36

Mot denna bakgrund beslutade Verwaltungsgerichtshof (Högsta förvaltningsdomstolen, Österrike) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen: ”1) Ska för förståelsen av artiklarna 2 m, 12 och 13 i [Dublin III‑förordningen] hänsyn tas till andra rättsakter som har vissa beröringspunkter med den förordningen, eller ska dessa bestämmelser tolkas utan hänsyn därtill? 2) För det fall att bestämmelserna i Dublin III‑förordningen ska tolkas utan hänsyn till andra rättsakter: a) Under omständigheterna i det nationella målet, som kännetecknas av att de inträffade under en period då de nationella myndigheterna i de stater som främst är berörda hade att hantera ett ovanligt stort antal människor som ville resa genom deras territorium, ska inresan till en medlemsstats territorium, för det fall att en sådan inresa de facto tolereras av den medlemsstaten och endast hade till syfte att resa genom den medlemsstaten för att lämna in en ansökan om internationellt skydd i en annan medlemsstat, betraktas som en ’visering’ i den mening som avses i artiklarna 2 m och 12 i Dublin III‑förordningen? Om svaret på fråga 2 a är jakande: b) Ska det, med hänsyn till att inresa de facto tolereras för genomresa, antas att ’viseringen’ upphörde att gälla vid utresan från den berörda medlemsstaten? c) Ska det, med hänsyn till att inresa de facto tolereras för genomresa, antas att ’viseringen’ fortfarande gäller när den som inrest ännu inte lämnat den berörda medlemsstaten, eller upphör ’viseringen’ att gälla, trots att utresa inte skett, vid den tidpunkt då den sökande slutligen ger upp sina planer på att resa till en annan medlemsstat? d) Utgör den omständigheten att den sökande gett upp sina planer på att resa till den medlemsstat som var dennes tänka slutdestination bedrägeri efter det att ’visering’ utfärdats, i den mening som avses i artikel 12.5 i Dublin III‑förordningen, så att den medlemsstat som utfärdat ’viseringen’ inte är ansvarig? Om svaret på fråga 2 a är nekande: e) Ska den i artikel 13.1 i Dublin III‑förordningen förekommande formuleringen ’utan tillstånd har passerat gränsen till en medlemsstat landvägen, sjövägen eller luftvägen från ett tredjeland’, under sådana särskilda omständigheter som är för handen i de nationella målen, tolkas på så sätt att den sökande inte ska anses ha passerat den yttre gränsen utan tillstånd? 3) För det fall att bestämmelserna i Dublin III‑förordningen ska tolkas med hänsyn till andra rättsakter: a) Ska det vid bedömningen av huruvida gränsen har passerats ’utan tillstånd’ i den mening som avses i artikel 13.1 i Dublin III‑förordningen särskilt beaktas huruvida villkoren för inresa i kodexen om Schengengränserna är uppfyllda, särskilt artikel 5 i [denna kodex], vilken är tillämplig i de nationella målen med hänsyn till vid vilken tidpunkt inresa skedde? För det fall att fråga 3 a besvaras nekande: b) Vilka unionsrättsliga bestämmelser ska särskilt beaktas vid bedömningen av huruvida gränsen har passerats ’utan tillstånd’, i den mening som avses i artikel 13.1 i Dublin III‑förordningen? För det fall att fråga 3 a besvaras jakande: c) Under omständigheterna i de nationella målen, som kännetecknas av att de inträffat under en period då de nationella myndigheterna i de stater som främst är berörda hade att hantera ett ovanligt stort antal människor som ville resa genom deras territorium, ska inresan till en medlemsstats territorium – för det fall att denna inresa, utan att det görs en bedömning av omständigheterna i enskilda fall, de facto tolererades av den medlemsstaten och endast hade till syfte att resa genom den medlemsstaten för att lämna in en ansökan om internationellt skydd i en annan medlemsstat – anses som ett tillstånd till inresa i den mening som avses i artikel 5.4 c i kodexen om Schengengränserna? För det fall att fråga 3 a och c besvaras jakande: d) Innebär tillstånd till inresa enligt artikel 5.4 c i kodexen om Schengengränserna att det ska antas föreligga ett tillstånd som kan jämställas med en visering i den mening som avses i artikel 5.1 b i kodexen om Schengengränserna och således att det föreligger en ’visering’ enligt artikel 2 m i Dublin III‑förordningen, så att artikel 12 i Dublin III‑förordningen också ska beaktas vid tillämpningen av bestämmelserna om bestämmande av ansvarig medlemsstat enligt nämnda förordning? För det fall att fråga 3 a, c och d besvaras jakande: e) Ska det, med hänsyn till att inresa de facto tolereras för genomresa, antas att ’viseringen’ upphör att gälla vid utresan från den berörda medlemsstaten? f) Ska det, med hänsyn till att inresa de facto tolereras för genomresa, antas att ’viseringen’ fortfarande gäller när den som inrest ännu inte lämnat den berörda medlemsstaten, eller upphör ’viseringen’ att gälla, trots att utresa inte skett, vid den tidpunkt då den sökande slutligen ger upp sina planer på att resa till en annan medlemsstat? g) Utgör den omständigheten att den sökande gett upp sina planer på att resa till den medlemsstat som var dennes tänka slutdestination bedrägeri efter det att ’visering’ utfärdats, i den mening som avses i artikel 12.5 i Dublin III‑förordningen, så att den medlemsstat som utfärdat ’viseringen’ inte är ansvarig? För det fall att fråga 3 a och c besvaras jakande men fråga 3 d besvaras nekande: h) Ska den i artikel 13.1 i Dublin III‑förordningen förekommande formuleringen ’utan tillstånd har passerat gränsen till en medlemsstat landvägen, sjövägen eller luftvägen från ett tredjeland’, under de särskilda omständigheter som är för handen i de nationella målen, tolkas på så sätt att en inresa som jämställs med ett tillstånd till inresa i den mening som avses i artikel 5.4 c i kodexen om Schengengränserna inte ska anses innebära att den yttre gränsen har passerats utan tillstånd?”