Domstolens dom den 14 december 1962. - Milchwerke Heinz Wöhrmann & Sohn KG och Alfons Lütticke GmbH mot Europeiska ekonomiska gemenskapens kommission. - Förenade målen 31/62 och 33/62.



Rättsfallssamling

Fransk utgåva s. 00965

Nederländsk utgåva s. 01007

Tysk utgåva s. 01029

Italiensk utgåva s. 00939

Engelsk specialutgåva s. 00501

Dansk specialutgåva s. 00373

Grekisk specialutgåva s. 00849

Portugisisk specialutgåva s. 00195

Spansk specialutgåva s. 00321

Svensk specialutgåva s. 00153

Finsk specialutgåva s. 00153



Sammanfattning

Parter

Föremål för talan

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Förfarande - invändning om rättsstridighet tvist vid en nationell domstol - talan direkt vid EG-domstolen av parterna i den tvisten - avvisning

(artiklarna 173 och 184 i EEG-fördraget)

2. Förfarande - invändning om rättsstridighet - artikel 184 i EEG-fördraget - syfte

3. Förfarande - förhandsavgörande - tvist vid en nationell domstol - ansökan direkt till EG-domstolen från parterna i den tvisten - avvisning

(artikel 177 i EEG-fördraget)

Sammanfattning

1. Det framgår av lydelsen och uppbyggnaden av artikel 184, och särskilt av hänvisningen till fristerna i artikel 173, att en förklaring om att en förordning inte skall tillämpas endast kan förekomma, som en särskild fråga under rättegången och med begränsad verkan, i ett mål vid själva EG-domstolen på grundval av någon annan bestämmelse i fördraget, samt att artikel 184 inte tillåter att de nämnda fristerna kringgås.

2. Artikel 184 ger inte en med artikel 173 parallell möjlighet till talan. Dess enda syfte är att skydda den enskilde mot tillämpning av en rättsstridig förordning, utan att själva förordningen - om vars ogiltighet talan inte kan föras när fristerna i artikel 173 löpt ut - därigenom sätts i fråga.

3. Parterna i ett mål som pågår vid en nationell domstol kan inte vända sig direkt till EG-domstolen för att begära ett förhandsavgörande från denna. Varken fördraget eller protokollet föreskriver en sådan begränsning av den nationella domstolens behörighet. Ett förhandsavgörande

från EG-domstolen kan i stället endast begäras enligt förfarandet i artikel 177.

Parter

Förenade målen

31/62 - Entreprise Milchwerke Heinz Wöhrmann & Sohn KG, Wesel/Rhen,

och

33/62 - Entreprise Alfons Lütticke GMbH, Germinghausen/Westfalen,

företrädda av advokaterna Fritz Modest, Artur Heemann, Renate Menssen,

Jürgen Gündisch och Heinz Binder, Hamburg, med delgivningsadress hos exekutorn Félicien Jansen, 21, rue Aldringer, Luxemburg,

sökande,

mot

Europeiska ekonomiska gemenskapens kommission, företrädd av Hubert Ehring, juridisk rådgivare vid de europeiska verkställande organen, i egenskap av ombud, biträdd av professor Ernst Steindorff, Tübingen, med delgivningsadress hos Henri Manzanarès, sekreterare vid rättstjänsten vid de europeiska verkställande organen, 2, place de Metz, Luxemburg,

svarande.

Föremål för talan

Talan i båda målen avser ogiltigförklaring eller förklaring om icke tillämplighet av

a) artikel 3 i Europeiska ekonomiska gemenskapens kommissions beslut om en utjämningsavgift på importen av mjölkpulver till Förbundsrepubliken Tyskland, med tillämpning av artikel 46 i EEG-fördraget, av den 15 mars 1961 (Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr 26, 13.4.1961, s. 505, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå),

b) kommissionens beslut om förlängning av beslutet av den 15 mars 1961 om en utjämningsavgift på importen av mjölkpulver till Förbundsrepubliken Tyskland, med tillämpning av artikel 46 i EEG-fördraget, av den 13 december 1961 (Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr 7, 27.1.1962, s. 137, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå).

Domskäl

Ansökningarna har ostridigt gjorts i föreskriven form och ger i det avseendet inte heller anledning till någon kritik på eget initiativ från EG-domstolens sida.

Sökandena, som grundar sin talan på artikel 184 i EEG-fördraget, har ur den artikeln i fråga om behörigheten slutit sig till att de har rätt att föra talan vid domstolen för att få artikel 3 i kommissionens beslut av den 15 mars 1961 och kommissionens beslut av den 13 december 1961 förklarade ogiltiga eller icke tillämpliga.

Innan frågan prövas om de omtvistade rättsakterna är av besluts- eller förordningskaraktär, skall det undersökas om artikel 184 bemyndigar domstolen att avgöra frågan om en förordnings icke-tillämplighet, om den frågan, som i detta fall, har väckts i ett förfarande vid en nationell domstol.

Artikel 184 i fördraget ger parterna i en tvist om en förordning rätt att med stöd av artikel 173 första stycket inför domstolen göra gällande att förordningen inte skall tillämpas, trots att den frist för väckande av en ogiltighetstalan som avses i artikel 173 tredje stycket har löpt ut.

Sökandena drar från det faktum att artikel 184 inte anger vid vilken domstol tvisten om förordningen skall föras, den slutsatsen att de i vart fall kan göra gällande inför EG-domstolen att förordningen inte skall tillämpas.

Därmed skulle det ges en möjlighet till talan som är parallell med den som anges i artikel 173.

Detta är emellertid inte innebörden av artikel 184 i fördraget.

Det framgår av artikelns lydelse och uppbyggnad att en förklaring om att en förordning inte skall tillämpas endast kan förekomma, som en särskild fråga under rättegången och med begränsad verkan, i ett mål vid själva EG-domstolen på grundval av någon annan bestämmelse i fördraget.

Det följer särskilt av hänvisningen till fristerna i artikel 173 att artikel 184 endast är tillämplig inom ramen för ett förfarande vid EG-domstolen och att det inte är tillåtet att kringå de frister som föreskrivs i artikel 173.

Det enda syftet med artikel 184 är att skydda den enskilde mot tillämpning av en rättsstridig förordning, utan att själva förordningen - om vars ogiltighet talan inte kan föras när fristerna i artikel 174 löpt ut - därigenom sätts i fråga.

Det skall understrykas att EG-domstolens och de nationella domstolarnas behörighet är tydligt avgränsade i fördraget.

Både enligt artikel 177 i fördraget och artikel 20 i protokollet om stadgan för Europeiska ekonomiska gemenskapens domstol är det den nationella domstolen som skall besluta om att förklara målet vilande och föra frågan vidare till EG-domstolen. Om parterna i ett mål som pågår vid en nationell domstol kunde vända sig direkt till EG-domstolen för att begära ett förhandsavgörande från denna, skulle de kunna tvinga den nationella domstolen att förklara målet vilande i avvaktan på EG-domstolens beslut.

Varken fördraget eller protokollet föreskriver dock en sådan begränsning av den nationella domstolens behörighet.

Artikel 184 erbjuder således inte en tillräcklig grund för EG-domstolen att avgöra tvisten på dess nuvarande stadium. Artikel 177 däremot tillåter EG-domstolen att meddela ett avgörande, om en nationell domstol i en vid den senare domstolen pågående tvist för en fråga vidare till EG-domstolen enligt sistnämnda artikel.

Det följer av ovanstående överväganden att EG-domstolen är obehörig när det gäller den aktuella talan. Detta gäller såväl yrkandet om ogiltigförklaring av de omtvistade rättsakterna som yrkandet om att dessa inte skall tillämpas.

Det finns således inte längre anledning för EG-domstolen att uttala sig om frågan om dess behörighet med hänsyn till den rättsliga karaktären hos de rättsakter från kommissionen som sökandena ifrågasätter.

Under det muntliga förfarandet har sökandena i andra hand åberopat artikel 173 som grund för sin talan.

Det kan lämnas därhän om denna ändring av den rättsliga grunden för ansökan är tillåten eller om de omstridda rättsakterna är beslut enligt artikel 173 andra stycket i fördraget, eftersom sökandenas talan inte har väckts inom den frist som föreskrivs i artikel 173 tredje stycket.

Som den sista tidpunkten för fristens början måste nämligen anses offentliggörandet den 1 juli 1961 i tyska Bundesgesetzblatt av det nionde beslutet om ändring av 1961 års tyska tulltaxa eller, i vart fall, offentliggörandet den 30 december 1961 av det andra beslutet om ändring av 1962 års tyska tulltaxa. Senast då måste sökandena ha fått kännedom om de omtvistade bestämmelserna.

Ansökningarna, som ingavs den 4 respektive 9 oktober 1962, kan därför inte prövas i den mån de grundar sig på artikel 173, eftersom de inkommit för sent.

Av ovanstående följer att ansökningarna i sin helhet inte kan prövas.

Beslut om rättegångskostnader

I enlighet med artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

Eftersom sökandenas talan inte kan prövas, skall sökandena bära rättegångskostnaderna.

Domslut

Mot den bakgrunden och på ovan angivna grunder beslutar

DOMSTOLEN

-med avslag på alla övriga mera omfattande eller motstridiga yrkanden - följande:

1) Sökandenas talan avvisas.

2) Sökandena skall ersätta rättegångskostnaderna i målet.