Domstolens dom den 5 maj 1998. - Glencore Grain Ltd, tidigare Richco Commodities Ltd mot Europeiska kommissionen. - Biståndsaktion från gemenskapen till staterna i före detta Sovjetunionen - Lån - Remburs - Talan om ogiltigförklaring - Upptagande till sakprövning - Direkt inverkan. - Mål C-404/96 P.



Rättsfallssamling 1998 s. I-02435



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Domslut



Nyckelord

1 Överklagande - Grunder - Upptagande till sakprövning - Villkor - Åberopande av grunder som även anförts vid förstainstansrätten - Saknar betydelse

(EG-stadgan för domstolen, artikel 51; domstolens rättegångsregler, artikel 112.1 c)

2 Talan om ogiltigförklaring - Fysiska eller juridiska personer - Rättsakter som rör dessa personer direkt och personligen - Direkt inverkan - Kriterier - Verkställande av ett lån från gemenskapen till Sovjetunionen och dess delrepubliker - Kommissionens beslut riktat till låntagaren att vägra godkänna förenligheten med de tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelserna av ändringarna i avtalen mellan låntagarens befullmäktigade ombud och ett företag som tilldelats kontraktet - Direkt inverkan på företaget

(EG-fördraget, artikel 173 fjärde stycket)

Sammanfattning

1 När ett överklagande av en dom från förstainstansrätten på ett exakt sätt anger de kritiserade domskälen i den överklagade domen samt de rättsliga argument som på ett särskilt sätt stöder yrkandet om ogiltigförklaring, kan det förhållandet att dessa argument även framfördes vid förstainstansrätten inte motivera att de avvisas.

2 Direkt inverkan på sökanden såsom ett villkor för att en talan om ogiltigförklaring som väckts av en fysisk eller juridisk person av ett beslut som riktar sig till en annan person förutsätter att den påtalade gemenskapsåtgärden har direkt inverkan på sökandens rättsliga ställning och att den inte lämnar dem till vilka åtgärden riktar sig och som skall genomföra den något utrymme för skönsmässig bedömning, eftersom åtgärden har en rent automatisk karaktär och endast följer av gemenskapslagstiftningen utan att några mellanliggande regler skall tillämpas. Detsamma gäller när mottagarnas möjlighet att inte följa gemenskapsrättsakten är rent teoretisk, eftersom det inte råder något tvivel om att de är villiga att dra de slutsatser som är förenliga med rättsakten.

Vad gäller verkställandet av ett lån från gemenskapen till Sovjetunionen och dess medlemsstater, för att möjliggöra import av jordbruksprodukter och livsmedel samt medicinska artiklar, berörs ett företag som har tilldelats kontraktet för leverans av vete direkt, i den ovan avsedda meningen av kommissionens beslut, riktat till låntagarrepublikens finansiella ombud att vägra godkänna förenligheten med de tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelserna av ändringarna i avtalen mellan det företag som tilldelats kontraktet och det ombud som låntagarrepubliken befullmäktigat i detta avseende, eftersom det befullmäktigade ombudets möjlighet att verkställa leveranskontrakten i enlighet med de villkor som kommissionen inte godkände, och att således avstå från gemenskapsfinansiering, var rent teoretisk, vilket innebär att kommissionen genom att utöva sin befogenhet berövade det företag som tilldelats kontraktet samtliga faktiska möjligheter att genomföra det kontrakt som det hade tilldelats eller erhålla betalning för de leveranser som hade gjorts enligt de överenskomna villkoren.

Parter

I mål C-404/96 P,

Glencore Grain Ltd, tidigare Richco Commodities Ltd, bolag bildat enligt på Bermudaöarna gällande rätt, Hamilton (Bermudaöarna), företrätt av advokaterna M.M. Slotboom, P.V.F. Bos och J.G.A. van Zuuren, Rotterdam, delgivningsadress: advokatbyrån M. Loesch, 11, rue Goethe, Luxemburg,

klagande,

angående överklagande av dom meddelad den 24 september 1996 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (tredje avdelningen) i mål T-509/93, Richco mot kommissionen (REG 1996, s. II-1181), i vilket det förs talan om upphävande av denna dom, i vilket den andra parten är:

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av B. J. Drijber och N. Khan, båda vid rättstjänsten, i egenskap av ombud, delgivningsadress: rättstjänsten, Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,

meddelar

DOMSTOLEN

sammansatt av ordföranden G.C. Rodríguez Iglesias, avdelningsordförandena C. Gulmann, H. Ragnemalm, M. Wathelet (referent) och R. Schintgen samt domarna G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida, P.J.G. Kapteyn, J.L. Murray, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann, L. Sevón och K. M. Ioannou,

generaladvokat: A. La Pergola,

justitiesekreterare: avdelningsdirektören D. Louterman-Hubeau,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att parterna har avgivit muntliga yttranden vid sammanträdet den 8 oktober 1997,

och efter att den 16 december 1997 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Glencore Grain Ltd, tidigare Richco Commodities Ltd (nedan kallat Glencore eller klaganden), har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 23 december 1996, i enlighet med artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat förstainstansrättens dom av den 24 september 1996 i mål T-509/93, Richco mot kommissionen (REG 1996, s. II-1181, nedan kallad den överklagade domen), där förstainstansrätten avvisade klagandens talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 12 juli 1993 riktat till State Export-Import Bank of Ukraine.

Tillämpliga bestämmelser

2 Rådet antog den 16 december 1991 beslut 91/658/EEG om beviljande av ett medelfristigt lån till Sovjetunionen och dess delrepubliker (EGT L 362, s. 89).

3 I artikel 1.1 i beslutet föreskrivs följande:

"Gemenskapen skall bevilja ett medelfristigt lån till Sovjetunionen och dess delrepubliker på ett maximibelopp på 1 250 miljoner ecu med en längsta lånetid på tre år, att utbetalas i tre på varandra följande omgångar, för att möjliggöra import av jordbruksprodukter och livsmedel samt medicinska artiklar ...".

4 Artikel 2 i beslut 91/658 föreskriver för det ändamålet att

"... kommissionen [skall] ha befogenhet att på gemenskapens vägnar låna upp nödvändiga resurser som ställs till Sovjetunionens och dess delrepublikers förfogande i form av ett lån".

5 Artikel 3 i beslutet innehåller följande bestämmelse:

"Det lån som avses i artikel 2 förvaltas av kommissionen."

6 Av artikel 4 framgår för övrigt följande:

"1. Kommissionen skall ha befogenhet att i samråd med myndigheterna i Sovjetunionen och dess delrepubliker fastställa ... de ekonomiska och finansiella villkoren för att lånet skall beviljas, reglerna för hur medlen skall ställas till förfogande samt de nödvändiga garantierna för att säkerställa att lånet återbetalas.

...

3. Importen av de produkter vars finansiering säkerställs genom lånet skall ske till världsmarknadspriser. Fri konkurrens skall säkerställas för inköp och leverans av produkterna som skall motsvara internationellt erkända kvalitetsnormer."

7 Den 9 juli 1992 antog kommissionen förordning (EEG) nr 1897/92 om genomförandebestämmelser för ett medelfristigt lån till Sovjetunionen och dess delrepubliker, vilka fastställts i beslut 91/658 (EGT L 191, s. 22).

8 I artikel 2 i denna förordning föreskrivs följande:

"Lånen beviljas i enlighet med kontrakt som sluts mellan delrepublikerna och kommissionen. Kontrakten skall, som villkor för utbetalning av lånen, omfatta bestämmelserna i artikel 3-7."

9 Följande anges i artikel 4 i förordning nr 1897/92:

"1. Lånen skall endast användas till att finansiera inköp och leverans av produkter som omfattas av sådana kontrakt som kommissionen har godkänt såsom överensstämmande med bestämmelserna i beslut 91/658/EEG samt med bestämmelserna i de kontrakt som avses i artikel 2.

2. Kontrakten skall underställas kommissionen av delrepublikerna eller de finansiella ombud som dessa har utsett."

10 Artikel 5 innehåller villkoren för ett godkännande enligt artikel 4. Bland dessa villkor finns följande två punkter:

"1. Kontraktet har slutits enligt ett förfarande som säkerställer fri konkurrens ...

2. Kontraktet erbjuder bästa möjliga inköpsvillkor jämfört med de priser som normalt gäller på internationella marknader."

11 Europeiska ekonomiska gemenskapen och Ukraina, som efterträdare till Sovjetunionen, undertecknade den 13 juli 1992 i enlighet med förordning nr 1897/92 ett "Memorandum of Understanding" (nedan kallat ramavtalet) på grundval av vilket gemenskapen beviljade Ukraina det lån som hade inrättats genom beslut 91/658. Således föreskrevs att gemenskapen som långivare skulle bevilja Ukraina som låntagare, genom dess ekonomiska ombud State Export-Import Bank of Ukraine (nedan kallad SEIB), ett medelfristigt lån på 130 miljoner ecu med en längsta lånetid om tre år.

12 Artikel 6 i ramavtalet föreskriver följande:

"Lånebeloppet, med avdrag för de provisioner och kostnader som EEG skall bära, skall utbetalas till låntagaren och i enlighet med bestämmelserna och villkoren i låneavtalet endast användas till att täcka de oåterkalleliga remburser som låntagaren har ställt enligt internationella standardmallar med tillämpning av leveranskontrakt, förutsatt att Europeiska gemenskapernas kommission har godkänt dessa kontrakt och remburser såsom förenliga med rådets beslut av den 16 december 1991 och med detta avtal."

13 I punkt 7 uppställs villkoren för att ett kontrakt skall godkännas. Det anges bland annat att de ukrainska organen vid valet av leverantörer som är etablerade inom gemenskapen skulle inhämta åtminstone tre anbud från företag som är självständiga från varandra.

14 Kommissionen och SEIB undertecknade den 13 juli 1992 det avtal som föreskrivs i förordning nr 1897/92 och ramavtalet (nedan kallat låneavtalet). I detta avtal fastställs en exakt mekanism för utbetalning av lånet. Avtalet föreskriver ett förfarande som kan anlitas under den period då lånet skall användas (15 januari 1993-15 juli 1993) och som har till syfte att lägga ut de belopp som har godkänts för betalning för leveranserna.

Faktiska omständigheter och förfarande vid förstainstansrätten

15 Förstainstansrätten fastställde följande i den överklagade domen:

"7 Efter en informell anbudsinfordran i maj 1993 som avsåg inköp av vete, mottog Ukrimpex, ett organ som agerar för Ukrainas räkning, sju förslag, däribland sökandens. Fastän det inte var det prismässigt förmånligaste antog Ukrimpex anbudet, eftersom det var det enda som garanterade att vetet skulle levereras före den 15 juni 1993. Enligt kontraktet, som slöts den 26 maj 1993, åtog sig sökanden att leverera 40 424 ton vete till ett pris av 137,47 ecu per ton, CIF Free out - ukrainsk Svartahavshamn, med garanterad lastning senast den 15 juni 1993.

8 Efter att SEIB hade meddelat kommissionen kontraktet för godkännande och efter ett personligt ingripande från Ukrainas vice premiärminister Demianov, som krävde att kontraktet skulle godkännas på så kort tid som möjligt, meddelade kommissionen i en skrivelse av den 10 juni 1993 ställd till Demianov, att den inte skulle kunna godkänna det kontrakt som hade översänts till institutionen av SEIB. Kommissionen ansåg att kontraktet inte erbjöd de bästa inköpsvillkoren, särskilt i fråga om priset, vilket var högre än det pris som ansågs godtagbart. I samma skrivelse förklarade sig kommissionen vara beredd att, med anledning av den skyndsamhet som föranleddes av försörjningssituationen, öppna gemenskapens lager för att omedelbart leverera 50 000 ton vete till Ukraina till ett pris som kunde understiga det pris om 30 USD per ton som sökanden hade föreslagit. Denna leverans blev föremål för en ny anbudsinfordran varvid kontraktet tilldelades sökanden.

9 Den 11 juni 1993 informerade Ukrimpex sökanden om kommissionens beslut om avslag och begärde att sökanden skulle skjuta upp transporten av varorna. Sökanden svarade att den redan hade befraktat ett fartyg. Således levererades nästan 40 000 ton spannmål.

10 Genom en skrivelse av den 12 juli 1993, ställd till SEIB och undertecknad av ledamoten av kommissionen R. Steichen, meddelade kommissionen SEIB officiellt att den inte kunde godkänna det kontrakt som hade tillställts institutionen. R. Steichen hävdade i det avseendet att '[k]ommissionen kan inte godkänna varukontrakten annat än om de uppfyller alla de villkor som finns uppräknade i rådets beslut 91/658, i kommissionens förordning nr 1897/92 och i ramavtalet. Dessutom föreskrivs i artikel 5.1 b i det låneavtal som ingicks med Ukraina den 13 juli 1992 att kommissionen skall avge sina meddelanden om bekräftelse efter en oinskränkt skönsmässig bedömning'. Han fortsatte med följande ord: 'Kommissionen har ansett att det kontrakt som inlämnats tillsammans med er begäran om godkännande av den 31 maj inte uppfyllde alla de fastslagna villkoren och att institutionen således inte kan godkänna kontraktet eller utfärda ett meddelande om bekräftelse'. Han förtydligade att anledningen till avslaget hade sin grund i att det överenskomna priset var betydligt högre än vad kommissionen kunde godta och att det därvid rörde sig om ett av de villkor för lånetransaktionen som angavs i beslut 91/658 (artikel 4.3) och i förordning nr 1897/92 (artikel 5.2). Därav drog han slutsatsen att 'även om jag är medveten om de trängande behoven i Ukraina, kan kommissionen under dessa omständigheter, med beaktande av samtliga faktorer, inte anse att det inlämnade kontraktet erbjuder de förmånligaste inköpsvillkoren ...'.

...

11 Under dessa omständigheter väckte sökanden, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 10 september 1993, föreliggande talan.

12 Genom en skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 november 1993 har kommissionen framställt en invändning om rättegångshinder."

16 Av den överklagade domen framgår att klaganden yrkade att förstainstansrätten skulle

"- ogiltigförklara beslutet, eller åtminstone [skrivelsen], av den 12 juli 1993 som kommissionen riktade till SEIB, och

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna" (punkt 15 i den överklagade domen).

17 I sin invändning om rättegångshinder yrkade kommissionen att förstainstansrätten skulle

"- avvisa talan, och

- förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna" (punkt 16 i den överklagade domen).

Den överklagade domen

Invändningen om avsaknaden av en rättsakt mot vilken talan kan väckas

18 Förstainstansrätten godtog inte invändningen om rättegångshinder till den del den grundades på avsaknaden av en rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 173 första stycket i fördraget och motiverade detta på följande sätt:

"25 Enligt en fast rättspraxis kan en talan om ogiltigförklaring väckas mot alla bestämmelser, oavsett art eller form, som har antagits av institutionerna och som syftar till att ha rättsverkan (domstolens dom av den 31 mars 1971, kommissionen mot rådet, 22/70, Rec. s. 263).

26 Förstainstansrätten konstaterar i förevarande fall att det av låneavtalet, till vilket SEIB är part, framgår att när kommissionen avger ett meddelande om bekräftelse har SEIB, till vilket detta riktas, rätt att avge en begäran om utbetalning. Omvänt gäller att SEIB berövas denna rätt om kommissionen vägrar att utfärda ett meddelande om bekräftelse.

27 Således bör det anses att rättsakten, genom vilken kommissionen vägrar att godkänna att ett kontrakt uppfyller villkoren för gemenskapsfinansiering, har rättsverkan gentemot SEIB. Den utgör således en rättsakt mot vilken talan kan föras enligt artikel 173 första stycket i fördraget."

Invändningen att den rättsakt vars ogiltigförklaring klaganden har yrkat inte berör honom direkt

19 Förstainstansrätten ansåg att sökanden inte berördes direkt i den mening som avses i artikel 173 fjärde stycket i fördraget av det beslut som kommissionen den 12 juli 1993 hade riktat till SEIB (nedan kallat det omtvistade beslutet) och att talan om ogiltigförklaring av detta beslut således skulle avvisas på följande grunder:

"39 Enligt artikel 173 fjärde stycket i fördraget kan varje fysisk eller juridisk person väcka talan mot ett beslut som, även om det har utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom.

40 Eftersom det ifrågasatta beslutet utgörs av en skrivelse som kommissionen ställt till SEIB den 12 juli 1993 bör det fastställas huruvida sökanden är direkt och personligen berörd av denna rättsakt.

41 Inledningsvis konstaterar förstainstansrätten att kommissionen inte har bestritt att sökanden berörs personligen. Mot bakgrund av omständigheterna i föreliggande fall, anser förstainstansrätten att det endast finns skäl att pröva frågan huruvida sökanden berörs direkt av det omtvistade beslutet.

42 Det bör i det hänseendet konstateras att det i gemenskapens rättsakter och de avtal som har ingåtts mellan gemenskapen, Ukraina och SEIB fastslås en kompetensfördelning mellan kommissionen och det ombud som av Ukraina har givits fullmakt för inköp av vete. Det är i själva verket detta ombud, i föreliggande fall Ukrimpex, som har att genom anbudsinfordran välja medkontrahent, att förhandla om villkoren i kontraktet och att sluta detta. Kommissionens roll består uteslutande av att kontrollera att villkoren för gemenskapsfinansiering är uppfyllda och att i förekommande fall, i syfte att betala ut lånet, godkänna kontrakten såsom överensstämmande med bestämmelserna i beslut 91/658 och i de avtal som har slutits med Ukraina och SEIB. Kommissionen får således inte bedöma handelsavtalet utifrån andra kriterier än dessa.

43 Härav följer att det företag som tilldelas ett kontrakt inte står i avtalsförhållande med någon annan än sin medkontrahent, Ukrimpex, som av Ukraina har givits befogenheten att sluta inköpskontrakt avseende vete. Kommissionen står för sin del inte i avtalsförhållande till någon annan än låntagaren och dennes finansiella ombud, SEIB, som meddelar institutionen om handelsavtalen för att få dessa godkända och som kommissionens beslut härom riktas till.

44 Som en följd därav påverkar inte kommissionens ingripande den rättsliga giltigheten av det handelsavtal som har slutits mellan sökanden och Ukrimpex och ändrar heller inte villkoren i kontraktet, exempelvis de av parterna avtalade priserna. Oaktat kommissionens beslut att inte fastslå att överenskommelserna överensstämde med de tillämpliga bestämmelserna, är det kontrakt som undertecknades den 26 maj 1993 fortsatt bindande för parterna enligt de villkor som dessa har enats om.

45 Det faktum att kommissionen har haft kontakt med sökanden eller med Ukrimpex är inte av sådan art att det förändrar denna bedömning av de rättigheter och skyldigheter som följer för var och en av de berörda parterna av tillämpliga rättsakter och avtal. Vad beträffar frågan huruvida talan om ogiltigförklaring kan tas upp till sakprövning, påpekar förstainstansrätten dessutom att det inte framgår av de kontakter som sökanden har åberopat att kommissionen har agerat på ett sätt som är oförenligt med den roll som institutionen har tilldelats och som består i att godkänna kontraktets överensstämmelse med de tillämpliga bestämmelserna. Detta gäller i än högre grad för de påstådda kontakterna mellan sökanden och sökandens dotterbolag avseende kontrakt som inte har samband med det kontrakt som avses i föreliggande fall.

46 Förstainstansrätten anser dessutom att även om det är riktigt att SEIB inte kan ställa en remburs som kan komma i åtnjutande av gemenskapsgarantin när den erhåller ett beslut från kommissionen i vilket det konstateras att kontraktet inte står i överensstämmelse med tillämpliga bestämmelser, förhåller det sig icke desto mindre så att, som påpekats ovan, varken giltigheten av det kontrakt som slutits mellan sökanden och Ukrimpex eller dess villkor påverkas av beslutet. Det bör i det hänseendet understrykas att kommissionens beslut inte ersätter ett beslut fattat av de nationella myndigheterna, eftersom kommissionen endast har befogenhet att undersöka kontraktens överensstämmelse med avseende på gemenskapsfinansieringen.

47 Vad för övrigt beträffar den direkta tillämpligheten av förordning nr 1897/92 som sökanden har åberopat, påpekar förstainstansrätten att villkoren som skall vara uppfyllda för att kontrakten skall kunna åtnjuta gemenskapsfinansiering uppräknas på ett icke uttömmande sätt i artikel 5 i förordningen, vilket framgår av användningen av uttrycket 'bland annat'. Dessutom hänvisas i artikel 4.1 i förordningen uttryckligen till bestämmelserna i de avtal som har ingåtts mellan Ukraina och kommissionen. Vad beträffar låneavtalet, i vilket formerna för beviljande av gemenskapsfinansiering anges med exakthet, hänvisas i artikel 5.1 till hänsyn till kommissionens absoluta utrymme för skönsmässig bedömning. Under dessa omständigheter förefaller det saknas fog för sökandens argument.

48 Slutligen bör det tilläggas att sökanden, för att bevisa att han är direkt berörd av det omtvistade beslutet, inte kan åberopa förekomsten av en hänvisningsklausul i handelsavtalen som gör genomförandet av kontraktet och betalningen av priset beroende av om kommissionen fastslår att villkoren för utbetalande av gemenskapslånet är uppfyllda. En sådan klausul utgör nämligen en koppling som de avtalsslutande parterna inför mellan det kontrakt som de sluter och en framtida, osäker händelse som gör att deras avtal blir bindande endast om händelsen i fråga inträffar. Förstainstansrätten anser inte att möjligheten att ta upp en talan enligt artikel 173 fjärde stycket i fördraget till sakprövning kan göras beroende av parternas avsikt. Sökandens argument kan således inte godtas."

20 Med beaktande av vad som har anförts ovan avvisade förstainstansrätten talan och förpliktade klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.

verklagandet

21 Glencore har till stöd för sitt överklagande åberopat två grunder avseende dels åsidosättande av artikel 173 fjärde stycket i fördraget, dels motsägelsen i motiveringen till den överklagade domen.

Den första grunden

22 Den första grunden består av två delar.

23 Klaganden har för det första hävdat att förstainstansrätten avvek från domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis då den ansåg att det omtvistade beslutet inte direkt berörde klaganden.

24 Inledningsvis har klaganden hävdat att förstainstansrätten oriktigt ansåg att det omtvistade beslutet inte ersatte ett beslut fattat av de ukrainska myndigheterna (punkt 46 i den överklagade domen). Klaganden har i detta avseende hänvisat till artikel 4 i förordning nr 1897/92 samt villkoren i dess leveranskontrakt med Ukrimpex, där det föreskrivs att betalningssättet skall grundas på gemenskapslånet, vilket endast skulle kunna lyckas om kommissionen godkände kontraktet och förklarades av de ukrainska myndigheternas dåliga finansiella situation som ledde till att de inte kunde uppfylla sina betalningsskyldigheter utan gemenskapsfinansiering.

25 Enligt detta kontrakt ankom det således på Ukrimpex "att inhämta samtliga nödvändiga tillstånd och i synnerhet se till att kommissionen eller Europeiska gemenskaperna godkänner kontraktet" och att "betala varje varuparti i enlighet med villkoren i låneavtalet med EEG ...".

26 För att uppfylla sina åtaganden gentemot Glencore var de ukrainska myndigheterna således faktiskt och rättsligt fullständigt beroende av kommissionens godkännande med tanke på gemenskapsfinansieringen. När kommissionen genom skrivelse av den 10 juni 1993 vägrade att godkänna kontraktet av den 26 maj 1993, ersatte dess beslut följaktligen de ukrainska myndigheternas beslut att betala det överenskomna priset.

27 Klaganden har för det andra kritiserat förstainstansrätten för att den inte hade beaktat att de ukrainska myndigheterna, i avsaknad av gemenskapsfinansiering, inte hade befogenhet att företa skönsmässig bedömning vad gäller uppfyllelsen av deras betalningsskyldigheter gentemot Glencore (se dom av den 13 maj 1971 i de förenade målen 41/70-44/70, International Fruit Company m.fl. mot kommissionen, REG 1971, s. 411, av den 23 november 1971 i mål 62/70, Bock mot kommissionen, REG 1971, s. 897, och av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki, REG 1985, s. 207).

28 Klaganden har för det tredje kritiserat förstainstansrätten för att den inte följde domstolens och förstainstansrättens rättspraxis i fråga om upptagande till sakprövning av talan som en "eventuell mottagare av stödet" riktar mot kommissionens beslut avseende statligt stöd.

29 Klaganden har i detta avseende påpekat att på samma sätt som en medlemsstat som avser att bevilja stöd kan komma överens med en eventuell mottagare om att endast bevilja stödet om kommissionen godkänner det anmälda stödet, hade de ukrainska myndigheterna genom kontraktet åtagit sig att till Glencore betala det nya priset, om kommissionen godkände detta pris med hänsyn till gemenskapsfinansieringen. På samma sätt hade situationen för Glencore, som under förfarandet för godkännande vid kommissionen oavbrutet stod i kontakt med institutionen, likheter med situationen för mottagaren av föreslaget stöd. Förstainstansrätten handlade oriktigt då den i punkt 45 i den överklagade domen underlät att fästa vikt vid denna omständighet.

30 Dessutom handlade förstainstansrätten enligt klaganden oriktigt då den fastställde att förekomsten av en hänvisningsklausul som påverkade kontraktets genomförande och betalningen av priset inte hade haft till följd att det omtvistade beslutet direkt påverkade Glencore (punkt 48 i den överklagade domen). Att kontraktet mellan Glencore och Ukrimpex skulle godkännas av kommissionen för att det skulle erhålla gemenskapsfinansiering och att dess genomförande således faktiskt och rättsligt var beroende av detta godkännande bildade tvärtom underlag för hänvisningsklausulen.

31 Kommissionen anser att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den åberopade argumentationen endast återger de argument som klaganden framförde vid förstainstansrätten. Enligt en fast rättspraxis uppfyller ett överklagande som begränsas till att upprepa eller att i text återge de grunder och argument som redan framförts vid förstainstansrätten inte kraven på motivering enligt artikel 51 i EG-stadgan för domstolen och enligt artikel 112.1 c i domstolens rättegångsregler.

32 Kommissionen har angående sakfrågan inledningsvis konstaterat att klaganden har åberopat den omständigheten att säljkontraktet med Ukrimpex innehåller en hänvisningsklausul. Kommissionen har i detta avseende påpekat att bortsett från de olika tolkningar som denna klausul ger upphov till kan dess vägran att inte godkänna gemenskapsfinansiering inte ha till följd att de finansiella skyldigheterna enligt säljkontraktet inte skall uppfyllas.

33 Kommissionen anser dessutom att det inte kan vara fråga om att en enskilds behörighet att väcka talan mot en rättsakt som antagits av en gemenskapsinstitution skall vara beroende av privaträttsliga arrangemang mellan denne enskilde och tredje man eller av rättsakter som en av parterna eller båda parterna stöder sig på med hänsyn till kontraktets tillämpning.

34 Kommissionen har för övrigt påpekat att de ukrainska myndigheterna inte hade något offentligrättsligt uppdrag i samband med genomförandet av en gemenskapspolitik. I stället för att genomföra en gemenskapsrättsakt medförde deras beslut att ingå säljkontraktet och sedermera att vägra att betala den senare överenskomna prisskillnaden endast privaträttsliga verkningar för förhållandet mellan Ukrimpex och klaganden. Detta utgör en viktig skillnad i förhållande till den situation som var i fråga i domen i det ovannämnda målet International Fruit Company m.fl. mot kommissionen. I det sistnämnda målet hade det statliga genomförandeorgan till vilket kommissionens omtvistade beslut riktades endast rollen av en mellanhand mellan kommissionen och sökanden och saknade handlingsutrymme.

35 Vad gäller den rättspraxis avseende statligt stöd som klaganden har åberopat har kommissionen slutligen påpekat att när den fastställer att stöd som har beviljats ett företag är oförenligt med den gemensamma marknaden berör ett sådant beslut alltid direkt detta företag, oberoende av vad medlemsstaten har kunnat föreskriva i kontraktet med företaget.

36 Vad beträffar kommissionens invändning om rättegångshinder skall det konstateras att överklagandet på ett exakt sätt anger de kritiserade omständigheterna i den överklagade domen samt de rättsliga argument som på ett särskilt sätt stöder yrkandet om ogiltigförklaring (se bland annat beslut av den 26 april 1993 i mål C-244/92 P, Kupka-Floridi mot ekonomiska och sociala kommittén, REG 1993, s. I-2041, punkt 9). Under dessa omständigheter kan det förhållandet att dessa argument även framfördes vid förstainstansrätten inte motivera att de avvisas.

37 Invändningen om rättegångshinder kan följaktligen inte vinna bifall.

38 Det skall erinras om att varje fysisk och juridisk person enligt artikel 173 fjärde stycket i fördraget får föra talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det är riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom.

39 I det föreliggande fallet var det omtvistade beslutet formellt riktat till SEIB.

40 Förstainstansrätten behandlade endast frågan om beslutet direkt berörde sökanden, eftersom kommissionen inte bestred att sökanden berördes personligen.

41 Av domstolens rättspraxis följer att direkt inverkan förutsätter att den påtalade gemenskapsåtgärden har direkt inverkan på den enskildes rättsliga situation och att den inte lämnar dem till vilka åtgärden riktar sig och som skall genomföra den något utrymme att företa skönsmässig bedömning, eftersom åtgärden har en rent automatisk karaktär och endast följer av gemenskapslagstiftningen utan att några mellanliggande regler skall tillämpas (se i detta avseende bland annat domen i det ovannämnda målet International Fruit Company m.fl. mot kommissionen, punkt 23-29, dom av den 6 mars 1979 i mål 92/78, Simmenthal mot kommissionen, REG 1979, s. 777, punkterna 25 och 26, domarna av den 29 mars 1979 i mål 113/77, NTN Toyo Bearing Company m.fl. mot rådet, REG 1979, s. 1185, punkterna 11 och 12, svensk specialutgåva, häfte 4, i mål 118/77, ISO mot rådet, REG 1979, s. 1277, punkt 26, i mål 119/77, Nippon Seiko m.fl. mot rådet och kommissionen, REG 1979, s. 1303, punkt 14, i mål 120/77, Koyo Seiko m.fl. mot rådet och kommissionen, REG 1979, s. 1337, punkt 25, och i mål 121/77, Nachi Fujikoshi m.fl. mot rådet, REG 1979, s. 1363, punkt 11, dom av den 11 juli 1985 i de förenade målen 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 och 10/84, Salerno m.fl. mot kommissionen och rådet, REG 1985, s. 2523, punkt 31, av den 17 mars 1987 i mål 333/85, Mannesmann-Röhrenwerke och Benteler mot rådet, REG 1987, s. 1381, punkt 14, av den 14 januari 1988 i mål 55/86, Arposol mot rådet, REG 1988, s. 13, punkt 11-13, av den 26 april 1988 i mål 207/86, Apesco mot kommissionen, REG 1988, s. 2151, punkt 12, och av den 26 juni 1990 i mål C-152/88, Sofrimport mot kommissionen, REG 1990, s. I-2477, punkt 9).

42 Detsamma gäller när mottagarnas möjlighet att inte följa gemenskapsrättsakten är rent teoretisk, eftersom det inte råder något tvivel om att de är villiga att dra de slutsatser som är förenliga med rättsakten (se i detta avseende domen i de ovannämnda målen Bock mot kommissionen, punkt 6-8, och Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, punkt 8-10, samt dom av den 31 mars 1998 i de förenade målen C-68/94 och C-30/95, Frankrike m.fl. mot kommissionen, REG 1998, s. I-0000, punkt 51).

43 Med beaktande av vad som anförts ovan ankom det i det föreliggande fallet på förstainstansrätten att kontrollera om det omtvistade beslutet ensamt påverkade Glencores rättsliga situation därför att de behöriga ukrainska myndigheterna saknade befogenhet att företa skönsmässig bedömning vad gäller möjligheten att genomföra kontraktet i enlighet med de villkor som parterna hade avtalat i tilläggskontraktet men vilka kommissionen inte hade godkänt, samtidigt som man skulle ha avstått från gemenskapsfinansiering.

44 I detta avseende begränsade sig förstainstansrätten till att konstatera att kommissionen, som "endast [hade] befogenhet att undersöka kontraktens överensstämmelse med avseende på gemenskapsfinansieringen", inte hade fattat något beslut som skulle ha påverkat "den rättsliga giltigheten av det handelsavtal som har slutits mellan sökanden och Ukrimpex" eller ändrat "villkoren i kontraktet, exempelvis de av parterna avtalade priserna" och att "det kontrakt som undertecknades den 26 maj 1993 [således] fortsatt [var] bindande för parterna enligt de villkor som dessa har enats om" (punkterna 44 och 46). Förstainstansrätten tillade att den omständigheten att kontraktet innehåller "en hänvisningsklausul i handelsavtalen som gör genomförandet av kontraktet och betalningen av priset beroende av om kommissionen fastslår att villkoren för utbetalande av lånet är uppfyllda" berodde på parternas egen vilja, varav talans upptagande till sakprövning inte kunde vara beroende i enlighet med artikel 173 fjärde stycket (punkt 48).

45 Av flera objektiva, relevanta och samstämmiga omständigheter som förstainstansrätten fastställde följer emellertid att det omtvistade beslutet direkt berörde klaganden.

46 Av den överklagade domen framgår nämligen att SEIB, som finansiellt ombud för Ukraina, i enlighet med ramavtalet och låneavtalet, vilka binder SEIB gentemot kommissionen, har deltagit i genomförandet av gemenskapsfinansieringen av importen till Ukraina av jordbruksprodukter och livsmedel samt medicinska artiklar, såsom föreskrivs i beslut 91/658.

47 Dessutom förefaller det som om ikraftträdandet av leveranskontraktet i fråga var underkastat hänvisningsklausulen enligt vilken kommissionen skulle fastställa att kontraktet var förenligt med villkoren för utbetalningen av gemenskapslånet och som om ingen utbetalning fick verkställas, om den bank som hade utsetts i kontraktet inte erhöll något kontraktuellt åtagande från kommissionen att återbetala lånet.

48 En sådan omständighet bekräftas av det socioekonomiska sammanhang i vilket leveranskontraktets undertecknande ingår. Detta sammanhang kännetecknas, såsom framgår av tredje och fjärde övervägandet i beslut 91/658, av den kritiska ekonomiska och finansiella situation som mottagarrepubliken befann sig i samt av den försvårade situationen vad avser livsmedel och mediciner. Det var under dessa omständigheter riktigt att anse att leveranskontraktet endast hade ingåtts med hänsyn till gemenskapens åtaganden i dess egenskap av långivare i förhållande till SEIB, så snart som handelsavtalen skulle fastställas vara förenliga med gemenskapslagstiftningen.

49 Under dessa omständigheter återspeglar införandet av hänvisningsklausulen i kontraktet, vilket parterna förvisso önskade, endast det förhållandet att leveranskontraktet är objektivt ekonomiskt underkastat låneavtalet mellan gemenskapen och den berörda republiken, vilket generaladvokaten betonade i punkt 69 i sitt förslag till avgörande, eftersom betalning för spannmålsleveransen endast kunde ske med hjälp av finansiella resurser som gemenskapen hade ställt till köparnas förfogande genom att ställa remburser som inte kunde återtas.

50 Ukrimpex möjlighet att verkställa leveranskontrakten i enlighet med de prisvillkor som kommissionen inte godkände och att således avstå från gemenskapsfinansiering var rent teoretisk och kunde - mot bakgrund av de faktiska omständigheter som förstainstansrätten fastställde - således inte vara tillräcklig för att utesluta att det omtvistade beslutet direkt berörde klaganden.

51 Det förefaller således som om det omtvistade beslutet, varigenom kommissionen genom att utöva sin befogenhet vägrade att godkänna tillägget till leveranskontraktet mellan Ukrimpex och Glencore, berövade den sistnämnda parten samtliga faktiska möjligheter att genomföra det kontrakt som hade tilldelats den eller erhålla betalning för de leveranser som hade gjorts enligt de överenskomna villkoren.

52 Under dessa omständigheter har det omtvistade beslutet direkt inverkat på klagandens rättsliga situation, även om det har riktats till SEIB såsom Ukrainas finansiella ombud.

53 Av vad som har anförts ovan följer att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den, med hänsyn till de faktiska omständigheter som den fastställde, ansåg att det omtvistade beslutet inte direkt berörde klaganden i den mening som avses i artikel 173 fjärde stycket.

54 Överklagandet är således välgrundat i den utsträckning som det avser den omständigheten att förstainstansrätten i domen avvisade talan om ogiltigförklaring.

Den andra grunden

55 Med beaktande av vad som har anförts ovan saknas det anledning att ta ställning till den andra grunden.

terförvisning av ärendet till förstainstansrätten

56 Artikel 54 första stycket i EG-stadgan för domstolen föreskriver följande: "Om överklagandet är välgrundat skall domstolen upphäva förstainstansrättens avgörande. Domstolen kan själv slutligt avgöra ärendet, om detta är färdigt för avgörande, eller återförvisa ärendet till förstainstansrätten för avgörande."

57 I det föreliggande fallet anser domstolen att ärendet inte är färdigt för avgörande och att det således skall återförvisas till förstainstansrätten för att denna skall döma i sak.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

följande dom:

58 Förstainstansrättens dom av den 24 september 1996 i mål T-509/93, Richco mot kommissionen, upphävs i den utsträckning som förstainstansrätten har avvisat den talan om ogiltigförklaring som hade väckts av bolaget Glencore Grain Ltd, tidigare Richco Commodities Ltd.

59 Ärendet återförvisas till förstainstansrätten för att denna skall döma i sak.

60 Beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare.