ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Fazenda Pública genomförde en skattekontroll avseende Surgicares verksamhet under åren 2005–2007 och fastställde att bolaget hade missbrukat rätten till återbetalning av mervärdesskatt. Enligt skattemyndigheten var det enda syftet med överlåtelsen av driften till ett bolag som skapats för detta ändamål i samma koncern att i efterhand göra det möjligt för Surgicare att åberopa en avdragsrätt för mervärdesskatt som betalats i samband med byggandet och uppförandet av byggnaden, medan bolaget inte skulle ha åtnjutit denna rätt om det hade drivit detta sjukhus, eftersom en sådan verksamhet är undantagen från mervärdesskatt. Därför delgav Fazenda Pública Surgicare under år 2010 ett beslut om återbetalning av den mervärdesskatt, avseende verksamheten under åren 2005–2007, som Surgicare dragit av på ett sätt som utgör missbruk, samt dröjsmålsränta. Det sammanlagda beloppet uppgick till 1 762 111,04 euro.
12

Artikel L. 511-1 i lagen om utlänningars inresa, vistelse och asylrätt (Code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile), i dess lydelse enligt lag nr 2011-672 av den 16 juni 2011 om invandring, integration och nationalitet (loi no 2011-672, relative à l’immigration, à l’intégration et à la nationalité) (JORF av den 17 juni 2011, s. 10290) (nedan kallad Ceseda), har följande lydelse: ”I. En utlänning som inte är medborgare i en medlemsstat i Europeiska unionen … och inte är familjemedlem till en sådan medborgare enligt artikel L.121-1, 4o och 5o kan av den administrativa myndigheten åläggas en skyldighet att lämna Frankrike i följande fall: ... 4° Om utlänningen inte har ansökt om förlängning av sitt tillfälliga uppehållstillstånd och har uppehållit sig i Frankrike efter det att uppehållstilståndet har slutat att gälla. ... Ett beslut att ålägga en utlänning en skyldighet att lämna Frankrike ska motiveras. Skälen behöver inte skilja sig från skälen till beslutet angående uppehållsrätten i de fall som avses ovan i 3° och 5°, utan att detta i förekommande fall påverkar de skäl som anges vid tillämpning av II och III. I beslutet att ålägga en utlänning en skyldighet att lämna Frankrike ska anges till vilket land utlänningen ska sändas vid eventuell tvångsverkställighet av beslutet. II. Utlänningen ska lämna landet inom [30] dagar från och med delgivningen av åläggandet därom och kan därvid ansöka om bistånd för att återvända till sitt ursprungsland. Myndigheterna kan i undantagsfall, med hänsyn till utlänningens personliga situation, bevilja en längre frist än [30] dagar för frivillig avresa. …”
14

Den hänskjutande domstolen har ifrågasatt huruvida grunden för att utesluta Generali från upphandlingsförfarandet är förenligt med unionsrätten. Nämnda domstol har erinrat om att det enligt artikel 45.2 första stycket c och d i direktiv 2004/18 är möjligt att utesluta en ekonomisk aktör från en upphandling av objektiva skäl hänförliga till nämnda aktörs yrkesutövning. Samtidigt som den hänskjutande domstolen anser att artikel 45.2 första stycket c inte var tillämplig under de omständigheter som gällde i det nationella målet, eftersom den överträdelse som begåtts av Generali inte kvalificeras som ett ”brott” i nationell rätt, har den frågat sig om artikel 45.2 första stycket d i direktivet kan tillämpas under dessa omständigheter.
37

Carla Napolitano, Donatella Cittadino, Gemma Zangari, Salvatore Perrella och Gaetano Romano anställdes av Ministero på visstidsanställningskontrakt som följde på varandra. De fyra förstnämnda anställdes som lärare och den sistnämnde anställdes som administrativ personal. Enligt dessa kontrakt arbetade de för respektive arbetsgivare under följande perioder: Carla Napolitano arbetade 55 månader under sex år (mellan åren 2005 och 2010), Donatella Cittadino arbetade 100 månader under tio år (mellan åren 2002 och 2012), Gemma Zangari arbetade 113 månader under elva år (mellan åren 2001 och 2012), Salvatore Perrella arbetade 81 månader under sju år (mellan åren 2003 och 2010) och Gaetano Romano arbetade 47 månader under fyra år (mellan åren 2007 och 2011).
16

I artikel 8.2 i samma förordning föreskrevs att, i de fall då en fullständig indrivning inte kan åstadkommas, ska de ekonomiska följderna av oegentligheter eller försumlighet bäras av unionen, med undantag av följderna av sådana oegentligheter eller sådan försumlighet som kan tillskrivas medlemsstaternas myndigheter eller andra organ i medlemsstaterna. Enligt sista stycket i nämnda bestämmelse ska ”de indrivna beloppen … betalas till de godkända utbetalande organen, och dessa organ skall dra av de indrivna beloppen från de utgifter som [EUGFJ] finansierar. Räntan på de belopp som drivits in eller som betalats för sent skall betalas in till [EUGFJ]”.
6

I artikel 2.1 i direktiv 92/13 föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna skall se till att bestämmelserna om prövning enligt artikel 1 ger prövningsorganet behörighet att handla antingen enligt a och b nedan eller enligt c och i bägge fallen enligt d: a) Att så tidigt som möjligt vidta interimistiska åtgärder i syfte att åstadkomma rättelse av påstådda överträdelser eller förhindra ytterligare skada för berörda intressen, däribland åtgärder för att avbryta upphandlingen eller förhindra verkställigheten av upphandlarens beslut. b) Att undanröja eller låta undanröja beslut som tagits utan stöd i lag, och därvid bland annat undanröja diskriminerande tekniska, ekonomiska eller finansiella specifikationer i meddelanden om upphandling, meddelanden i förhand om upphandling, meddelande om ett särskilt system för urval av leverantörer, inbjudan att avge anbud, kontraktshandlingar eller annat dokument som har samband med upphandlingen. c) Att så tidigt som möjligt och, om det är nödvändigt, efter egna beslut i sak själv vidta andra åtgärder än de som anges ovan under a och b för att rätta konstaterad överträdelse, förebygga att berörda intressen lider skada eller, där inte rättelse kunnat ske eller överträdelse förebyggas, besluta om föreläggande att betala en viss summa till berörda intressen. Medlemsstaterna får välja ett av dessa alternativ att gälla för alla upphandlare eller för upphandlarkategorier som definierats enligt objektiva kriterier, så länge de åtgärder som syftar till att förebygga skada för berörda intressen blir verkningsfulla. d) Att tillerkänna skadestånd till dem som lidit skada av en överträdelse. När skadestånd begärs därför att ett beslut är lagstridigt, får medlemsstaterna när deras rättsordning det kräver och de har organ med tillräckliga rättsmedel för ändamålet föreskriva att det klandrade beslutet först undanröjs eller förklaras ogiltigt.”
14

Artikel 20 i kungligt dekret 898/1985 av den 30 april 1985, om bestämmelser om universitetslektorer (Real Decreto 898/1985 sobre el régimen del profesorado universitario) (BOE nr 146 av den 19 juni 1985, s. 18927), i den lydelse som var gällande vid tidpunkten för omständigheterna i målet, har följande lydelse: ”Artikel 20 Biträdande lektorer 1. Universiteten får anställa biträdande lektorer på tillfälliga anställningar på heltid eller deltid, under de villkor som anges i universitetens stadgar och med iakttagande av budgetramarna. Dessa biträdande lektorer ska rekryteras bland specialister med allmänt erkända kvalifikationer som normalt utövar sin yrkesverksamhet på andra områden än inom universitetsvärlden. 2. I föregående punkt avses med normalt utövar sin yrkesverksamhet utövandet utanför universitetsvärlden av all avlönad yrkesverksamhet som vederbörande utövar i kraft av sin akademiska examen under en period på minst tre år under de fem år som föregick vederbörandes anställning som biträdande lektor vid ett universitet. Oaktat bestämmelserna i föregående punkt, och de villkor som i förekommande fall står angivna i stadgarna, får universiteten anställa personer med erkänd sakkunskap. … 9. Universitetens stadgar fastställer den längsta giltighetstiden för dessa avtal, huruvida de kan förnyas, förhållandena under vilka visstidsanställningsavtal i förekommande fall kan följa på varandra, och det högsta antalet förnyanden. … 10. När det slutdatum som anges i avtalet infallit upphör avtalet automatiskt att gälla utan att det krävs något meddelande om detta dessförinnan, förutom om parterna sedan tidigare kommit överens om att avtalet skulle förnyas för den period som är tillåten enligt stadgarna eller för en kortare period. 11. När anställningsavtal för biträdande lektorer upphör att gälla på grund av att den avtalade giltighetstiden löpt ut uppkommer ingen rätt till ersättning om ej annat anges i stadgarna. … 15. Avtal för biträdande lektorer upphör att gälla inte bara i de fall som avses i punkt 10 i förevarande artikel utan även när den anställde lektorn uppnår pensionsåldern, samt på alla eventuella grunder som anges i stadgarna, under förutsättning att de inte utgör rättsmissbruk”.
26

Mot denna bakgrund beslutade Juzgado de lo Social no 2 de Terrassa (domstol i Terrassa med behörighet i arbetsrättsliga och socialförsäkringsrättsliga mål) att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till domstolen: ”1. Är artiklarna 1, 2 f, 3.1, 4.2 a, 4.3, 5.3, 6, 7, 8.1 och 8.2 i [lag 10/2012] förenliga med artikel 47 i [stadgan], mot bakgrund av att de inte ger de nationella domstolarna möjlighet att a) anpassa domstolsavgifterna eller bedöma om de är rimliga (vad gäller statens skäl för att ta ut avgifterna samt avgifternas storlek som hinder för tillgången till ett effektivt rättsmedel) för att bevilja undantag från avgifterna, b) beakta principen om en effektiv tillämpning av unionsrättens bestämmelser, c) pröva vilken betydelse målet har för parterna med hänsyn till omständigheterna, och att ett överklagande i ett arbetsrättsligt mål inte får tas upp till prövning om avgiften inte har erlagts? 2. Är artiklarna 1, 2 f, 3.1, 4.2 a, 4.3, 5.3, 6, 7, 8.1 och 8.2 i [lag 10/2012] förenliga med artikel 47 i [stadgan], mot bakgrund av att de är tillämpliga på ett särskilt förfarande som det i arbetsrättsliga och socialförsäkringsrättsliga mål, där det är vanligt att unionsrätten tillämpas som en grundförutsättning för en välbalanserad ekonomisk och social utveckling inom [Europeiska unionen]? 3. Får mot bakgrund av ovanstående frågor en domstol som den hänskjutande domstolen underlåta att tillämpa den aktuella lagstiftningen, som innebär att det inte är möjligt för nationella domstolar att a) anpassa domstolsavgifterna eller bedöma om de är rimliga (vad gäller statens skäl för att ta ut avgifterna samt avgifternas storlek som hinder för tillgången till ett effektivt rättsmedel) för att bevilja undantag från avgifterna, b) beakta principen om en effektiv tillämpning av unionsrättens bestämmelser, c) pröva vilken betydelse målet har för parterna med hänsyn till omständigheterna, och att ett överklagande i ett arbetsrättsligt mål ska avvisas om avgiften inte har erlagts?”
22

Den hänskjutande domstolen har framhållit att Arias Villegas i förevarande fall lockades av det låga pris som angavs på Vueling Airlines webbplats. Under processen med biljettköpet upptäckte hon att biljetten i fråga – som avsåg en resa där man av naturliga skäl behöver checka in bagage – inte innefattade incheckning av bagage. Enligt den hänskjutande domstolen medförde det att konsumenten, såg sig tvungen att avstå från sin grundläggande rätt enligt spansk lag att checka in en väska per passagerare, och dessutom att betala en extra avgift som inte hade angetts på flygbolagets webbplats för incheckning av bagaget.
12

Artikel 1 i nämnda direktiv har rubriken ”Definitioner”. I punkt 2 a i denna artikel föreskrivs följande: ”I detta direktiv avses med överföring till allmänheten via satellit den handling som innebär att ett sändarföretag under sin kontroll och på sitt ansvar för in programbärande signaler avsedda för mottagning av allmänheten i en oavbruten överföringskedja som leder till satelliten och sedan ner till jorden.”
16

Den 27 juli 2011 ingick CHS, som är ett offentligt sjukhus, ett avtal med SUCH, som innebar att SUCH skulle leverera måltider till patienter och personal vid CHS (nedan kallat 2011 års avtal). Avtalet avser ett tjänstekontrakt som SUCH tilldelats direkt utan tillämpning av de anbudsförfaranden som föreskrivs i direktiv 2004/18. Avtalsparterna ansåg nämligen att det förelåg ett ”in house”-förhållande mellan SUCH och de offentliga sjukhus som är medlemmar i SUCH. Syftet med avtalet var att medlemmarnas behov skulle tillgodoses med interna medel.
6

Efter att under år 2002 ha genomfört kontroller, bland annat i Trioplast Wittenheims lokaler, skickade kommissionen under år 2002 och 2003 skrivelser till ett flertal bolag och begärde upplysningar från dessa. Ett av dessa bolag var Trioplast Wittenheim. Trioplast Wittenheim uppgav i skrivelse av den 19 december 2002, vilken kompletterades med en skrivelse av den 16 januari 2003, att bolaget önskade samarbeta med kommissionen vid dess utredning, inom ramen för kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 207, 1996, s. 4) (nedan kallat meddelandet om förmånlig behandling).
10

Enligt artikel 3 i lagstiftningsdekret nr 151 med konsoliderade bestämmelser om skydd och stöd vid föräldraskap enligt artikel 15 i lag nr 53 av den 8 mars 2000 (decreto legislativo n. 151 – Testo unico delle disposizioni legislative in materia di tutela e sostegno della maternità e della paternità, a norma dell’articolo 15 della legge 8 marzo 2000, n. 53), av den 26 mars 2001 (ordinarie tillägg nr 93 till GURI nr 96 av den 26 april 2001) (nedan kallat lagstiftningsdekret nr 151), är all diskriminering på grund av kön förbjuden och även all mindre gynnsam behandling i samband med graviditet och moderskap. I artikel 16 föreskrivs en obligatorisk mammaledighet och bestämmelsen innebär särskilt ett förbud mot att den nyblivna modern återvänder till arbetet tidigare än tre månader efter förlossningen. I artikel 22.3 i lagstiftningsdekret nr 151 föreskrivs att perioder av mammaledighet fullt ut ska räknas in i tjänstetiden för berörda kvinnor.
6

I artikel 7.1 och 7.2 i direktiv 2004/38 anges följande: ”1. Varje unionsmedborgare skall ha rätt att uppehålla sig inom en annan medlemsstats territorium under längre tid än tre månader om den berörda personen a) är anställd eller egenföretagare i den mottagande medlemsstaten, eller b) för egen och sina familjemedlemmars räkning har tillräckliga tillgångar för att inte bli en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under vistelsen, samt har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i den mottagande medlemsstaten, eller c) — är inskriven vid en privat eller statlig institution, som är erkänd eller finansierad av den mottagande medlemsstaten på grundval av dess lagstiftning eller administrativa praxis, med huvudsyftet att bedriva studier eller genomgå en yrkesutbildning — samt har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i den mottagande medlemsstaten samt avger en försäkran till den behöriga nationella myndigheten, i form av en förklaring eller på något annat valfritt likvärdigt sätt, om att han har tillräckliga tillgångar för att kunna försörja sig själv och familjen, så att de inte blir en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under deras vistelseperiod, eller d) är familjemedlem som följer med eller ansluter sig till en unionsmedborgare som uppfyller kraven i a, b eller c. 2. Uppehållsrätten enligt punkt 1 skall även omfatta familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat när de följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren i den mottagande medlemsstaten, förutsatt att unionsmedborgaren uppfyller villkoren i punkt 1 a, 1 b eller 1 c.”
25

Klaganden har under sin första grund kritiserat tribunalen för att ha avvisat, som för sent inkomna, grunderna avseende åsidosättande av oskuldspresumtionen och rätten till försvar, vilka klaganden, med stöd av stadgan, åberopat vid förhandlingen. Tribunalen har kritiserats för att ha fastställt dels att dessa grunder inte hade ett tillräckligt starkt samband med de argument som inledningsvis anförts i ansökan, dels att ikraftträdandet av EU‑fördraget inte utgjorde en sådan ny omständighet som gav klaganden rätt att åberopa sådana grunder efter det att ansökan getts in.
6

Artikel 7 i nämnda direktiv, med rubriken ”Uppehållsrätt för längre tid än tre månader”, har följande lydelse: ”1. Varje unionsmedborgare skall ha rätt att uppehålla sig inom en annan medlemsstats territorium under längre tid än tre månader om den berörda personen a) är anställd eller egenföretagare i den mottagande medlemsstaten, eller b) för egen och sina familjemedlemmars räkning har tillräckliga tillgångar för att inte bli en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under vistelsen, samt har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i den mottagande medlemsstaten, eller c) — är inskriven vid en privat eller statlig institution, som är erkänd eller finansierad av den mottagande medlemsstaten på grundval av dess lagstiftning eller administrativa praxis, med huvudsyftet att bedriva studier eller genomgå en yrkesutbildning — samt har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i den mottagande medlemsstaten samt avger en försäkran till den behöriga nationella myndigheten, i form av en förklaring eller på något annat valfritt likvärdigt sätt, om att han har tillräckliga tillgångar för att kunna försörja sig själv och familjen, så att de inte blir en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under deras vistelseperiod, eller d) är familjemedlem som följer med eller ansluter sig till en unionsmedborgare som uppfyller kraven i a, b eller c. 2. Uppehållsrätten enligt punkt 1 skall även omfatta familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat när de följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren i den mottagande medlemsstaten, förutsatt att unionsmedborgaren uppfyller villkoren i punkt 1 a, 1 b eller 1 c. ... 4. Med avvikelse från punkt 1 d och punkt 2 ovan skall endast maken eller makan, den registrerade partner som avses i artikel 2.2 b och underhållsberättigade barn ha uppehållsrätt som familjemedlemmar till en unionsmedborgare som uppfyller villkoren i 1 c. Artikel 3.1 skall tillämpas på hans eller hennes släktingar i rakt uppstigande led samt på makes/makas eller registrerade partners/underhållsberättigade släktingar i rakt uppstigande led”.
9

Intill den 28 augusti 2001 var DMC Design for Media and Communication GmbH & Co. KG (nedan kallat DMC KG) ett kommanditbolag med säte i Hamburg (Tyskland). Kommanditdelägare i detta personbolag var K-GmbH och S-GmbH, tidigare Hubert Schillhuber (nedan kallat HS). Komplementär var det enligt tysk rätt bildade bolaget DMC Design for Media and Communication GmbH (nedan kallat DMC GmbH). Andelarna i sistnämnda kapitalbolag innehades intill den 28 november 2000 i lika delar av K‑GmbH och HS med ett värde på varje hälft om 50000 DEM.
5

I artikel 3.1 i förordningen föreskrivs följande: ”Denna förordning skall tillämpas på domar, förlikningar som ingåtts inför domstol och officiella handlingar avseende obestridda fordringar. En fordran skall anses som obestridd, om a) gäldenären uttryckligen har godkänt den genom att medge den eller genom en förlikning som godkänts av domstolen eller som ingåtts inför domstolen under förfarandet, eller b) gäldenären aldrig har bestritt den i enlighet med relevanta processuella krav i ursprungsmedlemsstatens lagstiftning under domstolsförfarandet, eller c) gäldenären först har bestritt fordran under domstolsförfarandet men därefter inte har inställt sig personligen eller företrätts av ombud vid domstolsförhandlingen avseende denna fordran, under förutsättning att ett sådant handlande innebär ett tyst godtagande av fordran eller av de förhållanden som görs gällande av borgenären enligt ursprungsmedlemsstatens lagstiftning, eller d) gäldenären uttryckligen har godkänt den i en officiell handling.”
25

Rechtbank’s-Gravenhage beslutade under dessa omständigheter att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Utgör förordning nr 469/2009 …, och närmare bestämt artikel 3 c i förordningen, hinder för att patentinnehavaren, i ett fall där ett gällande grundpatent skyddar flera produkter, beviljas ett tilläggsskydd för var och en av de skyddade produkterna? 2) Om den första frågan ska besvaras jakande, hur ska då artikel 3 c i förordning nr 469/2009 tolkas i ett fall där ett gällande grundpatent skyddar flera produkter och det vid tidpunkten för ansökan om ett tilläggsskydd för en av de skyddade produkterna (A) visserligen ännu inte hade meddelats något tilläggsskydd för andra produkter (B och C) som skyddas genom samma grundpatent, men tilläggsskydd meddelades för de produkterna (B och C) innan något beslut hade fattats med anledning av ansökan om tilläggsskydd för den förstnämnda produkten (A)? 3) Är det av betydelse för svaret på den föregående frågan huruvida ansökan för en av de produkter som skyddas genom grundpatentet (A) gavs in samma dag som ansökningarna för andra produkter (B och C) som skyddas genom samma patent? 4) Om den första frågan ska besvaras jakande, kan då ett tilläggsskydd meddelas för en produkt som skyddas genom ett gällande grundpatent i ett fall då ett tilläggsskydd redan har meddelats för en annan produkt som skyddas genom samma grundpatent, men sökanden avstår från sistnämnda skydd i syfte att kunna meddelas ett nytt tilläggsskydd på grundval av samma grundpatent? 5) För det fall det är relevant för svaret på den föregående frågan huruvida avståendet har retroaktiv verkan: Regleras denna fråga av artikel 14 b i förordning nr 469/2009 eller av nationell rätt? Om frågan huruvida avståendet har retroaktiv verkan regleras av artikel 14 b i förordning nr 469/2009, ska då den bestämmelsen tolkas som att avståendet har retroaktiv verkan?”
56

Ivan Jurašinović har för det fjärde gjort gällande följande. Tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning genom att inte beakta Ante Gotovinas skrivelse till rådet av den 30 maj 2007 med ansökan om tillgång till rapporter med stöd av förordning nr 1049/2001, eftersom denna skrivelse inte getts in i mål T‑465/09, som avgjordes genom den överklagade domen. Ivan Jurašinović har uppgett sig ha fått kännedom om denna skrivelse först efter det att bevisupptagningen i mål T‑465/09 avslutades, vilket inneburit att han inte kunde ge in dokumentet, samtidigt som tribunalen inte beaktade hans replik för att den kommit in för sent. Ovannämnda skrivelse med ansökan om tillgång till rapporter gavs emellertid in i mål T‑63/10, Jurašinović mot rådet, som avgjordes genom tribunalens dom av den 3 oktober 2012 Rättens sammansättning och partsställningen var densamma i mål T‑63/10 som i mål T‑465/09. Det kunde för tribunalen därför inte råda något rimligt tvivel om att denna skrivelse fanns.