Förslag till avgörande av generaladvokat Cosmas föredraget den 19 januari 1999. - Ulla-Brith Andersson och Susannne Wåkerås-Andersson mot Svenska staten. - Begäran om förhandsavgörande: Stockholms tingsrätt - Sverige. - Artikel 234 EG (f.d. artikel 177) - EES-avtalet - Domstolens behörighet - Anslutning till Europeiska unionen - Direktiv 80/987/EEG - Statens skadeståndsansvar. - Mål C-321/97.



Rättsfallssamling 1999 s. I-03551



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1 I förevarande mål har domstolen ombetts att besvara tre tolkningsfrågor från Stockholms tingsrätt. Dessa frågor rör tre viktiga områden, för det första gränserna för domstolens behörighet, för det andra vilka skyldigheter som EES-avtalet(1) innebär för EFTA-staterna och för det tredje gemenskapsrättens tillämpning i tiden.

II - Bakgrund och förfarande

2 Ulla-Brith Andersson och Susanne Wåkerås-Andersson (nedan kallade kärandena) var anställda i Aktiebolaget Kinna Installationsbyrå (nedan kallat bolaget), som försattes i konkurs den 17 november 1994, innan Sverige anslutit sig till gemenskapen. Konkursförvaltaren avslog kärandenas begäran om ersättning ur lönegarantin, på grund av att de var närstående (maka respektive moder) till bolagets ägare; denna omständighet uteslöt nämligen rätt till ersättning enligt den gällande nationella lagstiftningen. Kärandena väckte talan om skadestånd mot svenska staten och gjorde gällande att denna var skyldig att till dem utge ersättning för den skada de åsamkats med anledning av att staten brustit i sin skyldighet att införliva rådets direktiv 80/987/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens(2) (nedan kallat direktivet), vilket ingår i EES-avtalet. Kärandena har särskilt åberopat de allmänna gemenskapsrättsliga principer som domstolen har slagit fast i de förenade målen C-6/90 och C-9/90(3), och som blivit en del av EES-avtalet enligt artikel 6 i EES-avtalet. Kärandena anser med andra ord att avtalet i fråga ger dem samma rätt till skadestånd, på grund av bristande införlivande av lönegarantidirektivet, som de skulle ha haft om Sverige hade varit medlem av Europeiska unionen vid den tidpunkt då deras arbetsgivare gick i konkurs.

3 Enligt svensk rätt är det konkursförvaltaren som fattar beslut om ersättning ur lönegarantin. Enligt 7 § lönegarantilagen lämnas betalning enligt garantin för sådan fordran på lön eller annan ersättning som har förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen. I denna paragraf - i den lydelse den hade vid konkursen - stadgades att arbetstagare som själv eller tillsammans med närstående, senare än sex månader före konkursansökan, hade ägt minst en femtedel av företaget, inte hade förmånsrätt för lön. Detsamma gällde även när andelen hade ägts av en närstående till arbetstagaren.

4 Jag vill anmärka att EES-avtalet föreskriver undantag från vissa bestämmelser i direktiv 80/987, särskilt för Sverige. Från direktivets tillämpningsområde undantas en anställd, eller en anställds efterlevande, som ensam eller tillsammans med nära anförvanter ägde en väsentlig del av arbetsgivarens företag eller verksamhet och som hade ett betydande inflytande på dess aktiviteter.

Såsom den nationella domstolen har anmärkt skulle, om de svenska reglerna om lönegaranti hade stått i överensstämmelse med lönegarantidirektivet jämte de undantag som Sverige medgivits från detta, kärandena ha tillerkänts ersättning ur lönegarantin. Kärandena tillhörde inte den kategori av arbetstagare som har undantagits från direktivets tillämpning, eftersom de inte själva eller tillsammans med närstående hade ägt någon väsentlig del i arbetsgivarens företag och haft ett betydande inflytande över dess verksamhet. Omständigheten att en närstående ägde en väsentlig del av företaget inskränkte inte de jure deras rätt till ersättning med stöd av direktivet, ens med beaktande av de undantag som Sverige beviljats. Det står följaktligen helt klart att konkursförvaltarens vägran att bevilja dem ersättning ur lönegarantin strider mot direktivets regler, såsom direktivet införts i EES-avtalet. Vad får detta konstaterande för konsekvenser? Kan kärandena begära skadestånd från svenska staten på grund av att denna inte iakttagit EES-avtalet?

5 Svenska staten har hävdat att kärandenas talan saknar grund, eftersom Sverige före sin anslutning till Europeiska unionen inte var skyldig att se till att dess interna rättsordning stod i överensstämmelse med gemenskapsrättens bestämmelser, och att en överträdelse av gemenskapsrätten inte kunde ge rätt att kräva skadestånd vid svensk domstol.

III - Tolkningsfrågorna

6 Den nationella domstolen har ställt följande tolkningsfrågor till domstolen:

"1) Skall artikel 6 i EES-avtalet tolkas så, att rättsprinciperna fastslagna av EG-domstolen i bland annat mål C-6/90 och C-9/90 blivit en del av EES-rätten och således en stat kan bli skadeståndsskyldig gentemot en enskild på grund av att den inte på ett korrekt sätt införlivat rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (lönegarantidirektivet) under tiden staten enbart var part i EES-avtalet och inte hade anslutit sig till Europeiska unionen?

2) Om svaret på fråga 1 är jakande: Skall artikel 6 i EES-avtalet tolkas så, att lönegarantidirektivet samt de rättsprinciper som EG-domstolen har slagit fast i bland annat mål C-6/90 och C-9/90 har företräde framför nationell rätt om staten inte på ett korrekt sätt har införlivat det nämnda direktivet?

3) Om svaret på fråga 1 är nekande: Medför en stats anslutning till Europeiska unionen att lönegarantidirektivet samt de rättsprinciper som EG-domstolen har slagit fast i mål C-6/90 och C-9/90 har företräde framför nationell rätt även rörande förhållanden som inträffat under tiden staten enbart var part i EES-avtalet men före anslutningen till Europeiska unionen, om staten inte på ett korrekt sätt har införlivat det nämnda direktivet?"

IV - Tillämpliga bestämmelser

7 I artikel 6 i EES-avtalet föreskrivs följande:

"Utan att föregripa en framtida utveckling av rättspraxis skall bestämmelserna i detta avtal, i den mån de i sak är identiska med motsvarande bestämmelser i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen och i Fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen samt med rättsakter som antagits med tillämpning av dessa två fördrag, vid genomförande och tillämpning tolkas i enlighet med relevanta avgöranden av Europeiska gemenskapernas domstol som meddelats före dagen för undertecknandet av detta avtal."

8 Artikel 7 i EES-avtalet har följande lydelse:

"Rättsakter som det hänvisas till eller som ingår i bilagorna till detta avtal eller i beslut av Gemensamma EES-kommittén skall vara bindande för de avtalsslutande parterna samt utgöra en del av, eller införlivas med deras interna rättsordning enligt följande:

a) ...

b) En rättsakt som motsvarar ett EEG-direktiv skall ge de avtalsslutande parternas myndigheter rätt att välja form och metod för genomförandet."

9 I protokoll 34 till EES-avtalet, vilket rör möjligheten för EFTA-staternas domstolar att begära EG-domstolens besked om tolkningen av EES-regler som motsvarar EG-regler, föreskrivs följande:

"Artikel 1

Om det i ett mål eller ärende som är anhängigt vid en domstol och andra dömande myndigheter i en EFTA-stat uppstår en fråga om tolkningen av bestämmelser i avtalet som i sak överensstämmer med bestämmelser i fördragen om upprättandet av Europeiska gemenskaperna i den lydelse dessa har genom ändringar eller tillägg, eller i rättsakter antagna i enlighet med dessa fördrag, får domstolen eller myndigheten om den anser det nödvändigt begära att Europeiska gemenskapernas domstol beslutar i frågan.

Artikel 2

En EFTA-stat som avser att använda sig av detta protokoll skall underrätta depositarien och Europeiska gemenskapernas domstol i vilken omfattning och under vilka förutsättningar protokollet skall gälla för dess domstolar eller andra dömande myndigheter."

10 Protokoll 35 i EES-avtalet om genomförande av EES-regler har följande lydelse:

"Enda artikel

För fall när det kan uppstå konflikter mellan genomförda EES-regler och andra författningsbestämmelser, förbinder sig EFTA-staterna att vid behov införa en författningsbestämmelse som innebär att EES-reglerna skall ha företräde i dessa fall."

11 Genom bilaga XVIII till EES-avtalet (punkt 24) är direktiv 80/987 tvingande för EFTA-staterna. Vad avser EES-avtalet har direktivets bestämmelser särskilt anpassats till Konungariket Sverige genom att vissa personer inte omfattas av detta direktivs tillämpningsområde, nämligen "en anställd, eller en anställds efterlevande, som ensam eller tillsammans med nära anförvanter ägde en väsentlig del av arbetsgivarens företag eller verksamhet och som hade ett betydande inflytande på dess aktiviteter".

V - Huruvida den första och den andra tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning

12 Ombuden för Sverige, som är både svarande och intervenient i målet vid den nationella domstolen, den norska regeringen och den isländska regeringen samt kommissionen har gjort gällande att domstolen inte är behörig att pröva de två första frågorna. Det skall genast anmärkas att dessa frågor inte direkt rör tolkningen av innehållet i direktiv 90/987 och inte heller ett klargörande av domen i målet Francovich, utan vad det får för följder för en EFTA-stat, som Sverige var, att den inte iakttar sina skyldigheter enligt EES-avtalet. Kan domstolen pröva en sådan fråga inom ramen för artikel 177 i EEG-fördraget?

A - Domstolens behörighet att besvara tolkningsfrågorna

13 Domstolen kan i ett förfarande enligt artikel 177 i fördraget i princip pröva bestämmelser vilka, såsom artikel 6 i EES-avtalet, ingår i ett internationellt avtal, när det yttersta syftet med domstolens prövning är att erhålla en tolkning av gemenskapsrätten inom ramen för gemenskapens rättsordning. I detta fall utgör det internationella avtalet en del av gemenskapens rättsordning.(4)

14 Förevarande frågor ingår inte i denna kategori. Frågorna rör uteslutande särskilda rättsförhållanden som har skapats utanför gemenskapens rättsordning genom ett internationellt avtal, närmare bestämt EES-avtalet, som inte var en gemenskapsrättslig regel, och särskilt inte för Sveriges del, vid tiden för händelserna i målet vid den nationella domstolen. Skillnaden är inte så stor, men den är av avgörande betydelse. De gemenskapsrättsliga bestämmelser och allmänna principer som den hänskjutande domstolen har åberopat kommer inte att tillämpas inom ramen för gemenskapens rättsordning. De kommer i stället eventuellt att tillämpas inom ramen för ett annat rättsligt regelverk, som skapats genom EES-avtalet, och kommer under alla omständigheter att tillämpas i rättsordningen i en stat som inte var medlem i unionen vid tiden för de relevanta omständigheterna(5).

15 Jag vill även understryka att domstolen i sitt yttrande 1/91(6), angående det förslag till EES-avtal som hade underställts den, uttalade att skillnaderna mellan den särskilda skapelse som gemenskapsrätten utgör och avtalet i fråga hänför sig till särarten hos gemenskapens rättsordning, "vars mål är mer långtgående än avtalets mål"(7). Av detta yttrande, som jag kommer att analysera nedan, framgår att EFTA-staterna inte automatiskt ingår i gemenskapens rättsordning enbart på grund av att de är parter i EES-avtalet.

a. Dzodzi-rättspraxisen

16 De ovan gjorda påpekandena kan emellertid inte ensamma motivera att domstolen vägrar besvara de två första tolkningsfrågorna i enlighet med artikel 177 i fördraget. Gemenskapsdomstolen har i vissa fall tagit upp frågor till sakprövning som rör tolkningen av gemenskapsrätten trots att de har ställts i tvister som inte omfattas av tillämpningsområdet för gemenskapsrätten. Jag anser det nödvändigt att nämna något om de faktorer som ligger till grund för denna inställning. Den gemensamma nämnaren i domstolens relevanta avgöranden(8) i denna fråga består i att samtliga rör fall angående tillämpningen av rent nationella bestämmelser som hänvisar till gemenskapsrätten eller som har ett med denna identiskt innehåll. Sådana bestämmelser återspeglar den nationelle lagstiftarens önskan att ge de rättssubjekt som omfattas av bestämmelsernas tillämpningsområde samma behandling som föreskrivs i gemenskapens rättsordning.

17 I målen Thomasdünger(9) och Gmurzynska(10) rörde det sig om tolkning av bestämmelser i Gemensamma tulltaxan, till vilka den tillämpliga nationella lagstiftningen hänvisade respektive återgav ordalydelsen av.

I målet Dzodzi(11) bad den nationella domstolen om EG-domstolens hjälp i ett mål där de tillämpliga bestämmelserna bestod av belgiska föreskrifter enligt vilka makan till en belgisk medborgare skulle åtnjuta samma behandling endast om hennes make var medborgare i en av gemenskapens medlemsstater. Målet rörde således frågan huruvida en medborgare i Togo som var änka till en belgisk medborgare skulle ha haft rätt att stanna kvar i Belgien om hennes make hade varit medborgare i en annan medlemsstat.

I målet Kleinwort Benson(12) frågade en engelsk domstol hur en bestämmelse i Brysselkonventionen skulle tolkas. Anledningen till detta var att den engelska domstolen hade att tillämpa en engelsk lag som utformats med denna konvention som förebild och i vilken det föreskrevs att man för att fastställa betydelsen eller verkan av en bestämmelse i lagen skulle "utgå från varje relevant princip som uppställts av Europeiska gemenskapernas domstol beträffande avdelning II i 1968 års konvention och till varje relevant avgörande av denna beträffande betydelsen eller verkan av varje bestämmelse i denna avdelning".

I domen i målet Fournier(13) tolkade domstolen uttrycket "normalt hemmahörande", vilket förekom i ett gemenskapsdirektiv som inte var tillämpligt i målet vid den nationella domstolen men vars bestämmelser ordagrant återgavs i ett privaträttsligt avtal mellan olika försäkringsbolags huvudkontor. Det var sistnämnda avtal som den nationella domstolen hade att tolka och tillämpa.

I målen Leur-Bloem(14) och Giloy(15) hade domstolen slutligen att meddela förhandsavgörande beträffande tolkningen av direktiv rörande skatter och tullar, vilka inte var tillämpliga i målen vid de nationella domstolarna men till vilka hänvisning gjordes i den i respektive mål tillämpliga nationella lagstiftningen.

18 Domstolen har, med undantag för målet Kleinwort Benson, accepterat att pröva tolkningsfrågorna i samtliga dessa fall. Det anmärkningsvärda med dessa domar är att domstolen valt att pröva frågorna trots att generaladvokaterna i sina förslag till avgörande förordat motsatsen.

I målet Thomasdünger ansåg generaladvokaten Mancini att domstolen saknade behörighet att besvara de ställda frågorna, eftersom det indirekt skulle innebära en bedömning av nationella rättsregler.

I målen Dzodzi och Gmurzynska grundade generaladvokaten Darmon sin uppfattning på risken att domstolens uppgift skulle reduceras till avgivande av icke bindande yttranden, varvid de nationella domstolarna alltid skulle ha möjlighet att lämna dessa yttranden utan avseende.

Generaladvokaten Tesauro föreslog i målet Kleinwort Benson att Dzodzi-rättspraxisen slutgiltigt skulle överges. Till stöd härför anförde han för det första att trots den tidigare rättspraxisen föreföll en extensiv tolkning av artikel 177 inte gynna den nödvändiga enhetligheten i tolkningen av gemenskapsrätten, vilket är det främsta syftet med förfarandet med begäran om förhandsavgörande. En sådan tolkning skulle för det andra äventyra den bindande verkan av domstolens avgöranden och skulle för det tredje förutsätta en direkt kontroll av i vilken mån detta var ändamålsenligt för de nationella domstolarna. Han hävdade även bland annat att Dzodzi-rättspraxisen "på ett allmänt rättsteoretiskt plan frångår den logik som utgör grunden för systemet med förhandsavgöranden och som får till följd att förfarandet missbrukas [och att påstå något annat vore att göra sig skyldig till hyckleri]"(16).

Generaladvokaten Jacobs anslöt sig i sitt förslag till avgörande i målen C-28/95 och C-130/95 till de invändningar som hans kollegor, nyss nämnda generaladvokater, hade framställt. Han frågade sig inledningsvis hur domstolens uppgift att säkerställa att gemenskapsrätten tillämpas på ett enhetligt sätt i alla medlemsstaterna kunde gagnas av att domstolen beslutar i tvister där en gemenskapsrättslig bestämmelse har lånats av en medlemsstat och förlagts till ett sammanhang som inte rör gemenskapen(17). I dessa fall "skulle hotet mot en ... [enhetlig] tillämpning av gemenskapsrätten i staten i fråga som mest endast vara indirekt och tillfälligt"(18). Däremot skulle domstolen, då den ombeds att tolka en gemenskapsrättslig bestämmelse utanför dess sammanhang, enligt generaladvokaten riskera "inte endast att underlåta att beakta alla relevanta omständigheter utan också att missledas av yttre omständigheter"(19). Även om det antogs att domstolen kunde tillhandahålla en riktig tolkning av gemenskapsrätten i en tvist som uppkommit i ett sammanhang som inte rör gemenskapen, "är det inte säkert att domstolens avgörande är relevant för tvisten"(20). Efter att ha framhållit andra svårigheter av praktisk och teoretisk art som är förenade med den extensiva tolkning av artikel 177 som angivits ovan, föreslog generaladvokaten att "domstolen endast skall [döma] i mål där den har kännedom om tvistens faktiska och rättsliga sammanhang och där sammanhanget är sådant att det beaktats av den gemenskapsrättsliga bestämmelsen", eftersom den ståndpunkten är den "enda som står i överensstämmelse med rättsliga grundsatser och syftet med artikel 177"(21).

19 Domstolen förefaller vid första anblicken ha tagit föga intryck av den skeptiska inställning som dess generaladvokater visat i sina förslag till avgörande. Jag tror emellertid att en mer ingående analys av de ovannämnda domarna visar att domstolen i dessa visserligen inte har övergivit Dzodzi-rättspraxisen men väl har reducerat dess tillämpningsområde och under alla omständigheter successivt ställt upp strängare villkor för dess tillämpning. Gemenskapsdomstolens ingripande, i form av en tolkning, på ett område som inte rimligen kan anses vara av intresse för gemenskapens rättsordning, har godtagits i fall då den nationelle lagstiftaren uttryckligen, direkt och utan inskränkningar har gjort gemenskapsrättsliga bestämmelser tillämpliga på rent interna förhållanden i syfte att undvika oberättigade skillnader och för att främja en enhetlig rättstillämpning, genom att på detta vis tvinga de nationella domstolarna att följa EG-domstolens tolkning. Däremot kan det inte godtas att domstolen är behörig då den nationelle lagstiftarens hänvisning till gemenskapsrätten saknar den fullständighet och verkan som anges ovan och inte heller uttrycks i en absolut skyldighet för de nationella domstolarna att tolka de tillämpliga nationella bestämmelserna på det sätt som indirekt föreslås av gemenskapsdomstolen.

20 Sammanfattningsvis bestäms domstolens behörighet i princip av två grundsatser i förfarandet med begäran om förhandsavgörande, nämligen principen om samarbete mellan nationella domstolar och gemenskapsdomstolen samt principen om en korrekt och enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten. I vissa fall förefaller domstolens behörighet gå utöver denna ram och även omfatta ett område som inte uttryckligen anges i de ursprungliga gemenskapsrättsakterna, varvid ett annat ändamål eftersträvas, nämligen en generell harmonisering av rätten.

21 Det sistnämnda påståendet vinner stöd av domstolens nyligen avkunnade dom i målet Hermès(22), som rörde tolkningen av det internationella avtal om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter som gemenskapen hade ingått inom ramen för Avtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen. Domstolen ansåg sig vara behörig att tolka bestämmelser i det avtalet trots att tvisten inte rörde gemenskapsrätten. Domstolen uttalade därvid att "[n]är en bestämmelse kan tillämpas såväl på situationer som omfattas av nationell rätt som på situationer som omfattas av gemenskapsrätten, föreligger det ... ett bestämt gemenskapsrättsligt intresse av att bestämmelsen blir tolkad på ett enhetligt sätt, oberoende av under vilka omständigheter den skall tillämpas, för att i framtiden undvika att det förekommer tolkningar som skiljer sig åt"(23).

b. Dzodzi-rättspraxisen och det förevarande målet

22 Det kan i förevarande mål inte bli fråga om att göra någon allmän bedömning av ovannämnda rättspraxis och inte heller om att avge något generellt omdöme, vare sig positivt eller negativt, om denna.

Jag vill likväl påpeka att denna utvidgning av tillämpningsområdet för domstolens förhandsavgöranden inte är ett universalmedel i försvaret och främjandet av gemenskapsrätten.

Det skulle vara oklokt att systematiskt tillämpa denna rättspraxis och således ge domstolen den nya uppgiften att avgöra huruvida andra bestämmelser än gemenskapsbestämmelser har ett med gemenskapsrätten identiskt innehåll. Försöken att uppnå en sådan enhetlighet kan bli till nackdel för gemenskapsrätten, i synnerhet om man av harmoniseringsskäl upphörde att tillmäta särarten och egenarten hos den särskilda skapelse som gemenskapsrätten utgör tillbörlig betydelse. Förevarande mål är ett typexempel på denna fara.

23 Det förefaller mig under alla omständigheter inte vara nödvändigt att ompröva Dzodzi-rättspraxisen för att motivera min uppfattning att domstolen inte kan pröva tolkningsfrågorna. Jag anser nämligen att dessa frågor inte faller inom tillämpningsområdet för denna rättspraxis. Dessutom avser dessa frågor inte direkt direktiv 80/987 eller Francovich-rättspraxisen utan rör i stället tolkningen av artikel 6 i EES-avtalet jämförd med såväl direktiv 80/987 som Francovich-rättspraxisen, för att få fastställt hur man skall tillämpa dessa i rättspraxis och skriven rätt fastlagda gemenskapsregler utanför tillämpningsområdet för gemenskapens rättsordning.

24 1) Min första invändning beträffande det lämpliga i att besvara tolkningsfrågorna rör frågan huruvida domstolen kan lämna ett användbart svar. Enligt fast rättspraxis syftar förfarandet i artikel 177 i fördraget till att lämna svar som de nationella domstolarna kan använda för att lösa de vid dem anhängiggjorda tvisterna. Gemenskapsdomstolen har dessutom inte, inte ens inom ramen för Dzodzi-rättspraxisen, prövat frågor som hänskjutits till den när det varit uppenbart "att den gemenskapsrättsliga bestämmelse som tolkningsfrågan avser inte kan vara tillämplig"(24). Jag anser att förevarande fall omfattas av detta undantag, eftersom tolkningsfrågorna syftar till att införliva konstitutiva inslag i gemenskapens rättsordning med rätten i en stat som inte har anslutit sig till denna rättsordning.

Ovanstående argument är visserligen riktiga, men är likväl inte helt tillfredsställande ur metodologisk synvinkel och detta av två skäl. För det första tillkommer det de nationella domstolarna att avgöra om ett förhandsavgörande behöver inhämtas och för det andra kan man komma till uppfattningen att det är "uppenbart" att de gemenskapsbestämmelser och den rättspraxis som den svenska domstolen har åberopat i förevarande fall inte är tillämpliga i målet vid den nationella domstolen endast om man prövar frågorna i sak i samband med prövningen av huruvida de kan tas upp till sakprövning. Det är med andra ord nödvändigt att pröva målet i sak för att kunna säga huruvida det är "uppenbart" att Francovich-rättspraxisen inte är tillämplig i det sammanhang som den hänskjutande domstolen hänför sig till. Att undersöka dessa frågor redan vid prövningen av om frågorna kan tas upp till sakprövning är problematiskt ur metodologisk synvinkel och är inte heller motiverat av praktiska skäl, eftersom det förutsätter att man redan har prövat frågorna i sak.

25 2) Det finns en annan invändning mot att ta upp tolkningsfrågorna till sakprövning som förefaller mig vara av betydligt större vikt. De frågor som ställts i förevarande fall skiljer sig på en avgörande punkt från dem som har prövats av domstolen inom ramen för Dzodzi-rättspraxisen. Den nationella domstolen är i förevarande fall inte intresserad av att få en tolkning av en gemenskapsregel som den själv kan överföra till en tvist som uppstått utanför gemenskapens rättsordning, med iakttagande av de anvisningar och begränsningar som föreskrivs i den icke gemenskapsrättsliga bestämmelse som är tillämplig på denna tvist. Den nationella domstolen frågar i stället direkt på vilket sätt, i vilken utsträckning och med vilken styrka den skall tillämpa gemenskapsreglerna utanför gemenskapens rättsordning. Denna fråga omfattas emellertid inte av domstolens behörighet. I domen i målet Dzodzi sägs uttryckligen att "domstolens behörighet [emellertid är] begränsad till att pröva enbart gemenskapsrättsliga bestämmelser. Den får inte i sitt svar till den nationella domstolen beakta de allmänna hänsyn som ligger till grund för bestämmelser i nationell rätt som, samtidigt som de hänvisar till gemenskapsrätten, även definierar räckvidden av denna hänvisning. Att ta hänsyn till de begränsningar som den nationella lagstiftaren kan ha fastställt för tillämpningen av gemenskapsrätten på förhållanden som är helt interna - och som gemenskapsrätten bara är tillämplig på i kraft av den nationella lagstiftningen - faller under nationell rätt och därigenom under de nationella domstolarnas exklusiva behörighet"(25).

26 En tillämpning av rättspraxisen ovan ger i det förevarande målet följande resultat. De två första tolkningsfrågorna rör varken tolkningen av direktiv 80/987 eller Francovich-rättspraxisen utan syftar i stället till att få klarhet i huruvida det är möjligt att tillämpa Francovich-rättspraxisen i det vid den nationella domstolen anhängiga målet genom en tolkning och tillämpning artikel 6 i EES-avtalet. Den artikeln har i likhet med avtalet i sin helhet en dubbelnatur, eftersom den både är en gemenskapsbestämmelse och en icke gemenskapsrättslig bestämmelse. Artikeln är med avseende på tolkningsfrågorna i förevarande mål inte att anse som en gemenskapsbestämmelse utan som en regel i ett internationellt avtal som har införlivats med Sveriges rättsordning, i enlighet med nationell rätt och folkrätten, på grund av att Sverige är medlem av EFTA och inte på grund av att landet är medlem i unionen. Den hänskjutande domstolen är ensam behörig att med beaktande av systematiken i de svenska rättsreglerna och i folkrätten bestämma i vilken utsträckning och med vilken styrka som artikel 6 i EES-avtalet - alltjämt i dess egenskap av icke gemenskapsrättslig bestämmelse - innebär en integrering av gemenskapsrätten (och i synnerhet av bestämmelserna i direktiv 80/987 och Francovich-rättspraxisen). EG-domstolen kan inte lägga sig i denna fråga, inte ens inom ramen för Dzodzi-rättspraxisen.

27 Mot ovanstående resonemang skulle man kunna invända att det inte i tillräcklig omfattning tar hänsyn till behovet av en enhetlig tolkning av artikel 6 i EES-avtalet, särskilt som artikeln i fråga direkt syftar till att säkerställa att gemenskapsreglerna tolkas på ett enhetligt sätt. I de ovannämnda domarna Leur-Bloem och Hermès har domstolen uttryckligen förklarat att "när en bestämmelse kan tillämpas såväl på situationer som omfattas av nationell rätt som på situationer som omfattas av gemenskapsrätten", det vill säga har en dubbelnatur, vilket är fallet med artikel 6 i EES-avtalet, "föreligger det ... ett bestämt gemenskapsrättsligt intresse av att bestämmelsen blir tolkad på ett enhetligt sätt, oberoende av under vilka omständigheter den skall tillämpas, för att i framtiden undvika att det förekommer tolkningar som skiljer sig åt"(26). Ovanstående resonemang, enligt vilket domstolen inte är behörig att besvara de två första tolkningsfrågorna, på grund av att dessa inte omfattas av gemenskapens rättsordning utan är oupplösligt kopplade till den allmänna systematiken i EFTA-staternas rättsordningar och folkrätten, förefaller strida mot det synsätt som legat bakom utgången i domstolens domar i målen Leur-Bloem och Hermès. I dessa mål ansågs behovet av en enhetlig tolkning vara ett tillräckligt skäl för att domstolen skulle vara behörig att tolka en regel med dubbelnatur (gemenskapsrättslig och icke gemenskapsrättslig), trots de oundvikliga skillnaderna i fråga om på vilken nivå den tolkade regeln skulle tillämpas.

28 Den av domstolen i de ovannämnda domarna intagna ståndpunkten är emellertid enligt min mening inte oförenlig med den i detta mål föreslagna utgången. Det bör först erinras om att ändamålet att åstadkomma en enhetlig tolkning inte är ett absolut krav. Gemenskapsdomstolen är väl medveten om att det finns vissa gränser för metoden att tolkningsvägen försöka åstadkomma en harmonisering och det är av den anledningen som den vägrat att uttala sig om sättet och gränserna för tillämpningen av de regler som den haft att tolka med avseende på ett område utanför gemenskapens rättsordning. Det är även viktigt att framhålla särdragen i förevarande mål. De två första tolkningsfrågorna rör inte bara tolkningen av en bestämmelse som är av såväl gemenskapsrättslig art som icke gemenskapsrättslig, nämligen artikel 6 i EES-avtalet, utan aktualiserar även frågor rörande tillämpningen av denna bestämmelse och dess verkningar i en rättsordning som står utanför gemenskapen. Denna sammanblandning av tolkning och tillämpning är i sig tillräcklig för att domstolen skall sakna behörighet.

Gemenskapsdomstolen har med andra ord i vissa begränsade fall accepterat att tolka bestämmelser som skulle kunna tillämpas på ett annat sätt utanför gemenskapens rättsordning än inom densamma. Domstolen kan emellertid inte utföra sin tolkningsuppgift enligt artikel 177 i fall där den väckta frågan i praktiken syftar till fastställelse av hur en eller flera gemenskapsregler skall tillämpas på ett område som ligger utanför gemenskapsrättens tillämpningsområde. Det är av denna anledning, vilken gör sig särskilt gällande i förevarande tvist, som man bör undvika att tolka artikel 6 i EES-avtalet ur det perspektiv som ligger till grund för de två första tolkningsfrågorna.

29 3) Resonemanget ovan utesluter att det görs en prövning av de två första tolkningsfrågorna i målet utan att för den skull utesluta att Dzodzi-rättspraxisen i framtiden kan tillämpas för att tolkningsvägen klargöra bestämmelser i EES-avtalet, och det även när dessa bestämmelser skall tillämpas utanför gemenskapens rättsordning. Visserligen krävs för detta att tolkningen och tillämpningen av bestämmelserna i fråga inte är sammanflätade på det sätt som är fallet i förevarande mål. För det fall att domstolen skulle anse att det juridiskt sett är korrektare att mer kategoriskt utesluta möjligheten att pröva tolkningsfrågor som syftar till att erhålla en tolkning av EES-avtalet och som ställs av en domstol i en medlemsstat som har ingått det avtalet, vill jag i andra hand framföra de argument som följer nedan.

30 För det första rörde Dzodzi-rättspraxisen i sin helhet mål där tolkningssvårigheterna rörde en medlemsstats inhemska rätt. I sådana fall finns ett särskilt starkt behov av en enhetlig tillämpning av en bestämmelse som kan tillämpas såväl inom ramen för gemenskapsrätten som inom en medlemsstats rättsordning. Denna rättspraxis syftar närmare bestämt till att undvika den föga önskvärda situationen att rättssubjekt i en medlemsstat behandlas olika i juridiskt hänseende beroende på om deras fall omfattas av gemenskapsrätten eller inte, trots att de rättsregler som är tillämpliga i dessa båda fall liknar varandra eller är identiska. Lagharmonisering - vilket givetvis innefattar lagtolkning - ges stor betydelse i fördraget och spelar en grundläggande roll i den europeiska integrationen. Det är dock inte fråga om en generell och odefinierad lagharmonisering, utan denna sker just i förhållandet mellan medlemsstaternas nationella rätt och gemenskapsrätten. Behovet av en enhetlig tolkning är inte lika stort när harmoniseringen inte syftar till likabehandling av rättssubjekt som omfattas av gemenskapens "ram" (denna "ram" omfattar de rättssubjekt som lyder under såväl gemenskapsrätten som medlemsstaternas nationella rätt) utan avser rättssubjekt utanför denna ram.

Detta innebär i det förevarande målet att även om det vad gäller bestämmelserna i EES-avtalet, och i synnerhet artikel 6 i det avtalet, kan tyckas som om det finns ett starkt behov av en enhetlig tillämpning av de gemenskapsregler som utgör "EES-rätten", är behovet av en enhetlig tolkning av de regler som skall tillämpas inom medlemsstaterna i gemenskapen ännu starkare. Jag anser därför att Dzodzi-rättspraxisen inte skall beaktas eller tillämpas i fall som det förevarande. I vart fall kan de skäl som hittills rättfärdigat en utvidgning av domstolens tolkningsuppgift, i mål där bestämmelser av gemenskapsintresse var tillämpliga inom en medlemsstats rättsordning, inte åberopas för en motsvarande utvidgning i dessa fall.

31 Jag har för det andra visat att det är möjligt att genom förhandsavgörande tolka bestämmelser i gemenskapsrätten som inte är direkt tillämpliga i tvisten vid den nationella domstolen, när en icke gemenskapsrättslig bestämmelse uttryckligen hänvisar till dessa bestämmelser, direkt och utan inskränkningar, i syfte att säkerställa att vissa rättsförhållanden regleras på ett enhetligt sätt och under förutsättning att den domstol som ställer frågan är skyldig att följa domstolens tolkning. Det krävs att båda dessa villkor är uppfyllda. Även om man antog - sedan tolkningsfrågorna prövats i sak - att det första villkoret var uppfyllt i det förevarande målet, är det osäkert om så är fallet med det andra villkoret. Det finns nämligen ingen bestämmelse i svensk rätt, eller i EES-avtalet(27), som ålägger den hänskjutande domstolen att följa domstolens eventuella svar på de omtvistade frågorna, eftersom ett sådant svar inte skulle ges inom ramen för gemenskapens rättsordning(28). Det är uppenbart att omständigheten att det i artikel 6 i EES-avtalet sägs att domstolens rättspraxis skall iakttas - åtminstone den rättspraxis som föreligger vid avtalets ikraftträdande - inte kan sägas innebära en sådan skyldighet för den hänskjutande domstolen vad gäller det svar som domstolen ombeds ge med avseende på de två första tolkningsfrågorna.

32 Analysen ovan visar således att de rättsfrågor som aktualiseras i de två första tolkningsfrågorna inte är av den beskaffenheten att de kan prövas av domstolen inom ramen för ett förfarande enligt artikel 177 i fördraget.

B - Kan EES-avtalet utgöra en rättslig grund för domstolens behörighet att pröva de omtvistade tolkningsfrågorna?

33 Oavsett om ovanstående resonemang är riktigt kan domstolen inte grunda sin behörighet på EES-avtalet. Såsom kommissionen med rätta har påpekat leder en helhetsbedömning av innehållet och strukturen i detta avtal till att Europeiska gemenskapernas domstol inte kan anses vara behörig i sådana fall som det förevarande. Tolkningen av artikel 6 i EES-avtalet, som är av betydelse för svaret på de två första tolkningsfrågorna, förefaller nämligen omfattas av EFTA-domstolens exklusiva behörighet, åtminstone då denna tolkning avser en EFTA-stats tillämpning av detta avtal. Enligt artikel 34 i avtalet mellan EFTA-staterna om upprättande av en övervakningsmyndighet och en domstol skall den sistnämnda vara behörig att avge rådgivande yttranden angående tolkningen av EES-avtalet, det vill säga även att avgöra om detta avtal korrekt har införlivats med EFTA-staternas interna rättsordningar.

34 Enligt artikel 107 i EES-avtalet och protokoll 34 till detta kan EFTA-staternas domstolar begära att EG-domstolen lämnar besked om tolkningen av bestämmelser i EES-avtalet som motsvarar gemenskapsbestämmelser(29) om två villkor är uppfyllda, varav ett är av materiell och det andra av formell art. För det första begränsas Europeiska gemenskapernas domstols behörighet till sådana bestämmelser i EES-avtalet "som i sak är identiska med motsvarande bestämmelser i fördragen om upprättandet av Europeiska gemenskaperna, i deras lydelse efter tillägg och ändringar, samt med de rättsakter som antagits med tillämpning av dessa fördrag". För det andra skall en EFTA-stat som har för avsikt att använda sig av denna möjlighet underrätta EG-domstolen om "i vilken mån och på vilket sätt förevarande protokoll är tillämpligt på dess domstolar". Oavsett huruvida det första villkoret är uppfyllt, står det klart att det formella villkoret avseende en i förväg gjord underrättelse inte är uppfyllt. Sverige har aldrig utnyttjat sin möjlighet enligt protokoll 34 att ge Europeiska gemenskapernas domstol behörighet att besvara de två första tolkningsfrågorna.

35 Man kan förstås fråga sig hur man skall lösa de tolkningssvårigheter som nämns i EES-avtalet i ett fall då en EFTA-stat, som Sverige var, ansluter sig till Europeiska unionen. Detta fall har reglerats i ett separat avtal, undertecknat i Bryssel den 28 september 1994, om övergångsbestämmelser för en period efter vissa EFTA-staters anslutning till Europeiska unionen. I avtalet ges EFTA-domstolen endast behörighet under en viss period, vilken hade löpt ut när tolkningsfrågorna hänsköts till EG-domstolen. Jag anser emellertid att den omständigheten att EFTA-domstolen av tidsmässiga skäl (ratione temporis) förefaller sakna behörighet att pröva de aktuella frågorna - åtminstone enligt bestämmelserna i avtalet av den 28 september 1994 - inte kan anses tala för att Europeiska gemenskapernas domstol skulle vara behörig. Sistnämnda domstol är nämligen under alla omständigheter obehörig av materiella skäl (ratione materiae)(30). Även om Sverige så önskade skulle staten i detta skede inte längre kunna använda protokoll 34 för att ge domstolen behörighet att tolka reglerna i EES-avtalet, eftersom Sverige inte längre är medlem av EFTA(31).

36 Jag anser således att domstolen saknar behörighet att besvara de två första tolkningsfrågorna.

VI - Svaret på de två första tolkningsfrågorna

37 Det är enbart i andra hand som jag yttrar mig om hur dessa frågor skall besvaras. Jag skall börja med att dra upp ramarna för rättsfrågorna. Avgörande är huruvida principerna i Francovich-rättspraxisen om en stats skadeståndsansvar vid oriktigt införlivande av ett gemenskapsdirektiv med nationell rätt har blivit en integrerad del av "EES-rätten" på grund av artikel 6 i EES-avtalet och huruvida dessa principer har företräde framför nationell rätt i en EFTA-stat som har undertecknat detta avtal.

A - Inledande anmärkningar

38 Jag vill först framhålla att ett eventuellt jakande svar på dessa frågor inte nödvändigtvis saknar rättslig grund. I artikel 6 i EES-avtalet sägs nämligen uttryckligen att bestämmelserna i det avtalet, i den mån de är "i sak identiska" med motsvarande gemenskapsbestämmelser i primärrätten eller sekundärrätten, vid genomförande och tillämpning skall tolkas "i enlighet med relevanta avgöranden av Europeiska gemenskapernas domstol som meddelats före dagen för undertecknandet av detta avtal". Lönegarantibestämmelserna i direktiv 80/987 är utan minsta tvekan identiska med dem som återfinns i bilaga XVIII till EES-avtalet, vilken direkt hänvisar till direktiv 80/987. Till detta kommer att Francovich-rättspraxisen, vilken följer av den dom som domstolen avkunnade den 19 november 1991 i de förenade målen C-6/90 och C-9/90(32), har tillkommit före undertecknandet av EES-avtalet, såsom krävs i artikel 6 i detta. Domen i målet Francovich avsåg slutligen ett oriktigt införlivande av direktiv 80/987 med en medlemsstats inhemska rätt, det vill säga en fråga som rättsligt och faktiskt liknar den som målet vid den nationella domstolen gäller(33).

39 Under dessa omständigheter (och givetvis förutsatt att domstolen anser sig vara behörig) skall bästa möjliga tolkning av artikel 6 i EES-avtalet sökas. Det går att framföra vissa argument, som jag skall redogöra för nedan, till stöd för en extensiv tolkning som skulle leda till att de genom EES-avtalet skapade rättsförhållandena i kraft av artikel 6 i avtalet även omfattar de grundläggande inslagen i gemenskapens rättsordning, i form av principerna om gemenskapsrättens företräde och direkta tillämpning, begreppet gemenskapens regelverk (l'aquis communautaire) och - vad särskilt gäller förevarande mål - Francovich-rättspraxisen.

40 Det skulle kunna hävdas(34) att artikel 6 i EES-avtalet, liksom för övrigt även bestämmelserna i direktiv 80/987 då bilagorna till avtalet hänvisar till dessa, utgör en integrerad del av gemenskapens rättsordning(35) i och med att den ingår i ett folkrättsligt avtal som gemenskapen har ingått med tredje land. De konstitutiva inslagen i denna rättsordning, det vill säga rättsordningens företräde, den direkta effekten och mer allmänt domstolens rättspraxis, som ingår i vad som brukar kallas "gemenskapens regelverk", kan således utgöra en del av en sådan regelsamling som EES-avtalet, under förutsättning att denna möjlighet föreskrivs i en särskild bestämmelse i det internationella avtalet i fråga (artikel 6 i EES-avtalet).

41 Denna uppfattning stöds även av att upprätthållandet av en enhetlig tolkning av de gemenskapsbestämmelser som integrerats med detta avtal utgör det grundläggande syftet med artikel 6 och även ansetts ha stor vikt av de avtalsslutande parterna, såsom bekräftas av en mängd bestämmelser i EES-avtalet. Det skulle således kunna hävdas att domstolen, i sin egenskap av garant för gemenskapsreglernas enhetliga tolkning och för att se till att en särskild rättsregel av gemenskapsursprung - i förevarande fall direktivet om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens - alltid tolkas och tillämpas på samma sätt, borde välja den lösning som medför de minsta tolkningsskillnaderna, oberoende av denna regels tillämpningsområde. Detta gäller i ännu högre grad då domstolen redan har accepterat att gå mycket långt i fråga om möjligheten att ta upp tolkningsfrågor till sakprövning(36). Det är uppenbart att den mest tilltalande lösningen, om man ser till behovet av en enhetlig tolkning, består i att anse att gemenskapens regelverk, åtminstone såsom det ser ut enligt den rättspraxis som utvecklats fram till dagen för EES-avtalets undertecknande, utgör en integrerad del av detta avtal och följaktligen skall beaktas vid tolkningen och tillämpningen av dess bestämmelser.

42 Dessa allmänna överväganden är emellertid inte tillräckliga för att ge ett svar på de två första tolkningsfrågorna. Utöver den yttre släktskapen och likheten mellan de ifrågavarande bestämmelserna i EES-avtalet och vissa delar av gemenskapens rättsordning måste hänsyn även tas till innehållet i dessa, varvid de kriterier som domstolen har uppställt för tolkningen av internationella fördrag måste iakttas.

B - I rättspraxis fastslagna tolkningskriterier

43 Det skall i detta sammanhang undersökas hur domstolen har gått till väga när den haft att pröva bestämmelser i ett internationellt avtal som gemenskapen har ingått med tredje land. Även om gemenskapsdomstolen i vissa fall har ansett att tolkningen av en gemenskapsbestämmelse skall utvidgas till att omfatta en liknande eller identisk folkrättslig bestämmelse(37), har den i andra fall ansett att en sådan utvidgning inte är möjlig eller lämplig(38). Av denna rättspraxis följer att svaret på frågan huruvida tolkningen av en gemenskapsbestämmelse skall utvidgas till att omfatta en i jämförbara, liknande eller identiska ordalag avfattad bestämmelse i ett avtal som gemenskapen har ingått med tredje land, bland annat beror på det syfte som respektive bestämmelse tjänar, sedd i sitt sammanhang. Särskild vikt bör således fästas vid jämförelsen mellan det internationella avtalets syften och allmänna sammanhang å ena sidan och fördragets syften och sammanhang å andra sidan.

44 Denna i rättspraxis intagna ståndpunkt intas även i yttrande 1/91, som just avser EES-avtalet, som jag nu kommer att gå in på. I detta yttrande hänvisas för övrigt till artikel 31 i Wienkonventionen om traktaträtten, av den 23 maj 1969, enligt vilken en traktat skall tolkas "i överensstämmelse med den gängse meningen av traktatens uttryck sedda i sitt sammanhang och mot bakgrunden av traktatens ändamål och syfte"(39).

45 För att fastställa innehållet i och rättsverkningarna av bestämmelserna i artikel 6 i EES-avtalet och i direktiv 80/987 - i fall då det sistnämnda endast skall tillämpas inom ramen för EES-avtalet - krävs således att det görs en helhetsbedömning av detta avtal. En sådan helhetsbedömning, tillsammans med en jämförelse mellan EES-avtalet och gemenskapsrätten samt gemenskapens rättsordning i allmänhet, gör det möjligt att slå fast de kriterier utifrån vilka man kan fastställa innebörden av artikel 6 i EES-avtalet och de rättsverkningar som följer för en EFTA-stat av att den inte har iakttagit direktiv 80/987, som utgör en integrerad del av EES-avtalet.

C - Jämförelse mellan EES-avtalet och gemenskapsrätten

46 Den franska regeringen och kärandena i målet vid den nationella domstolen hävdar i sina skriftliga och muntliga yttranden att EES-avtalet binder de EFTA-stater som har undertecknat det så hårt till Europeiska gemenskapen att det innebär ett kvasiinförlivande av dessa stater med gemenskapens rättsordning. EES-avtalet kan därför inte anses vara ett vanligt folkrättsligt avtal utan intar en särställning med ett innehåll som är lika speciellt som de avtalsslutande EFTA-staternas ställning och relation i förhållande till gemenskapen. Artikel 6 i EES-avtalet påstås innebära ett uttryckligt och förbehållslöst införlivande av all rättspraxis från domstolen som meddelats fram till undertecknandet av avtalet med det rättsliga system som man brukar kalla "EES-rätten". Denna rätt påstås medföra en utvidgning av gemenskapsreglernas tillämpningsområde till att även omfatta stater som inte är medlemmar av gemenskapen, och påstås ha samma innehåll som dessa regler har i gemenskapens rättsordning. De har även åberopat artikel 7 i EES-avtalet, som rör skyldigheten att införliva vissa gemenskapsdirektiv med EFTA-staternas interna rättsordning. De anser sig av denna bestämmelse kunna utläsa en skyldighet för dessa stater att effektivt och fullständigt inkorporera gemenskapens regelverk i sin interna rättsordning. Omfattningen av denna skyldighet påstås vara begränsad till de särskilda områden som täcks av EES-avtalet. Skyldigheten skulle emellertid vara obegränsad i den meningen att den omfattar all rättspraxis från domstolen inom dessa områden. Den franska regeringen och kärandena anser slutligen att principerna om gemenskapsrättens företräde och direkta effekt, som gäller i gemenskapens rättsordning, även utgör en del av EES-avtalet på grund av det särskilda syftet med detta avtal och dragen i det rättsliga system för uppnående av överensstämmelse med gemenskapsrätten som avtalet har inrättat.

47 Jag är emellertid av rakt motsatt uppfattning. Domstolen har givit uttryck för samma åsikt i sitt ovannämnda yttrande 1/91(40). I detta yttrande ansåg domstolen det nödvändigt att jämföra EES-avtalets mål och innehåll å ena sidan och gemenskapsrättens mål och innehåll å andra sidan innan den besvarade de frågor som hade ställts. Den uttalade därvid följande: EES-avtalet "syftar till användandet av ett regelsystem för frihandel och konkurrens i handeln och de ekonomiska förbindelserna mellan avtalsparterna. ... [Vad] däremot gäller gemenskapen har ett sådant regelsystem utvecklats inom gemenskapens rättsordning ..., vars mål är mer långtgående än avtalets mål"(41). Det finns således onekligen en skillnad ur teleologisk synvinkel mellan EES-avtalet och gemenskapsfördraget. Medan fri rörlighet och fri konkurrens utgjorde ett mål i sig för EES-avtalet, var de för gemenskapen endast medel för att uppnå mycket mer långtgående mål, såsom upprättandet av en inre marknad, införandet av en ekonomisk och monetär union och det konkreta skapandet av Europeiska unionen.

48 Även det allmänna sammanhang i vilket EES-avtalets mål ingår skiljer sig från det sammanhang inom vilket gemenskapens mål eftersträvas. Domstolen har i yttrande 1/91 uttalat att "EES skall ... förverkligas på grundval av ett internationellt fördrag, vilket i huvudsak endast skapar rättigheter och skyldigheter mellan avtalsparterna och inte innehåller någon föreskrift om överlåtande av suveräna rättigheter till förmån för de mellanstatliga organ som skall inrättas inom ramen för detta fördrag. Däremot utgör EEG-fördraget, även om det ingåtts i form av ett internationellt avtal, inte desto mindre en rättslig gemenskaps konstitutionella urkund. Enligt domstolens fasta rättspraxis har genom gemenskapsfördragen införts en ny rättsordning till vars förmån staterna inom allt vidsträcktare områden har inskränkt sina suveräna rättigheter och som inte enbart medlemsstaterna utan även dessas medborgare lyder under ... De väsentliga kännetecknen för den sålunda skapade gemenskapsrättsordningen utgörs särskilt av dess företräde framför medlemsstaternas rättsordningar och den direkta effekten hos en hel rad bestämmelser som tillämpas på såväl medlemsstaternas medborgare som medlemsstaterna själva"(42).

49 Det förefaller således som om de materiella likheter mellan EES och gemenskapens rättsordning som uttryckligen gjorts gällande av den franska regeringen och underförstått även av kärandena i målet vid den nationella domstolen, inte är för handen, eftersom de motsägs av grundläggande skillnader mellan de båda rättssystemen, det vill säga å ena sidan EES-avtalets system och å andra sidan gemenskapens system. Det ovan citerade avsnittet ur domstolens yttrande innebär e contrario att de grundläggande kännetecknen i gemenskapens rättsordning, det vill säga dess företräde [framför nationell rätt] och direkta effekt, är unika för den särskilda skapelse som gemenskapen utgör och inte gäller för det rättsliga system som skapats genom EES-avtalet. Inte ens Francovich-rättspraxisen, som är oupplösligt förbunden med dessa grundläggande principer, kan därför överföras till området för EES-avtalet, oavsett vad som stadgas i artikel 6 i detta.

50 Domstolens uttalanden i yttrande 1/91, vilka återgivits ovan, har inte omprövats i yttrande 1/92(43) och utgör enligt min mening tillräcklig grund för att ge ett nekande svar på tolkningsfrågorna(44). Jag vill likväl lämna följande kompletterande synpunkter.

51 EES-avtalet innehåller bestämmelser som ålägger EFTA-staterna vissa skyldigheter att följa de regler med gemenskapsursprung som har integrerats med detta avtal. Dessa bestämmelser binder emellertid inte de avtalsslutande parterna lika hårt eller i lika stor omfattning som motsvarande bestämmelser i den ursprungliga gemenskapsrätten binder gemenskapens medlemsstater. Ett typexempel på detta är artikel 7 i EES-avtalet, som i detta avtal intar samma plats som artikel 189 i EG-fördraget. I motsats till artikel 189 i EG-fördraget föreskrivs emellertid i artikel 7 i EES-avtalet inte att förordningarna i bilagorna till detta avtal skal vara "direkt tillämpliga" i EFTA-staterna. Det förefaller därför som om principen om att vissa rättsregler skall vara direkt tillämpliga i den interna rättsordningen, vilken princip utgör en av grundstenarna i gemenskapsrätten, saknas i EES-avtalets rättsliga system.

52 I syfte att lösa eventuella konflikter mellan genomförda EES-regler och andra författningar föreskrivs i protokoll 35 till EES-avtalet att EFTA-staterna "förbinder sig att vid behov införa en författningsbestämmelse som innebär att EES-reglerna skall ha företräde i dessa fall". Härav följer e contrario att EES-reglerna inte automatiskt har företräde i EFTA-staternas interna rättsordning, utan för dessa stater är en skyldighet som följer av ett internationellt avtal, vars fullgörande kan kräva vidtagande av ad hoc-åtgärder.

53 EES-avtalet framstår med andra ord som ett folkrättsligt avtal som skapar rättigheter och skyldigheter mellan de avtalsslutande parterna på detta område (folkrättens område) och i enlighet med ett "dualistiskt" juridiskt synsätt. Avtalet saknar därför den nödvändiga överstatliga karaktär som är kännetecknande för gemenskapens rättsordning. "EES-rätten" integreras således inte med inhemsk rätt och inte heller finns det något samspel mellan dessa som kan jämföras med vad som är fallet i gemenskapssystemet. Detta avtal innebär inte att de avtalsslutande staterna har avsagt sig sina suveräna rättigheter och inte heller att man frångått det "dualistiska" synsätt som råder i dessa stater i enlighet med klassisk folkrättslig doktrin.

54 Sammanfattningsvis kan en EFTA-stats (Sveriges, i förevarande fall) överträdelse av en regel i EES-avtalet ådra denna stat avtalsrättsligt ansvar enligt folkrätten, men kan inte ge upphov till en rätt för enskilda som berörs av denna överträdelse att kräva utomobligatoriskt skadestånd av staten med stöd av de principer som Europeiska gemenskapernas domstol har slagit fast i sin dom i de förenade målen C-6/90 och C-9/90(45) med avseende på enbart gemenskapens rättsordning.

VII - Den tredje tolkningsfrågan

55 Den tredje tolkningsfrågan är oproblematisk vad avser upptagande till sakprövning, eftersom den helt klart omfattas av gemenskapsrätten. Tolkningsfrågan rör gemenskapsrättsliga reglers tillämpning i tiden. Närmare bestämt rör den i vilken mån direktiv 80/987 och de allmänna rättsprinciper som uppställts i domen i målet Francovich är tillämpliga även på omständigheter som inträffat vid en tidpunkt då den berörda staten ännu inte hade anslutit sig till Europeiska unionen.

56 Såsom anges i artikel 166 i akten om villkoren för Norges, Österrikes, Finlands och Sveriges anslutning(46) är gemenskapsdirektiven bindande för dessa stater från och med den dag de ansluter sig till Europeiska unionen, om inte någon annan tidsfrist för införlivande med nationell rätt särskilt föreskrivs. I vilket fall som helst ger anslutningsakten inte retroaktiv verkan, varken åt direktiv eller andra gemenskapsrättsliga regler.

57 I detta sammanhang anser jag det emellertid nödvändigt att göra vissa allmänna påpekanden om en regels verkan i tiden.(47) För det första får man inte sammanblanda retroaktiv verkan och direkt effekt av en regel. Denna distinktion måste göras med beaktande av tidsdimensionen för de förhållanden som regleras av regeln i fråga.(48) Retroaktiv verkan består i att regeln tillämpas på förhållanden som slutgiltigt fixerats före dess ikraftträdande.(49) Även omedelbar verkan tillämpas i princip i enlighet med regeln tempus regit actum, och består i att regeln tillämpas på förhållanden som pågår.(50) Detta innebär att tillämpningsområdet i tiden för en regel även omfattar framtida verkningar av pågående förhållanden som uppstått tidigare men som inte slutgiltigt fixerats före regelns ikraftträdande.

58 För det andra bör man i varje enskilt fall ta reda på vid vilken tidpunkt ett rättsförhållande slutgiltigt fixerats, eftersom detta kriterium är avgörande för valet av tillämplig rättsregel. I detta sammanhang är det inte utan intresse att pröva rättsförhållandenas tidsdimension och att särskilt göra en distinktion mellan övergående förhållanden och kontinuerliga förhållanden.(51) I det första fallet uppstår och fixeras förhållandet vid en och samma tidpunkt, varför det är mycket enkelt att avgöra vilken regel som är tillämplig. I det andra fallet går det viss tid mellan det att förhållandet uppkommer och att det fixeras, och det är troligt att förändringar under mellantiden inträffat i den materiella rätten, vilket kan leda till ett felaktig val av rättslig grund. I vilket fall som helst är det viktigaste, såsom jag redan påpekat, att ta reda på vilken regel som gällde när rättsförhållandet slutgiltigt fixerades.

59 De ovannämnda kriterierna har även beaktats i domstolens rättspraxis. Jag kommer nedan att ge fyra exempel.

60 I domen i målet Suffritti(52) var de sökande i målet vid den nationella domstolen tidigare anställda som sagt upp sig på grund av att de inte fått ut sina löner från italienska bolag, vilka därefter försatts i konkurs. Trots att dessa förhållanden uppkommit innan tidsfristen för införlivande av direktiv 80/987 med intern rätt hade gått ut, åberopade sökandena ändå detta direktiv när de begärde ersättning från en statlig institution med ansvar för socialförmåner. Domstolen anmärkte att "tidsfristen för införlivande av direktiv 80/987 gick ut först den 23 oktober 1983 och såväl insolvensförklaringarna som avslutandet av anställningarna i fråga i målen vid den nationella domstolen ägde rum innan denna tidsfrist gick ut", varför den fann att "mot denna bakgrund kan arbetstagarna inte åberopa direktivets bestämmelser för att undvika tillämpning av vissa bestämmelser i den nationella lagstiftningen".(53)

I målet Vaneetveld(54) hade sökanden i målet vid den nationella domstolen råkat ut för en trafikolycka den 2 maj 1988 och åberopat direktiv 84/5/EEG(55) som grund för sitt skadeståndsanspråk. Domstolen erinrade om att "enskilda kan åberopa ett direktiv vid nationella domstolar först sedan tidsfristen för direktivets införlivande i nationell rätt har gått ut"(56) och fann att medlemsstaterna endast var skyldiga att tillämpa relevanta bestämmelser i direktivet "vad avser försäkringsfall som inträffat från och med den 31 december 1988"(57), det vill säga den dag tidsfristen för införlivande av direktiv 84/5 gick ut.

Målet Saldanha och MTS(58) rörde en nationell regel i den österrikiska civilprocesslagen, enligt vilken en medborgare i en annan medlemsstat utan hemvist i Österrike skall ställa säkerhet för rättegångskostnaderna (cautio judicatum solvi) när denne väcker talan. Domstolen fann, med stöd av förhållandet att artikel 6 i fördraget har direkt effekt, att denna bestämmelse var bindande "för Republiken Österrike från dagen för dess anslutning, så att den tillämpas på de framtida verkningarna av situationer som uppstått innan denna nya medlemsstat anslöt sig till gemenskaperna. En processrättslig regel i vilken diskriminering görs på grund av nationalitet kan således efter anslutningsdatumet inte längre göras gällande mot medborgare i en annan medlemsstat, i den mån regeln omfattas av EG-fördragets materiella tillämpningsområde".(59) Jag vill anmärka att domstolen gjort denna deklaration trots att den berörda personen på vilken den österrikiska lagen tillämpats, enligt handlingarna i målet i den nationella domstolen, hade väckt talan innan Republiken Österrike anslöt sig till Europeiska gemenskaperna och redan hade ställt den omtvistade säkerheten enligt anmodan.

I domen i målet Kuusijärvi,(60) vilken meddelades nyligen, rörde tolkningsfrågan huruvida förordning 1408/71(61) är tillämplig på en person som vid ikraftträdandet av denna förordning i Sverige vistades där som arbetslös, efter en tidigare anställningsperiod när Sverige ännu inte var medlem av Europeiska unionen. Domstolen fann att "[d]et förhållandet att denna person redan var arbetslös vid tidpunkten för ikraftträdandet av förordning nr 1408/71 i medlemsstaten i fråga och uppbar arbetslöshetsersättning på grund av en tidigare anställningsperiod [inte medför] att personen faller utanför den personkrets som omfattas av förordningens tillämpningsområde".(62) Domstolen stödde sig härvid på artikel 94 i förordningen som uttryckligen föreskriver att rätt till förmåner enligt denna förordning skall förvärvas även om rätten hänför sig till ett försäkringsfall som inträffade före den dag då förordningen började gälla inom den berörda medlemsstatens territorium och att alla försäkringsperioder, och i förekommande fall alla anställnings- eller bosättningsperioder som har fullgjorts enligt en medlemsstats lagstiftning före den dag då förordningen började gälla inom denna medlemsstats territorium, skall beaktas vid fastställande av rätt till förmåner enligt denna förordning.

61 Man skulle av misstag kunna komma till slutsatsen att domstolen är mycket villig att vad avser nya medlemsstater tillämpa gemenskapsrätten på omständigheter som inträffat före medlemsstatens anslutning till gemenskapen. Det vore emellertid helt fel. De fyra ovan nämnda domarna följer mycket exakt samma logik: gemenskapsregeln är i princip tillämplig ex nunc och man bör i varje enskilt fall ställa sig frågan huruvida de rättsförhållanden som målet vid den nationella domstolen rör var fixerade när den gemenskapsrättsliga regeln trädde i kraft.

I målet Suffritti var det rättsförhållande som den gemenskapsrättsliga regeln rörde, det vill säga arbetsgivarens insolvens, slutgiltigt fixerat vid tidpunkten för insolvensens inträde, det vill säga före utgången av tidsfristen för direktivets införlivande.

I målet Vaneetveld var de rättsförhållanden som direktivet rörde trafikolyckor. Av denna anledning fann domstolen med rätta att den tidpunkt som skall beaktas för valet av tillämplig regel var den tidpunkt då trafikolyckan inträffade. I båda fallen rörde det sig om i tiden avgränsade rättsförhållanden där det inte fanns några svårigheter att avgöra när de fixerats.

Enligt domen i målet Saldanha skapar däremot, ur ekonomisk synvinkel, varken talans väckande eller ens domstolens beslut att begära att en säkerhet skall ställas fixerade rättsförhållanden. I och med att talan väcks, med stöd av nationell rätt, skapas rättsförhållanden som består under hela rättegången och som inte fixeras förrän rättegången har avslutats. Domstolen gjorde således helt rätt när den anslöt sig till den argumentation som anförts av den part som ifrågasatt den begärda säkerheten, trots att säkerheten begärts innan Österrike anslöt sig till gemenskapen. Domstolens svar hade säkert blivit ett annat om rättegången vid den nationella domstolen redan hade avslutats och om den hänskjutande domstolens beslut hade vunnit laga kraft innan Österrike anslöt sig till gemenskapen.

Vad avser domen i målet Kuusijärvi var domstolens ståndpunkt, vilken för övrigt grundas på den uttryckliga vilja som upphovsmannen till förordning nr 1408/71 uttryckt, helt berättigad. De rättsförhållanden som uppstår genom anslutning till det sociala säkerhetssystemet, genom en persons anställning eller bosättning, är, vad avser personens rätt till socialförmåner, slutgiltigt fixerade från och med den tidpunkt då personen i fråga uppfyllt villkoren för att beviljas förmånen i fråga, eller eventuellt från och med det att den berörda personen givit in motsvarande begäran. Omständigheten att de rättigheter som käranden åberopat med stöd av förordning nr 1408/71, i en talan som denne väckt innan denna förordning började att gälla i Sverige, rörde bosättnings- eller anställningsperioder som fullgjorts innan denna stat anslöt sig till gemenskapen, innebar således inte att förordningen inte kunde tillämpas i just detta fall. Det vore inte heller korrekt att anse att domstolen, genom att avge dessa svar på tolkningsfrågorna i detta mål, givit eller medgivit retroaktiv verkan för bestämmelserna i förordning nr 1408/71.

62 Jag skall nu granska de rättsliga och faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen med utgångspunkt från denna rättspraxis. Jag anser att den klart lämpligaste metoden är att utgå från syftet med direktiv 80/987, som är att garantera betalning av arbetstagarnas fordringar på lön som föreligger vid den tidpunkt då arbetsgivaren blir insolvent. Den händelse som avgör om direktivet är tillämpligt är inträdandet av insolvensen. Detta rättsförhållande har i förevarande mål skapats, erhållit sin definitiva karaktär och således fixerats senast då bolagets försattes i konkurs den 17 november 1994, det vill säga i tiden före Sveriges anslutning till gemenskapen. Vid detta datum var emellertid direktiv 80/987 inte tillämpligt, åtminstone inte i kraft av gemenskapsrätten, eftersom detta direktiv började ha verkan i Sverige (i kraft av gemenskapsrätten) först efter den 1 januari 1995, det datum då Sverige anslöt sig till gemenskapen. Jag anser därför att även den tredje tolkningsfrågan skall besvaras nekande.

VIII - Förslag till avgörande

63 Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att domstolen lämnar följande svar på tolkningsfrågorna:

1) Domstolen är inte behörig att besvara de två första tolkningsfrågorna.

2) Faktiska förhållanden som slutgiltigt har fixerats före en stats anslutning till Europeiska unionen omfattas i princip inte av tillämpningsområdet för reglerna i gemenskapsrätten. Således kan rådets direktiv 80/987/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagare vid arbetsgivaren insolvens inte tillämpas på faktiska förhållanden som har blivit slutgiltiga före Sveriges anslutning till Europeiska unionen. De rättsliga följderna av ett eventuellt oriktigt införlivande av detta direktiv med den interna rättsordningen är därför inte tillämpliga på faktiska förhållanden som hade fixerats före Sveriges anslutning till Europeiska unionen.

(1) - Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EGT L 1, 1994, s. 1).

(2) - EGT L 283, 1980, s. 23; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121.

(3) - Dom av den 19 november 1991, Francovich och Bonifaci (REG 1991, s. I-5357; svensk specialutgåva, volym 11).

(4) - Dom av den 30 april 1974 i mål 181/73, Haegeman (REG 1974, s. 449; svensk specialutgåva, volym 2, s. 281).

(5) - Denna anmärkning kan vara av stor betydelse. De internationella avtal mellan gemenskapen och tredje land som hittills har prövats av domstolen i samband med besvarande av tolkningsfrågor, på grund av att de ansågs utgöra en del av gemenskapens rättsordning, rörde fall som avsåg medlemsstaternas tillämpning av dessa avtal inom gemenskapen. Tvisten vid den nationella domstolen företedde med andra ord de nödvändiga inslag av "gemenskapsrelevans" som krävs för att en tolkningsfråga skall kunna anses vara en fråga som rör en gemenskapsrättslig regel. Se dom av den 29 april 1982 i mål 17/80, Pabst & Richarz KG (REG 1982, s. 1331), angående huruvida en tull på import av alkohol till Tyskland var förenlig med associeringsavtalet mellan EEG och Grekland, av den 9 februari 1982 i mål 270/80, Polydor (REG 1982, s. 329; svensk specialutgåva, volym 6, s. 309), angående huruvida en restriktion av importen av skivor till Förenade kungariket var förenlig med associeringsavtalet EEG-Portugal, av den 26 oktober 1982 i mål 104/81, Kupferberg (REG 1982, s. 3641; svensk specialutgåva, volym 6, s. 351), angående huruvida tullbehandlingen av en vara som importerats till Tyskland var förenlig med associeringsavtalet EEG-Portugal, och av den 16 juli 1992 i mål C-163/90, Legros (REG 1992, s. I-4625; svensk specialutgåva, volym 13), angående huruvida tullbehandlingen av motorfordon som importerats till Frankrike var förenlig med associeringsavtalet EEG-Sverige.

(6) - Yttrande av den 14 december 1991 (REG 1991, s. I-6084; svensk specialutgåva, volym 11).

(7) - Punkt 16 i ovannämnda yttrande (ovan fotnot 6).

(8) - Se även domen i målet Hermes som berörs i punkt 21 nedan.

(9) - Dom av den 26 september 1985 i mål 166/84 (REG 1985, s. 3001).

(10) - Dom av den 8 november 1990 i mål C-231/89 (REG 1990, s. I-4003).

(11) - Dom av den 18 oktober 1990 i de förenade målen C-297/88 och C-179/89 (REG 1990, s. I-3763; svensk specialutgåva, volym 10).

(12) - Dom av den 28 mars 1995 i mål C-346/93 (REG 1995, s. I-615).

(13) - Dom av den 12 november 1992 i mål C-73/89 (REG 1992, s. I-5621).

(14) - Dom av den 17 juli 1997 i mål C-28/95 (REG 1997, s. I-4161).

(15) - Dom av den 17 juli 1997 i mål C-130/95 (REG 1997, s. I-4291).

(16) - Punkt 27 i förslaget till avgörande.

(17) - Punkt 47 i förslaget till avgörande.

(18) - Punkt 49 i förslaget till avgörande.

(19) - Punkt 52 i förslaget till avgörande.

(20) - Punkt 56 i förslaget till avgörande.

(21) - Punkt 75 i förslaget till avgörande.

(22) - Dom av den 16 juni 1998 i mål C-53/96, Hermès International (REG 1998, s. I-3603).

(23) - Punkt 32 i domen.

(24) - Domen i målet Dzodzi (ovan fotnot 11), punkt 40.

(25) - Domen i målet Dzodzi (ovan fotnot 11), punkt 42.

(26) - Domen i målet Hermès (ovan fotnot 22), punkt 32, och domen i målet Leur-Bloem (ovan fotnot 14), punkt 32.

(27) - Se i detta sammanhang punkt 33 och följande punkter nedan.

(28) - När Sverige anslöt sig till Europeiska unionen åtog sig staten att följa domstolens avgöranden inom ramen för gemenskapens rättsordning och inte sådana avgöranden som ligger utanför denna.

(29) - Införandet av en särskild rättslig grund för att ge EFTA-staternas domstolar möjlighet att vända sig till EG-domstolen innebär e contrario att en sådan möjlighet inte följer direkt av artikel 177 i EG-fördraget. Dessutom avser artikel 177 endast "[domstolar] i en medlemsstat", det vill säga en kategori i vilken EFTA-staternas domstolar inte ingår.

(30) - Det finns inte heller något skäl att anse att denna dubbla obehörighet skulle utgöra en form av rättsvägran. Det finns nämligen under alla omständigheter en behörig domstol, den nationella domstolen. Då EG-domstolen och EFTA-domstolen saknar behörighet ankommer det på den nationella domstolen att avgöra de rättsfrågor som aktualiseras i de två första tolkningsfrågorna.

(31) - Det är inte utan betydelse att Sverige i anslutningsakten ålades att lämna EFTA i samma ögonblick som det anslöt sig till Europeiska unionen.

(32) - Ovan fotnot 3.

(33) - Det sistnämnda kan emellertid inte under några omständigheter vara av relevans. Frågan huruvida Francovich-rättspraxisen skall tillämpas i fall då en bestämmelse i "EES-rätten" som är identisk med en bestämmelse i ett gemenskapsdirektiv har införlivats på ett oriktigt sätt skulle ha kunnat uppkomma med avseende på vilket som helst av de direktiv som nämns i bilagorna till EES-avtalet.

(34) - Alltjämt under förutsättning, givetvis, att domstolen inte ansluter sig till min ovan redovisade uppfattning, det vill säga att EES-avtalet, som den nationella domstolen har att pröva, på grund av de faktiska och rättsliga omständigheterna i det nationella målet inte utgör en gemenskapsregel och inte heller ingår i gemenskapens rättsordning.

(35) - Domen i målet Haegeman (ovan fotnot 4).

(36) - Se analysen ovan, punkt 16 och följande punkter.

(37) - Se domarna i målen Pabst & Richarz KG och Legros (ovan fotnot 5).

(38) - Se domarna i målen Polydor och Kupferberg (ovan fotnot 5).

(39) - Se dom av den 1 juli 1993 i mål C-312/91, Metalsa (REG 1993, s. I-3751).

(40) - Ovan fotnot 6.

(41) - Yttrande 1/91 (ovan fotnot 6), punkterna 15 och 16.

(42) - Yttrande 1/91 (ovan fotnot 6), punkterna 20 och 21.

(43) - Domstolens yttrande av den 10 april 1992 (REG 1992, s. I-2825), om förslaget till EES-avtal, i dess lydelse efter ändringar till följd av domstolens första yttrande.

(44) - Det kan vara lämpligt att i detta skede hänvisa till förstainstansrättens uppfattning i domen av den 22 januari 1997 i mål T-115/94, Opel Austria (REG 1997, s. II-39) att domstolen, när den "konstaterade att förverkligandet av målet att uppnå homogenitet i tolkningen och tillämpningen av rätten i EES försvårades av skillnader som fanns mellan, å ena sidan, avtalets syften och sammanhang, och, å andra sidan, gemenskapsrättens syften och sammanhang, gjorde den detta konstaterande inom ramen för den prövning av EES-avtalets tänkta domstolssystem med syfte att fastställa huruvida detta riskerade att undergräva den autonomi som gemenskapens rättsordning har ..." (punkt 109). Om detta uttalande innebär att slutsatserna i yttrande 1/91 endast avsåg det särskilda domstolssystem som föreskrevs i förslaget till EES-avtal, är min uppfattning felaktig. Jag anser att domstolens resonemang i yttrande 1/91 i fråga om skillnaderna i sak mellan EES-systemet och gemenskapssystemet är allmängiltigt.

Förstainstansrätten förklarade i samma dom dessutom att "EES-avtalet innebär en förstärkt integration med mer långtgående syften än ett enkelt frihandelsavtal" och att "[s]yftet med EES-avtalet är även att utsträcka den framtida gemenskapsrätten till att gälla EES på de områden som omfattas av avtalet, allt eftersom den skapas, utvecklas eller förändras ..." (punkt 107).

Jag tror att denna tolkning är helt riktig. Den kan emellertid inte förstås så, att den innebär att samtliga gemenskapsregler skall tillämpas, och på samma sätt, på området för "EES-rätten". Den enhetlighet i lagstiftning och tolkning som åsyftas med EES-avtalet begränsas av skillnaderna mellan gemenskapens rättsordning och detta avtal. Förstainstansrättens ovannämnda dom skall under alla omständigheter läsas mot bakgrund av den särskilda rättsliga ramen i det målet. Förstainstansrätten hade ombetts att klargöra huruvida artikel 10 i EES-avtalet i sak är identisk med artiklarna 12, 13, 16 och 17 i EG-fördraget, vilka innehåller förbud mot import- och exporttullar och alla avgifter med motsvarande verkan. Förstainstansrätten ansåg i detta sammanhang med all rätt att den önskade enhetligheten i lagstiftning och tolkning var fullt möjlig att uppnå och att artikel 10 i EES-avtalet, på grund av artikel 6 i samma avtal, borde tolkas i enlighet med domstolens rättspraxis i fråga om artiklarna 12, 13, 16 och 17 i EG-fördraget, såsom den förelåg vid dagen för ingåendet av EES-avtalet.

(45) - Se domen i målet Francovich (ovan fotnot 3).

(46) - EGT C 241, 1994, s. 21.

(47) - Se i detta sammanhang C. Yannakopoulos, La notion de droit acquis en droit administratif français, Paris, L.G.D.J. (Collection Bibliothèque de droit public, volym nr 188), 1997, i de avsnitt som anges nedan.

(48) - Ibidem, punkt 348 och följande.

(49) - Ibidem, punkt 354 och följande samt punkt 765 och följande.

(50) - Ibidem, punkt 356 samt punkt 865 och följande.

(51) - Ibidem, punkt 635 och följande.

(52) - Dom av den 3 december 1992 i de förenade målen C-140/91, C-141/91, C-278/91 och C-279/91 (REG 1992, s. I-6337).

(53) - Punkterna 11 och 12 i domen i det ovan (fotnot 51) nämnda målet Suffritti.

(54) - Dom av den 3 mars 1994 i mål C-316/93 (REG 1994, s. I-763).

(55) - Rådets andra direktiv av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon (EGT L 18, 1984, s. 17; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 90).

(56) - Punkt 16.

(57) - Punkt 18.

(58) - Dom av den 2 oktober 1997 i mål C-122/96 (REG 1997, s. I-5325).

(59) - Punkt 14.

(60) - Dom av den 11 juni 1998 i mål C-275/96 (REG 1998, s. I-3419).

(61) - Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juli 1971.

(62) - Punkt 23.