket medför att företagen skall ges en likvärdig behandling vad gäller fastställande av det bötesbelopp som företagen påförs.

(se punkterna 295 och 298)
33

Förstainstansrätten anser att de fel i svarandens beräkningar som sökanden har anmärkt på (se ovan punkt 21) inte har någon inverkan på det förhållandet att de uppdaterade faktiska lagren såsom det har redogjorts för ovan uppgick till en större kvantitet än 275000 ton under hela den period då marknadspriset var lika med eller lägre än 92 procent av interventionspriset. Under dessa omständigheter kan svaranden inte klandras för felaktigt eller rättsstridigt agerande, eftersom de villkor som uppräknas i artikel 1.4 i förordning nr 777/87 och i artikel 1.2 i förordning nr 1547/87 för ett återupptagande av interventionsuppköp på det sätt som föreskrivs i artikel 6.1 i förordning nr 804/68 aldrig har varit uppfyllda under den omtvistade perioden.
8

Till följd av att det sjunde direktivet genom direktiv 93/115 förlängdes till att gälla under år 1994, var medlemsstaterna skyldiga att anmäla samtliga stödprogram för varvsindustrin som var i kraft år 1994, däribland program som redan hade beslutats för perioden år 1991—1993. Den 25 oktober 1994 antog kommissionen, i enlighet med sin skyldighet att pröva att programmen var förenliga med bestämmelserna i sjunde direktivet, ett beslut riktat till den tyska regeringen angående dessa program. Genom detta beslut tillät kommissionen i enlighet med artiklarna 3, 4, 6 och 8 i sjunde direktivet, att fem stödprogram, som endast i mindre omfattning avsåg varvsindustrin, tillämpades under år 1994. Bland dessa stödprogram återfanns allmänna program om garantier, investeringsstöd och forsknings-och utvecklingsstöd. Förevarande tvist avser emellertid inte dessa program. I enlighet med artiklarna 3 och 4 i sjunde direktivet förlängde kommissionen också andra stödprogram, som direkt avsåg varvsindustrin, till att gälla under år 1994. Bland dessa stödprogram återfanns de olika program om skattelindringar som följde av tillämpningen av artikel 82 f i EStDV och artiklarna 15 a och 52.19 i EStG, som sökanden har ifrågasatt. De tyska myndigheterna underrättades i en skrivelse av den 11 november 1994 om beslutet av den 25 oktober 1994.
A andra sidan har sökanden till stöd för den andra metoden, baserad på ett system med automatisk märkning av de program som återutsänds, som bilaga till skrivelsen som den ställt till kommissionen den 6 mars 1992 ingivit en annons från bolaget Broadcast Data Systems där detta erbjuder ett system ”Record Track, AD Track, Radiotrack och Royalty Track” på följande sätt:

”A method for instantaneously gathering and reporting data about songs and commercials being broadcast. Broadcast Data Systems offers four airplay monitoring information services for different segments of the music, advertising and radio industries” (”Ett system för att omedelbart insamla och rapportera data om de sånger och den reklam som sänds. Broadcast Data Systems erbjuder fyra tjänster för övervakning av sändningsverksamhet inom olika delar av musik-, reklam-och radioindustrin”),

”Record Track lets record companies and associated businesses quickly, easily track songs being played on radio, music TV and cable stations nationwide” (”Record Tracks gör det möjligt för skivbolag och liknande verksamheter att snabbt och enkelt spåra vilka sånger som spelas i radio, musiktelevision och kabelstationer i hela landet”),

”Royalty Track allows performing rights societies to expand substantially their ability to monitor the on-air use of copyrighted music” (”Royalty Tracks gör det möjligt för bolag som sysslar med upphovsrätt att i väsentlig omfattning öka sina möjligheter att övervaka sändningen av upphovsrättsskyddad musik”).
Domstolens beslut (tionde avdelningen) av den 3 september 2021 (begäran om förhandsavgörande från First-tier Tribunal (Tax Chamber) – Förenade kungariket) – Amoena Ltd mot The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

(Mål C-706/20) (1)

(Begäran om förhandsavgörande - Artikel 99 i domstolens rättegångsregler - Gemensamma tulltaxan - Klassificering enligt tulltaxan - Kombinerade nomenklaturen - Nummer 6212 och 9021 - Protesbehåar - Genomförandeförordning (EU) 2017/1167 - Begreppet tillbehör - Tolkning av domen av den 19 december 2019, Amoena (C-677/18, EU:C:2019:1142))

(2021/C 471/17)

Rättegångsspråk: engelska

Hänskjutande domstol

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Parter i det nationella målet

Klagande: Amoena Ltd

Motpart: The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

Avgörande

1) Punkt 53 i domen av den 19 december 2019, Amoena (C-677/18, EU:C:2019:1142), i den engelska språkversionen, ska tolkas på så sätt att — i den första meningen i denna punkt ska orden ”them” och ”their” anses hänföra sig till bröstproteser och ordet ”they” ska anses hänföra sig till protesbehåar, och — i den andra meningen i nämnda punkt ska ordet ”their” samt de två första fallen där ordet ”they” används anses hänföra sig till protesbehåar, medan det sista fallet där ordet ”they” används ska anses hänföra sig till bröstproteser.

2) I den andra meningen i punkt 53 i domen av den 19 december 2019, Amoena (C-677/18, EU:C:2019:1142), har domstolen, för att fastställa huruvida protesbehåar kan anses utgöra ”tillbehör” till bröstproteser, i den mening som avses i kapitel 90 i Kombinerade nomenklaturen, som finns i bilaga I till rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan, i dess lydelse enligt kommissionens genomförandeförordning (EU) 2016/1821 av den 6 oktober 2016, endast tillämpat det kriterium som anges i punkt 51 i den domen, enligt vilket utbytbara utrustningsdetaljer som är avsedda att göra en apparat lämplig att utföra en särskild uppgift i samband med dess huvudfunktion ska kvalificeras som ”tillbehör”, i den mening som avses i nämnda kapitel.

(1) EUT C 110, 29.3.2021.
C 112/8

Domstolens beslut (första avdelningen) av den 10 januari 2019 (begäran om förhandsavgörande från Court of Appeal – Irland) – Atif Mahmood m.fl. mot Minister for Justice and Equality

(Mål C-169/18) (1)

((Begäran om förhandsavgörande - Anledning saknas att döma i saken))

(2019/C 112/11)

Rättegångsspråk: engelska

Hänskjutande domstol

Court of Appeal

Parter i målet vid den nationella domstolen

Klagande: Atif Mahmood, Shabina Atif, Mohammed Ahsan, Mohammed Haroon, Nik Bibi Haroon, Noor Habib m.fl.

Motpart: Minister for Justice and Equality

Avgörande

Det saknas anledning att besvara den begäran om förhandsavgörande som framställts av Court of Appeal (Appellationsdomstolen, Irland) genom beslut av den 23 februari 2018 i mål C-169/18.

(1) EUT C 166, 14.05.2018
SV Europeiska unionens officiella tidning C 320/10

Domstolens beslut (sjunde avdelningen) av den 11 juni 2015 (begäran om förhandsavgörande från Nejvyšší správní soud – Tjeckien) – PST CLC a.s. mot Generální ředitelství cel

(Mål C-405/14) (1)

((Begäran om förhandsavgörande - Tullklassificering - Giltigheten av punkt 2 i tabellen i bilagan till förordning (EG) nr 384/2004 under perioden från den 22 mars 2004 till den 22 december 2009 - Bestämmelsens tillämplighet på tulldeklarationer som gavs in under år 2008 - Klassificering av varor avsedda för datorer, bestående av en bestående av en kylare av aluminium och en fläkt))

(2015/C 320/14)

Rättegångsspråk: tjeckiska

Hänskjutande domstol

Nejvyšší správní soud

Parter i målet vid den nationella domstolen

Klagande: PST CLC a.s.

Motpart: Generální ředitelství cel

Avgörande

1) Punkt 2 i tabellen i bilagan till kommissionens förordning (EG) nr 384/2004 av den 1 mars 2004 om klassificering av vissa varor i Kombinerade nomenklaturen var ogiltig under den tid den var i kraft, det vill säga från den 22 mars 2004 till den 22 december 2009.

2) I den mån varan i fråga i det nationella målet består av en kylare och en fläkt och uteslutande är avsedda av ingå i en dator, någon som det ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma, ska den klassificeras enligt de allmänna bestämmelserna för tolkning av Kombinerade nomenklaturen i rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1214/2007 av den 20 september 2007.

(1) EUT C 431, 1.12.2014.
SV Europeiska unionens officiella tidning C 102/10

Domstolens beslut (åttonde avdelningen) av den 14 november 2013 (begäran om förhandsavgörande från High Court of Justice (Chancery Division) – Förenade kungariket) – Glaxosmithkline Biologicals SA, Glaxosmithkline Biologicals och Niederlassung der Smithkline Beecham Pharma GmbH & Co. KG mot Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks

(Mål C-210/13) (1)

((Humanläkemedel - Tilläggsskydd - Förordning (EG) nr 469/2009 - Begreppen ”aktiv ingrediens” och ”kombination av aktiva ingredienser” - Adjuvans))

2014/C 102/13

Rättegångsspråk: engelska

Hänskjutande domstol

High Court of Justice (Chancery Division)

Parter i målet vid den nationella domstolen

Klagande: Glaxosmithkline Biologicals SA, Glaxosmithkline Biologicals och Niederlassung der Smithkline Beecham Pharma GmbH & Co. KG

Motpart: Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks

Saken

Begäran om förhandsavgörande – High Court of Justice (Chancery Division) – Tolkning av artikel 1 b i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 469/2009 av den 6 maj 2009 om tilläggsskydd för läkemedel (EUT L 152, s. 1) – Begreppen ”aktiv ingrediens” och ”kombination av aktiva ingredienser” – Adjuvans som inte har någon egen medicinsk verkan men som förstärker ett antigens medicinska verkan

Avgörande

Artikel 1 b i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 469/2009 av den 6 maj 2009 om tilläggsskydd för läkemedel ska tolkas så, att på samma sätt som ett adjuvans inte omfattas av begreppet aktiv ingrediens i den mening som avses i denna bestämmelse omfattas inte heller en kombination av två substanser – varav den ena är en aktiv ingrediens med självständig medicinsk verkan och den andra ett adjuvans som förstärker denna medicinska verkan men som samtidigt, som sådant, saknar egen medicinsk verkan – av begreppet kombination av aktiva ingredienser i den mening som avses i bestämmelsen.

(1) EUT C 189, 29.6.2013.
SV Europeiska unionens officiella tidning C 304/3

Domstolens beslut av den 4 juli 2013 — Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon AE mot Europeiska kommissionen, Europeiska unionens delegation i Turkiet, Central Finance & Contracts Unit (CFCU)

(Mål C-520/12 P) (1)

(Överklagande - Främsta verktyget för föranslutningsstöd - Projekt för att utveckla det europeiska nätet av affärscentra i Turkiet - Beslut att inte tilldela projektet - Krav på ersättning för påstådd skada - Nationellt beslut - Unionens organ inte inblandade)

2013/C 304/05

Rättegångsspråk: engelska

Parter

Klagande: Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon AE (ombud: advokaten A. Krystallidis)

Övriga parter i målet: Europeiska kommissionen (ombud: A. Aresu och F. Erlbacher), Europeiska unionens delegation i Turkiet, Central Finance & Contracts Unit (CFCU)

Saken

Överklagande av det beslut som tribunalen (fjärde avdelningen) meddelade den 13 september 2012 i mål T-369/11, Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon AE mot Europeiska kommissionen, Central Finance & Contracts Unit (CFCU) och Europeiska unionens delegation i Turkiet, genom vilket tribunalen avvisade en talan om ersättning för skada som klaganden påstår sig ha lidit till följd av beslutet av Europeiska unionens delegation i Turkiet att inte tilldela klaganden kontraktet avseende projektet Enlargement of the European Turkish Business Centers Network to Sivas, Antakya, Batman and Van — (Europe Aid/128621/D/SET/TR) — Avvisning — Bristande behörighet

Avgörande

1. Talan ogillas.

2. Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon AE förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) EUT C 26 av den 26.1.2013.