Domstolens dom (femte avdelningen) den 25 maj 2000. - Europeiska kommissionen mot Konungariket Belgien. - Fördragsbrott - Direktiv 76/160/EEG - Kvaliteten på badvatten. - Mål C-307/98.



Rättsfallssamling 2000 s. I-03933



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1 Tillnärmning av lagstiftning - Kvaliteten på badvatten - Direktiv 76/160 - Badvatten - Begrepp - Huruvida badvatten i vissa områden kan uteslutas från direktivets tillämpningsområde av det skälet att badning inte traditionellt utövas där - Medlemsstaterna har bevisbördan - Ringa vattendjup - Saknar betydelse

(Rådets direktiv 76/160, artikel 1.2 a andra strecksatsen och bilagan)

2 Tillnärmning av lagstiftning - Kvaliteten på badvatten - Direktiv 76/160 - Medlemsstaternas genomförande - Skyldighet att uppnå resultat

(Rådets direktiv 76/160)

3 Tillnärmning av lagstiftning - Kvaliteten på badvatten - Direktiv 76/160 - Skydd för folkhälsan - Skyldighet för medlemsstaterna att förbjuda badning i vissa områden - Omfattning

(Rådets direktiv 76/160, artikel 3)

Sammanfattning

1 Begreppet "badvatten" i artikel 1.2 a andra strecksatsen i direktiv 76/160 om kvaliteten på badvatten skall, mot bakgrund av syftet med direktivet såsom detta uttrycks i de två inledande övervägandena, tolkas så, att det utgör hinder mot att badvatten utesluts från direktivets tillämpningsområde enbart av det skälet att antalet badare understiger ett visst tröskelvärde.

Det ankommer dessutom på varje medlemsstat som påstår att badning inte längre traditionellt utövas inom vissa områden och som följaktligen inte längre önskar att dessa områden skall anses som badplatser i den mening som avses i direktiv 76/160 att bevisa dels att traditionell badning inte förekommer inom något av områdena i fråga, dels att ett sådant förhållande inte beror på att man inom dessa områden har överskridit de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktivet.

Att vattendjupen är ringa är i sig ingen tillräcklig grund för att en medlemsstat skall kunna anse att vissa platser inte utgör badplatser i den mening som avses i direktiv 76/160. Det kan nämligen inte uteslutas att ett ringa vattendjup lockar sådana särskilda befolkningsgrupper som äldre personer eller barn. Man kan under alla förhållanden inte av den parameter som föreskrivs i punkt 11 i bilagan till direktiv 76/160, enligt vilken vattnet skall vara genomskinligt ned till minst en meters djup, dra slutsatsen att endast områden där vattendjupet överstiger en meter skall anses som badplatser i den mening som avses i nämnda direktiv. En sådan parameter innebär endast att badvattnet skall vara genomskinligt ned till minst en meters djup eller, om vattendjupen understiger en meter, att genomskinligheten skall vara total. (se punkterna 28-30, 33 och 34)

2 Direktiv 76/160 om kvaliteten på badvatten, där det i artikel 4.1 anges att medlemsstaterna är skyldiga att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att deras vatten inom tio år efter anmälan av direktivet skall överensstämma med de mikrobiologiska, fysikaliska och kemiska värden som fastställts i direktivet, ålägger medlemsstaterna en skyldighet att uppnå de resultat som föreskrivs inom den fastställda fristen, och medlemsstaterna kan utöver de undantag som uttryckligen föreskrivs i detta direktiv inte åberopa några särskilda omständigheter för att motivera att de inte uppfyller denna skyldighet. (se punkterna 48 och 49)

3 Behovet att skydda människors hälsa medför endast en skyldighet för en medlemsstat att förbjuda badning inom ett visst angivet område om, med hänsyn till lokala förhållanden, de konstaterade överskridandena av de gränsvärden som fastställts med stöd av artikel 3 i direktiv 76/160 är av sådan omfattning, eller dessa gränsvärden är av sådan art, att fara uppkommer för människors hälsa. (se punkt 62)

Parter

I mål C-307/98,

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av F. de Sousa Fialho, rättstjänsten, och O. Couvert-Castéra, nationell tjänsteman med förordnande vid rättstjänsten, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: rättstjänsten, C. Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,

sökande,

mot

Konungariket Belgien, företrätt inledningsvis av förste rådgivaren J. Devadder, allmänna rättsavdelningen vid utrikes-, utrikeshandels- och utvecklingsbiståndsministeriet, därefter av biträdande rådgivaren Y. Houyet, samma avdelning, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: Belgiens ambassad, 4, rue des Girondins, Luxemburg,

svarande,

angående en talan om fastställelse av att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 4 i rådets direktiv 76/160/EEG av den 8 december 1975 om kvaliteten på badvatten (EGT L 31, 1976, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 3) och artikel 189 tredje stycket i EG-fördraget (nu artikel 249 tredje stycket EG) genom att inte vidta de åtgärder som är nödvändiga för att kvaliteten på badvattnet skall överensstämma med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktivet inom tio år efter anmälan av direktivet,

meddelar

DOMSTOLEN

(femte avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden D.A.O. Edward samt domarna J.C. Moitinho de Almeida (referent), C. Gulmann, J.-P. Puissochet och M. Wathelet,

generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,

justitiesekreterare: avdelningsdirektören D. Louterman-Hubeau,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 29 september 1999 av: kommissionen, företrädd av G. Valero Jordana, rättstjänsten, i egenskap av ombud, och O. Couvert-Castéra, och Konungariket Belgien, företrätt av rådgivaren A. Snoecx, utrikes-, utrikeshandels- och utvecklingsbiståndsministeriet, i egenskap av ombud,

och efter att den 28 oktober 1999 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Europeiska gemenskapernas kommission har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 5 augusti 1998, med stöd av artikel 169 i EG-fördraget (nu artikel 226 EG) väckt talan om fastställelse av att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 4 i rådets direktiv 76/160/EEG av den 8 december 1975 om kvaliteten på badvatten (EGT L 31, 1976, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 3) och artikel 189 tredje stycket i EG-fördraget (nu artikel 249 tredje stycket EG) genom att inte vidta de åtgärder som är nödvändiga för att kvaliteten på badvattnet skall överensstämma med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktivet inom tio år efter anmälan av direktivet.

2 Kommissionen har genom denna talan i huvudsak klandrat Konungariket Belgien för att

- utan giltigt skäl ha uteslutit flera badplatser vid inre vatten från tillämpningsområdet för direktiv 76/160,

- inte ha vidtagit de åtgärder som är nödvändiga för att kvaliteten på badvattnet skall överensstämma med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i nämnda direktiv och inte ha uppnått de resultat som krävs enligt direktivet,

- i sin lagstiftning inte ha föreskrivit någon skyldighet att förbjuda badning inom områden där kvaliteten på vattnet inte överensstämmer med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i nämnda direktiv.

Gemenskapsrättsliga bestämmelser

3 Enligt första övervägandet i ingressen till direktiv 76/160 syftar direktivet till att skydda miljön och människors hälsa genom att minska föroreningen av badvatten och genom att skydda sådant vatten mot ytterligare försämring. För detta ändamål föreskrivs, för att kvaliteten på badvatten skall kunna bedömas, i bilagan en rad mikrobiologiska, fysikaliska och kemiska parametrar, som motsvarar obligatoriska värden (I) och vägledande värden eller riktvärden (G).

4 I artikel 1 i direktiv 76/160 föreskrivs följande:

"1. Detta direktiv gäller kvaliteten på badvatten, med undantag för vatten avsett för terapeutiska ändamål och vatten som används i simbassänger.

2. I detta direktiv avses med

a) 'badvatten': allt rinnande eller stillastående sötvatten och havsvatten, i vilket

- badning är uttryckligen tillåten av de behöriga myndigheterna i varje medlemsstat, eller

- badning inte är förbjuden och traditionellt utövas av ett stort antal badare,

b) 'badplats': varje plats där badvatten finns,

c) 'badsäsong': den period under vilken ett stort antal badare kan förutses med hänsyn till lokalt bruk, inbegripet eventuella lokala regler för badning och väderleksförhållanden."

5 Enligt artikel 3 i direktiv 76/160 skall medlemsstaterna fastställa de värden som skall gälla för badvatten i fråga om de mikrobiologiska, fysikaliska och kemiska parametrar som anges i bilagan till direktivet. Dessa värden får inte vara mindre stränga än de värden som anges i kolumn I i bilagan.

6 I artikel 4.1 i direktiv 76/160 föreskrivs följande:

"Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att kvaliteten på badvatten inom tio år efter anmälan av detta direktiv överensstämmer med de gränsvärden som fastställts i enlighet med artikel 3."

7 Artikel 5 i direktiv 76/160 har följande lydelse:

"1. Vid tillämpningen av artikel 4 skall badvatten anses uppfylla kraven i fråga om de relevanta parametrarna, om prover av detta vatten som har tagits på samma plats och med den frekvens som anges i bilagan visar att kraven i fråga om parametervärdena för ifrågavarande vattenkvalitet är uppfyllda

- i 95 % av proverna för parametrar som motsvarar dem som anges i kolumn I i bilagan,

- i 90 % av proverna i alla andra fall med undantag av parametrarna för 'kolibakterier, totalt' och 'fekala kolibakterier' där procentsatsen får vara 80 %,

och om, i fråga om de 5, 10 eller 20 % av proven som inte överensstämmer med värdena,

- vattnet inte avviker från de relevanta parametervärdena med mer än 50 % utom för mikrobiologiska parametrar, pH och löst syre,

- efterföljande vattenprover tagna med statistiskt lämpliga intervaller inte avviker från de relevanta parametervärdena.

2. Avvikelser från de värden som avses i artikel 3 får inte beaktas vid beräkningen av de procentsatser som anges i punkt 1 när de orsakas av översvämningar, andra naturkatastrofer eller onormala väderleksförhållanden."

8 För att kontrollera kvaliteten på badvatten skall medlemsstaterna, enligt artikel 6 i direktiv 76/160, utföra provtagningar med minst den frekvens som fastställs i bilagan till direktivet.

9 I artikel 8 i direktiv 76/160 anges följande:

"Bestämmelserna i detta direktiv får åsidosättas

a) i fråga om vissa parametrar märkta (0) i bilagan vid exceptionella meteorologiska eller geografiska förhållanden,

b) om badvatten berikas på naturlig väg med vissa ämnen och detta orsakar avvikelse från de värden som föreskrivs i bilagan.

Naturlig berikning avser den process genom vilken en viss vattenmassa, utan mänsklig påverkan, tillförs vissa ämnen ur marken.

De undantag som föreskrivs i denna artikel får inte i något fall medföra att krav som är väsentliga för att skydda människors hälsa åsidosätts.

Om en medlemsstat åsidosätter bestämmelserna i detta direktiv skall den omedelbart meddela kommissionen detta med uppgift om skälen och den förväntade tidsperioden."

10 I artikel 12 i direktiv 76/160 föreskrivs följande:

"1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv inom två år efter dagen för anmälan. De skall genast underrätta kommissionen om detta.

2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv."

11 Enligt artikel 13 i direktiv 76/160 skall medlemsstaterna dessutom, fyra år efter anmälan av direktivet och därefter regelbundet, till kommissionen överlämna en utförlig rapport om sitt badvatten och dess mest betydelsefulla egenskaper. Rapporten skall upprättas varje år från och med den 1 januari 1993, till följd av en ändring av denna bestämmelse genom rådets direktiv 91/692/EEG av den 23 december 1991 om att standardisera och rationalisera rapporteringen om genomförandet av vissa direktiv om miljön (EGT L 377, s. 48; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 208).

Det administrativa förfarandet

12 Efter att ha granskat rapporten om kvaliteten på badvatten i Belgien för åren 1983-1987, påtalade kommissionen i skrivelse av den 8 oktober 1987 för de belgiska myndigheterna att flera överträdelser av direktiv 76/160 hade förekommit. Bland annat hade gränsvärden överskridits, vissa badvatten uteslutits och analysfrekvensen varit otillräcklig. De belgiska myndigheterna inkom, i skrivelse av den 11 februari 1988, med vissa uppgifter som svar på kommissionens frågor.

13 I skrivelse av den 21 juni 1988 underrättade kommissionen Konungariket Belgien om att den hade mottagit ett klagomål, enligt vilket badning i regionen Vallonien skedde inom flera områden där vattnet inte uppfyllde kraven i fråga om de parametrar som anges i bilagan till direktiv 76/160 och enligt vilket dessa områden hade uteslutits från direktivets tillämpningsområde.

14 De belgiska myndigheterna svarade i skrivelse av den 6 oktober 1988 att genomförandet av direktiv 76/160 hade försenats till följd av praktiska svårigheter som uppkom genom decentraliseringen av myndigheter.

15 Genom en formell underrättelse av den 25 september 1989 anmodade kommissionen Konungariket Belgien att yttra sig inom två månader. Konungariket Belgien besvarade skrivelsen den 4 januari 1990. Det bestred då att nämnda direktiv skulle ha tillämpats på ett felaktigt sätt och anförde att olika åtgärder hade vidtagits för att förbättra kvaliteten på landets badvatten.

16 Kommissionen underrättade de belgiska myndigheterna i skrivelse av den 14 november 1995 om att den inte skulle skicka något motiverat yttrande om de belgiska myndigheterna tillhandahöll fullständig och utförlig information om reningsprogrammen för de badvatten där de i direktiv 76/160 fastställda gränsvärdena hade överskridits.

17 De belgiska myndigheterna besvarade kommissionens begäran genom att tillhandahålla olika slag av information den 31 januari 1996, beträffande regionen Flandern, och den 13 mars samma år, beträffande regionen Vallonien.

18 Den 27 december 1996 tillställde kommissionen Konungariket Belgien ett motiverat yttrande, vari den anmodade nämnda stat att vidta de åtgärder som var nödvändiga för att rätta sig efter direktiv 76/160 inom två månader från och med delgivandet av nämnda yttrande. I detta anmärkte kommissionen för det första att flera badplatser vid inre vatten inte uppfyllde kraven i fråga om de parametrar som angavs i bilagan till direktivet. Den ansåg för det andra att den information som hade tillhandahållits om reningsprogrammen för inre badvatten, beträffande såväl regionen Flandern som regionen Vallonien, var otillräcklig. För det tredje underkände den argumentet att vattengenomströmningen i Vallonien sommartid var otillräcklig för att kunna göra badning möjlig. Kommissionen gjorde slutligen gällande att de behöriga myndigheterna, bortsett från de undantag som angivits i rapporterna om kvaliteten på badvattnet, inte hade utnyttjat möjligheten att förbjuda badning i de vatten som inte uppfyllde kraven i fråga om de parametrar som fastställdes i direktiv 76/160.

19 De belgiska myndigheterna besvarade det motiverade yttrandet i skrivelse av den 12 februari 1997, beträffande regionen Bryssel, av den 6 mars 1997, beträffande regionen Flandern, och av den 1 juli 1997, beträffande regionen Vallonien.

20 Kommissionen beslöt att väcka denna talan, eftersom den, beträffande regionen Flandern, bedömde att det av dessa skrivelser inte framkom någon ny uppgift och eftersom det, beträffande regionen Vallonien, kunde konstateras dels att de belgiska myndigheterna hade minskat antalet badplatser på ett sätt som inte motsvarade kraven enligt direktiv 76/160, dels att det inte i tillräcklig grad var styrkt att det faktiskt var förbjudet att bada på de förorenade platser som besöktes av badare.

Prövning i sak

tgärden att utan giltigt skäl utesluta flera badplatser vid inre vatten från tillämpningsområdet för direktiv 76/160

21 Kommissionen har gjort gällande att regionen Vallonien har reducerat tillämpningsområdet för direktiv 76/160 genom att utan giltigt skäl från årliga rapporter om kvaliteten på badvatten utesluta flera badplatser vid inre vatten vilka tidigare förekom i dessa rapporter.

22 De belgiska myndigheterna har hävdat att de enda inre "badplatserna" i den mening som avses i direktiv 76/160 är de tio områden som anges i rapporten om kvaliteten på badvatten för badsäsongen år 1996 och inom vilka badning uttryckligen är tillåten. Prover har tagits inom dessa områden i enlighet med artikel 6 i nämnda direktiv. För varje gång som det har kunnat konstateras att de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktivet har överskridits har badning förbjudits, med den följden att det aktuella området tillfälligt eller slutgiltigt har uteslutits från tillämpningsområdet för direktiv 76/160.

23 De belgiska myndigheterna har för det första medgett att regionen Vallonien, i en strävan att visa öppenhet, har tillhandahållit kommissionen de resultat som erhölls för 28 andra badplatser inom ramen för ett nätverk för att studera den bakteriologiska kvaliteten i vattenströmmarna i Vallonien. När dessa områden, efter detta tillhandahållande, beaktades i rapporten om kvaliteten på badvatten för badsäsongen år 1991 gjorde regionen Vallonien kommissionen emellertid uppmärksam på att dessa områden inte hade någon infrastruktur för att ta emot badare och att områdena besöktes i ringa utsträckning eller inte alls. Enligt de belgiska myndigheterna skall dessa områden följaktligen inte anses som badplatser i den mening som avses i direktiv 76/160.

24 De belgiska myndigheterna har för det andra påpekat att det enda kriterium de har tillämpat för att bestämma badplatserna är det som används i artikel 1.2 i direktiv 76/160 för att definiera begreppet "badvatten", det vill säga besök av ett "stort antal badare".

25 Sådana omständigheter som ringa vattendjup, avsaknad av infrastrukturer, kajakpaddling eller ogynnsamma klimatförhållanden är relevanta för att avgöra om det badas i ringa utsträckning eller inte alls, och följaktligen om nämnda områden skall anses som badplatser i den mening som avses i direktiv 76/160. De belgiska myndigheterna har i detta hänseende hänvisat till följande utdrag ur förslaget KOM(74) 2255 slutlig, av den 3 februari 1975, till rådets direktiv, vilka inte återfinns i direktivets slutliga lydelse:

- Direktivet omfattar endast områden där badning är tillåten eller tolereras. Badning på otillåtna platser sker på egen risk (punkt 3.2).

- Särskild uppmärksamhet skall ägnas platser där antalet badare överstiger genomsnittet på 10 000 personer per linjär kilometer badstrand eller kustlinje (punkt 3.4).

- Hälsorisken står i proportion till den tid som tillbringas i vattnet och varierar väsentligt beroende på luft- och, till följd därav, vattentemperaturen. I fråga om havsvatten, som utgör den populäraste badplatsen, innehåller direktivet följaktligen mindre stränga villkor för de regioner där den i allmänhet låga vattentemperaturen (mindre än 20_C) begränsar badtiden i förhållande till andra regioner där man kan bada hela dagen (punkt 35).

- Det är nedsänkningen av hela kroppen i vattnet under en längre tid som utgör den huvudaktivitet som är avgörande för vilka fysikaliska och kemiska egenskaper som badvatten skall ha.

26 De belgiska myndigheterna har dessutom gjort gällande att deras argument, att det ringa vattendjupet, som på flera platser understiger 50 centimeter, på grund av otillräcklig vattengenomströmning, medför att det badas i mindre utsträckning, bekräftas av det i punkt 11 i bilagan till direktiv 76/160 angivna kravet att badvattnet skall vara genomskinligt ned till åtminstone en meters djup. Ett sådant krav är ett viktigt indicium på att badning i allmänhet anses förutsätta en meters vattendjup.

27 De belgiska myndigheterna har för det tredje anfört att den omständigheten att minst 16 områden, som sedermera inte har tagits med i de årliga rapporterna, betecknas som badplatser i en reklambroschyr om campingplatser, som publicerades i regionen Vallonien år 1998, varken innebär att badning där utövas av ett stort antal badare eller att det går att bada där, eftersom djupet kan vara otillräckligt. Det är endast campingplatsernas ägare, vilka strävar efter att göra sina inrättningar mera lockande, som ansvarar för denna information.

28 Domstolen erinrar om att det av artikel 1.2 a andra strecksatsen i direktiv 76/160 framgår att som "badvatten" skall anses allt rinnande eller stillastående sötvatten och havsvatten, i vilket badning inte är förbjuden och traditionellt utövas av ett stort antal badare. Detta begrepp skall tolkas mot bakgrund av direktivets ändamål, såsom de uttrycks i de två inledande övervägandena i ingressen till direktivet, enligt vilka det "[f]ör att skydda miljön och människors hälsa är ... nödvändigt att minska föroreningen av badvatten och att skydda sådant vatten mot ytterligare försämring" och att en "[k]ontroll av badvatten är nödvändig för att inom ramen för den gemensamma marknaden uppnå gemenskapens mål vad avser en förbättring av levnadsvillkoren, en harmonisk utveckling av ekonomiska verksamheter inom gemenskapen som helhet och en fortgående och balanserad tillväxt" (dom av den 14 juli 1993 i mål C-56/90, kommissionen mot Förenade kungariket, REG 1993, s. I-4109, punkt 33).

29 Dessa syften skulle inte uppnås om badvatten, som under flera år har omfattats av de kontroller som föreskrivs i direktiv 76/160 och vars resultat har skickats till kommissionen för vidare publicering i dess årliga rapporter om kvaliteten på medlemsstaternas badvatten, kunde uteslutas från tillämpningsområdet för nämnda direktiv endast av det skälet att antalet badare understiger ett visst tröskelvärde.

30 Det ankommer dessutom på varje medlemsstat som påstår att badning inte längre traditionellt utövas inom vissa områden och som följaktligen inte längre önskar att dessa områden skall anses som badplatser i den mening som avses i direktiv 76/0160 att bevisa dels att traditionell badning inte förekommer inom något av områdena i fråga, dels att ett sådant förhållande inte beror på att man inom dessa områden har överskridit de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktivet.

31 Domstolen konstaterar emellertid att de belgiska myndigheterna inte har lagt fram någon sådan bevisning för vart och ett av områdena i fråga.

32 För det första innebär den omständigheten att minst 16 områden betecknas som badplatser i en reklambroschyr om campingplatser att vissa infrastrukturer, exempelvis sanitetsanläggningar, finns i närheten av dessa områden. En sådan uppgift utgör därför ett indicium på att dessa områden alltjämt traditionellt besöks av ett stort antal badare vars hälsa måste skyddas.

33 Att vattendjupen är ringa är för det andra i sig ingen tillräcklig grund för att en medlemsstat skall kunna anse att vissa platser inte utgör badplatser i den mening som avses i direktiv 76/160.

34 Det kan nämligen inte uteslutas att ett ringa vattendjup lockar sådana särskilda befolkningsgrupper som äldre personer eller barn. Såsom kommissionen riktigt har påpekat kan man under alla förhållanden inte av den parameter som föreskrivs i punkt 11 i bilagan till direktiv 76/160, enligt vilken vattnet skall vara genomskinligt ned till minst en meters djup, dra slutsatsen att endast områden där vattendjupet överstiger en meter skall anses som badplatser i den mening som avses i nämnda direktiv. En sådan parameter innebär endast att badvattnet skall vara genomskinligt ned till minst en meters djup eller, om vattendjupen understiger en meter, att genomskinligheten skall vara total.

35 För det tredje har de belgiska myndigheterna inte visat att kajakpaddling inom de aktuella områdena är så allmänt och ständigt förekommande att det har blivit omöjligt att bada där.

36 Att klimatförhållandena är ogynnsamma kan för det fjärde inte heller ligga till grund för en medlemsstats bedömning att vissa områden inte omfattas av uttrycket badplatser i den mening som avses i direktiv 76/160.

37 Domstolen erinrar om att det av bestämmelserna i direktiv 76/160 följer att sådana ogynnsamma klimatförhållanden kan beaktas när badsäsongens varaktighet skall fastställas. I artikel 1 i direktivet definieras nämligen "badsäsong" som "den period under vilken ett stort antal badare kan förutses med hänsyn till lokalt bruk, inbegripet eventuella lokala regler för badning och väderleksförhållanden".

38 Enligt artikel 5.2 och artikel 8 i direktiv 76/160 gör exceptionella meteorologiska förhållanden det dessutom möjligt att bortse från att de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 överskrids eller att åsidosätta bestämmelserna i denna artikel, i det senare fallet på villkor att kommissionen omedelbart informeras om åsidosättandet och om skälen och den förväntade tidsperioden.

39 Dessa bestämmelser, som skall tolkas restriktivt, har emellertid inte åberopats av de belgiska myndigheterna.

40 Domstolen konstaterar slutligen att tolkningen av bestämmelserna i direktiv 76/160 i punkterna 32-39 i denna dom inte kan sättas i fråga av de av de belgiska myndigheterna åberopade utdragen ur förslaget till direktiv av den 3 februari 1975, vilka inte återfinns i direktivets slutliga lydelse, såsom nämnda myndigheter för övrigt uttryckligen har medgett.

41 Domstolen drar följaktligen slutsatsen att Konungariket Belgien har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 4.1 i direktiv 76/160 genom att utan giltigt skäl utesluta flera badplatser vid inre vatten från tillämpningsområdet för nämnda direktiv.

Underlåtenheten att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att kvaliteten på badvattnet skall överensstämma med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktiv 76/160 och omständigheten att de resultat som krävs enligt direktivet inte har uppnåtts

42 Kommissionen har klandrat de belgiska myndigheterna dels för att inte ha vidtagit de åtgärder som är nödvändiga för att kvaliteten på badvattnet skall överensstämma med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktiv 76/160, dels för att inte ha uppnått de resultat som krävs enligt direktivet.

43 Dessa grunder skall undersökas tillsammans, eftersom det resultat som medlemsstaterna skall uppnå enligt artikel 4 i direktiv 76/160 består i att säkerställa att kvaliteten på badvattnet överensstämmer med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i nämnda direktiv.

44 Kommissionen har gjort gällande att investeringsprogrammen för vattenrening är otillräckliga beträffande såväl regionen Flandern som regionen Vallonien. De belgiska myndigheterna har endast hänvisat till upprättandet av infrastrukturer för vattenhantering i allmänhet utan att ange hur dessa skulle förbättra kvaliteten på badvattnet. I regionen Flandern omfattas inte alla badplatser av programmet för vattenrening. Vad beträffar regionen Vallonien anges i programmet varken när de infrastrukturarbeten som avses skall inledas eller avslutas eller exakt var de skall utföras.

45 De belgiska myndigheterna har enligt kommissionen åsidosatt artikel 4 i direktiv 76/160 genom att inte vidta de åtgärder som är nödvändiga för att kvaliteten på badvattnet skall överensstämma med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktivet. Kommissionen har särskilt anfört att de resultat som föreskrivs i artikel 5, vid tillämpningen av artikel 4, inte har uppnåtts och att inget av de undantag som föreskrivs i direktivet är tillämpligt. Enligt rapporten om kvaliteten på badvatten för badsäsongen år 1995 för hela Belgien uppfylls kraven i fråga om badplatser vid sötvatten i 41,4 procent av fallen.

46 De belgiska myndigheterna har beträffande regionen Flandern gjort gällande att man har vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa de erforderliga förbättringarna av kvaliteten på badvattnet inom det fåtal områden där detta var nödvändigt. Åtgärdsprogram som syftar till att förbättra vattenkvaliteten har vid flera tillfällen lagts fram för kommissionen. De innefattar såväl investeringar i vissa infrastrukturer för rening, vilka är avsedda att förbättra kvaliteten på badvattnet vid kusten, som en översikt över interkommunala investeringsplaner för badplatser vid sött ytvatten.

47 De belgiska myndigheterna har tillagt att det är orealistiskt att ange en målsättning enligt vilken badvattnen skall uppfylla kraven enligt direktiv 76/160 till 100 procent. Bad i naturlig miljö innebär nämligen hälsorisker som inte helt kan kontrolleras, som hänger samman med otillåtna utsläpp, användning av gödselvatten och föroreningar från badarna själva.

48 Domstolen erinrar först om att medlemsstaterna, enligt artikel 4.1 i direktiv 76/160, är skyldiga att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att badvattnen skall överensstämma med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktivet inom tio år efter anmälan av detsamma. Denna tidsfrist är längre än den tidsfrist som föreskrivs för direktivets införlivande för att möjliggöra för medlemsstaterna att uppfylla ett sådant krav (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Förenade kungariket, punkt 42, och dom av den 8 juni 1999 i mål C-198/97, kommissionen mot Tyskland, REG 1999, s. I-3257, punkt 35).

49 Direktivet ålägger således medlemsstaterna att uppnå vissa resultat, och de kan utöver de undantag som föreskrivs i detta direktiv inte åberopa några särskilda omständigheter för att motivera att de inte uppfyller denna skyldighet (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Förenade kungariket, punkt 43, och dom av den 12 februari 1998 i mål C-92/96, kommissionen mot Spanien, REG 1998, s. I-505, punkt 28, och domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkt 35).

50 De belgiska myndigheterna har emellertid inte åberopat något av dessa undantag. De har inte heller bestritt att det av rapporten om kvaliteten på badvatten för badsäsongen år 1995 framgår att kraven i fråga om badplatser vid sötvatten uppfylldes i 41,4 procent av fallen för hela Belgien.

51 Att nödvändiga åtgärder skulle ha vidtagits beträffande regionen Flandern för att säkerställa de erforderliga förbättringarna av kvaliteten på badvattnet kan under dessa omständigheter inte motivera att de resultat som krävs enligt direktiv 76/160 inte har uppnåtts (se i detta avseende domarna i de ovannämnda målen kommissionen mot Förenade kungariket, punkt 44, och kommissionen mot Tyskland, punkt 35).

52 Vad därefter avser de belgiska myndigheternas argument att det är omöjligt att uppfylla kraven till 100 procent när det gäller badvatten i naturlig miljö, erinrar domstolen om att det av artikel 5.1 i direktiv 76/160 framgår att badvatten skall anses uppfylla kraven i fråga om de i direktivet angivna parametrarna, om det framkommer av proverna, som har tagits på samma plats och med den frekvens som anges i bilagan, att parametervärdena för ifrågavarande vattenkvalitet är uppfyllda i 95, 90 eller 80 procent av dessa prover, i de fall som anges i denna bestämmelse.

53 Av detta följer att badvatten under vissa omständigheter, och på de villkor som föreskrivs i artikel 5.1 tredje och fjärde strecksatserna i direktiv 76/160, skall anses överensstämma med kraven enligt direktivet, även om 5, 10 eller 20 procent av de prover som har tagits på samma plats inte uppfyller dessa krav.

54 Även om det antas att ett absolut hinder att fullgöra de skyldigheter som följer av direktiv 76/160 kan göra det befogat att inte följa direktivet, har de belgiska myndigheterna i föreliggande fall slutligen inte heller styrkt att ett sådant hinder föreligger (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkt 41).

55 Domstolen drar följaktligen slutsatsen att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 4.1 i direktiv 76/160 genom att inte vidta de åtgärder som är nödvändiga för att kvaliteten på badvattnet skall överensstämma med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktivet och genom att inte uppnå de resultat som krävs enligt direktivet.

Huruvida det föreligger en skyldighet att förbjuda badning i områden där kvaliteten på vattnet inte överensstämmer med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktiv 76/160

56 Kommissionen har gjort gällande att de åtgärder som föreskrivs i den belgiska lagstiftningen för det fall att de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktiv 76/160 överskrids på en badplats är otillräckliga. Den har i detta hänseende påpekat att ett beslut att förbjuda badning skall fattas av kommunerna, som informeras av hälsovårdsmyndigheten om eventuella överskridanden av gränsvärden på badplatserna inom deras territorier, men att de belgiska myndigheterna inte med säkerhet vet om kommunerna verkligen följer en till dem riktad anmodan att förbjuda badning. Vad beträffar regionen Vallonien har endast ett beslut av kommunfullmäktige (arrêté municipal) om förbud mot badning inom ett salmonellasmittat område fattats den 17 juni 1996, och av kommissionens årliga rapport om kvaliteten på badvatten för badsäsongen år 1995 framgår att inget område omfattades av ett sådant förbud.

57 En korrekt tillämpning av direktiv 76/160 medför emellertid, enligt kommissionen, en skyldighet att förbjuda badning för det fall att gränsvärdena inom ett visst angivet område överskrids. En sådan skyldighet, som visserligen inte uttryckligen föreskrivs i direktiv 76/160, följer av artikel 1.2 a jämförd med artikel 4.1 i direktivet när dessa tolkas mot bakgrund av direktivets ändamål - såsom det uttrycks i första övervägandet i ingressen och erinras om i artikel 8 tredje stycket i direktivet - som särskilt består i att skydda människors hälsa. Badarnas hälsa skulle nämligen utsättas för många risker om det inte fanns något sådant förbud.

58 De belgiska myndigheterna har hävdat att hälsovårdsmyndigheten underrättar kommunen i fråga varje gång som det av kontroller framkommer att de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktiv 76/160 har överskridits på en badplats och att kommunen efter samråd med de berörda enheterna förbjuder badning inom detta område. Ett förslag om att förbjuda badning har alltid följts. Badplatsen i fråga har på så sätt tillfälligt eller slutgiltigt uteslutits från tillämpningsområdet för direktiv 76/160. De belgiska myndigheterna har bestritt den av kommissionen förordade tolkningen av direktiv 76/160, enligt vilken de belgiska föreskrifterna borde ha medfört en skyldighet för kommunerna att förbjuda badning för det fall att gränsvärdena inom ett område överskreds.

59 Domstolen konstaterar för det första att det av artikel 4.1 i direktiv 76/160 framgår att den berörda medlemsstaten, för det fall att de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktiv 76/160 överskrids, är skyldig att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att kvaliteten på badvattnet skall överensstämma med nämnda gränsvärden.

60 Domstolen konstaterar härefter att ingen bestämmelse i direktiv 76/160 medför någon skyldighet att förbjuda badning inom ett område, när det har konstaterats att nämnda gränsvärden där har överskridits.

61 Slutligen kan en sådan skyldighet inte heller anses följa av ändamålet med direktiv 76/160, som i enlighet med vad som har erinrats om i punkt 25 i denna dom består i att säkerställa skyddet för människors hälsa.

62 Behovet att skydda människors hälsa medför endast en skyldighet för en medlemsstat att förbjuda badning inom ett visst angivet område om de överskridanden som där har kunnat konstateras är av sådan omfattning eller de gränsvärden som inte har iakttagits är av sådan art att fara uppkommer för människors hälsa.

63 Med hänsyn till lydelsen av bestämmelserna i direktiv 76/160 kan kommissionen följaktligen inte klandra Konungariket Belgien för att i sin lagstiftning inte ha föreskrivit någon skyldighet att förbjuda badning inom områden där kvaliteten på vattnet inte överensstämmer med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i nämnda direktiv 76/160.

64 Talan kan följaktligen inte bifallas i denna del.

65 Mot denna bakgrund drar domstolen följande slutsats:

Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 4.1 i direktiv 76/160

- genom att utan giltigt skäl utesluta flera badplatser vid inre vatten från tillämpningsområdet för nämnda direktiv, och

- genom att inte vidta de åtgärder som är nödvändiga för att kvaliteten på badvattnet skall överensstämma med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktivet, inom tio år efter det att direktivet anmäldes, och genom att inte uppnå de resultat som krävs enligt direktivet.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

66 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Konungariket Belgien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket Belgien i väsentliga delar har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

(femte avdelningen)

följande dom:

1) Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 4.1 i rådets direktiv 76/160/EEG av den 8 december 1975 om kvaliteten på badvatten

- genom att utan giltigt skäl utesluta flera badplatser vid inre vatten från tillämpningsområdet för nämnda direktiv, och

- genom att inte vidta de åtgärder som är nödvändiga för att kvaliteten på badvattnet skall överensstämma med de gränsvärden som har fastställts i enlighet med artikel 3 i direktivet, inom tio år efter det att direktivet anmäldes, och genom att inte uppnå de resultat som krävs enligt direktivet.

2) Talan ogillas i övrigt.

3) Konungariket Belgien skall ersätta rättegångskostnaderna.