Mål T-38/02

Groupe Danone

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Böter – Riktlinjer för beräkning av bötesbeloppet – Meddelande om samarbete”

Förstainstansrättens dom (femte avdelningen) av den 25 oktober 2005

Sammanfattning av domen

1. Konkurrens – Administrativt förfarande – Tillgång till handlingarna i ärendet – Föremål för talan – Iakttagande av rätten till försvar – Räckvidd – Uppgifter till någons nackdel – Uteslutning av bevisning som inte meddelats

(Artikel 81.1 CE)

2. Konkurrens – Administrativt förfarande – Tillgång till handlingarna i ärendet – Handlingar som inte återfinns i utredningsakten – Handlingar som kan användas för parternas försvar – Skyldighet för parterna att begära att kommissionen skall översända handlingarna

3. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Meddelande om invändningar – Nödvändigt innehåll

(Rådets förordning nr 17)

4. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Rätten till försvar – Domstolsprövning – Gemenskapsdomstolens fulla prövningsrätt

(Artikel 229 EG; rådets förordning nr 17, artikel 17)

5. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar – Försvårande omständigheter – Skyldighet för kommissionen att följa sin tidigare beslutspraxis – Föreligger inte

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

6. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Tillgång till handlingarna i ärendet – Räckvidd – Uppgifter till någons nackdel som tredje man lämnat muntligen – Skyldighet att låta det berörda företaget få tillgång till uppgifterna, vid behov genom att upprätta en skriftlig handling

7. Konkurrens – Böter – Belopp – Lämplig karaktär – Domstolsprövning – Omständigheter som kan beaktas av gemenskapsdomstolen – Upplysningar som inte finns i beslutet att ålägga böter och som inte behövs för att motivera beslutet – Omfattas

(Artiklarna 229 EG, 230 EG et 253 EG; rådets förordning nr 17, artikel 17)

8. Institutionernas rättsakter – Motivering – Skyldighet – Räckvidd – Beslut att ålägga böter – Redovisning av de uppgifter som legat till grund för kommissionens bedömning av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet – Tillräcklig redovisning

(Artikel 253 EG; rådets förordning nr 17, artikel 15.2 andra stycket; kommissionens meddelanden 96/C 207/04 och 98/C 9/03)

9. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Avgränsning av marknaden – Föremål för talan – Fastställande av påverkan på handeln mellan medlemsstaterna

(Artikel 81.1 EG)

10. Konkurrens – Gemenskapsregler – Överträdelser – Böter – Fastställande – Kriterier – Höjning av den generella bötesnivån – Tillåtet – Villkor

(Rådets förordning nr 17)

11. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Beräkningsmetod som anges i kommissionens riktlinjer – Skyldighet för kommissionen att följa – Följder – Skyldighet att motivera hela överträdelsen

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

12. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Överträdelser som betecknas som mycket allvarliga redan på grund av överträdelsernas art – Krav på att ange påverkan och överträdelsens geografiska område – Föreligger inte

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

13. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar – Beaktande av det berörda företagets totala omsättning och av omsättningen som härrör från försäljningen av de varor som är föremål för överträdelsen – Gränser

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

14. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Deltagande i företagsmöten med konkurrensbegränsande syfte – Omständighet som gör det möjligt att slå fast att företaget deltagit i den efterföljande konkurrensbegränsande samverkan om företaget inte tagit avstånd från fattade beslut – Deltagande som påstås ha varit följden av påtryckningar – Omständighet som inte fråntar företaget ansvar om företaget inte använt sig av möjligheten att anmäla saken till de behöriga myndigheterna

(Artikel 81.1 EG; rådets förordning nr 17, artikel 3)

15. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar förenat med strävan efter avskräckande verkan

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

16. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens beslut i vilket en överträdelse konstateras som fattats efter ett annat kommissionsbeslut som avser samma företag – Överträdelserna som är föremål för de båda besluten är inte av samma slag – Åsidosättande av principen non bis in idem – Föreligger inte

17. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar – Bedömning utifrån det absoluta värdet på den berörda försäljningen – Tillåtlighet

(Förordning nr 17, artikel 15.2)

18. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens beslut i vilket en överträdelse konstateras – Bevisning som krävs – Nödvändigt bevisvärde

(Artikel 81.1 EG)

19. Gemenskapsrätt – Principer – Grundläggande rättigheter – Presumtion om att någon är oskyldig – Förfarande på konkurrensområdet – Tillämplighet

20. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar och varaktighet – Överträdelse som begåtts av flera företag – Allvaret skall bedömas individuellt

(Förordning nr 17, artikel 15.2)

21. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Försvårande omständigheter – Ett företags hot om repressalier mot ett annat företag

22. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens beslut i vilket en överträdelse konstateras – Åberopande som bevisning av uttalande av andra företag som deltagit i överträdelsen – Tillåtlighet – Villkor

(Artiklarna 81 EG och 82 EG)

23. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kommissionens antagande av riktlinjer – Tillämpning av en beräkningsmetod som grundar sig på överträdelsens inneboende allvar och varaktighet med iakttagande av den högsta gräns som anges i förhållande till vart och ett av företagens omsättning – Lagenlighet

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

24. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar – Försvårande omständigheter – Upprepning av överträdelsen – Begrepp

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

25. Konkurrens – Böter – Avsaknad av preskriptionstid som utesluter åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen

(Rådets förordning nr 17, artikel 15; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

26. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar – Förmildrande omständigheter – Underlåten faktisk tillämpning av ett avtal – Bedömning av varje företags enskilda uppträdande

(Rådets förordning nr 17, artikel 15)

27. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar – Förmildrande omständigheter – Avsaknad av kontrollåtgärder i syfte att genomföra en konkurrensbegränsande samverkan – Omfattas inte

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

28. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsernas allvar – Förmildrande omständigheter – Det berörda företagets ekonomiska ställning – Omfattas inte

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2)

29. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Underlåtenhet att ålägga böter eller nedsättning av böter som följd av att det misstänkta företaget samarbetat – Behov av ett agerande som underlättar för kommissionen att konstatera en överträdelse – Information om åtgärder som inte kan bli föremål för böter enligt förordning nr 17 – Avsaknad av beaktande

(Rådets förordning nr 17, artiklarna 11.4, 11.5 och 15; kommissionens meddelande 96/C 207/04)

30. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Företagets inställning under det administrativa förfarandet – Bedömning av samarbetsgraden beträffande vart och ett av de företag som deltagit i den konkurrensbegränsande samverkan – Iakttagande av likabehandlingsprincipen – Samarbetsgrader som inte går att jämföra och som motiverar olika behandling

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 96/C 207/04)

31. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Underlåtenhet att ålägga böter eller nedsättning av böter som följd av att det misstänkta företaget samarbetat – Nedsättning på grund av att omständigheterna inte har bestritts – Villkor

(Rådets förordning nr 17, artikel 15.2; kommissionens meddelande 96/C 207/04, punkt D 2)

1. Rätten till insyn i akten i konkurrensärenden har till syfte att göra det möjligt för mottagarna av ett meddelande om anmärkningar att få kännedom om den bevisning som återfinns i kommissionens akt för att på ett ändamålsenligt sätt på grundval av denna bevisning kunna uttala sig om kommissionens slutsatser i meddelandet om anmärkningar. Insyn i akten hör således till de processrättsliga skyddsregler som syftar till att skydda rätten till försvar och att särskilt säkerställa det faktiska utövandet av rätten att yttra sig.

Kommissionen är således förpliktad att ge de företag som berörs av ett förfarande för tillämpning av artikel 81.1 EG tillgång till alla handlingar, vare sig de är till nackdel eller till fördel för företaget, som kommissionen inhämtat under undersökningen, med förbehåll för andra företags företagshemligheter, kommissionens interna dokument och annan konfidentiell information.

Om det visar sig att kommissionen i det ifrågasatta beslutet har grundat sig på dokument till företagets nackdel som inte ingår i akten i utredningen och som inte har delgetts sökanden, skall dessa dokument således avvisas som otillåten bevisning.

(se punkterna 33–35 och 65)

2. Vad gäller ett administrativt konkurrensförfarande och handlingar som kan ha innehållit uppgifter till fördel för företaget bör det framhållas att när nämnda handlingar finns i kommissionens undersökningsakt, beror frågan huruvida rätten till försvar har åsidosatts inte på hur det berörda företaget har betett sig under det administrativa förfarandet eller på huruvida företaget var tvunget att begära att kommissionen gav det insyn i akten eller översände vissa angivna handlingar till det.

När det däremot är fråga om handlingar som kan ha innehållit uppgifter till fördel för företaget och som inte finns i kommissionens undersökningsakt måste det berörda företaget tillställa kommissionen en uttrycklig begäran om att få tillgång till dessa handlingar. Om sökanden underlåter att göra detta under det administrativa förfarandet har företaget förverkat sin rätt på denna punkt vad avser den talan om ogiltigförklaring som eventuellt kan väckas mot det slutliga beslutet.

(se punkterna 36, 37, 42 och 79)

3. Kommissionen uppfyller sin skyldighet att iaktta företagens rätt att yttra sig genom att i sitt meddelande om anmärkningar uttryckligen ange att den har för avsikt att undersöka huruvida företagen skall åläggas böter och de huvudsakliga faktiska och rättsliga grunder som kan medföra att böter åläggs, såsom hur allvarlig den påstådda överträdelsen är och hur länge den pågått samt huruvida den begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Genom att göra detta ger kommissionen företagen de upplysningar som är nödvändiga för att de skall kunna försvara sig, inte bara mot konstaterandet av en överträdelse utan även mot åläggandet av böter.

(se punkt 50)

4. Det är således genom sina synpunkter på hur länge överträdelsen har pågått och hur allvarlig den är samt förutsebarheten av överträdelsens konkurrensbegränsande verkan som de berörda företagen garanteras rätt till försvar gentemot kommissionen vad gäller fastställandet av bötesbeloppet vid överträdelse av konkurrensreglerna. Företagen har en ytterligare skyddsregel när det gäller fastställandet av detta belopp, såtillvida att förstainstansrätten enligt artikel 17 i förordning nr 17 har full prövningsrätt i den mening som avses i artikel 229 EG av en talan som väcks mot de beslut i vilka kommissionen fastställer böter och följaktligen kan upphäva, nedsätta eller höja bötesbeloppet. Inom ramen för sin fulla prövningsrätt ankommer det på förstainstansrätten att bedöma om bötesbeloppet är proportionerligt i förhållande till överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet och att göra en avvägning mellan överträdelsens svårighetsgrad och de omständigheter som sökanden har åberopat.

(se punkterna 51 och 136)

5. Enbart det faktum att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis har funnit att vissa uppgifter inte utgör försvårande omständigheter vid fastställandet av bötesbeloppet innebär inte att kommissionen är skyldig att göra samma bedömning i ett senare beslut. Den möjlighet som ett företag ges att inom ramen för ett annat ärende uttala sig om kommissionens avsikt att slå fast att företaget har gjort sig skyldigt till upprepad överträdelse medför på intet sätt en skyldighet för kommissionen att i alla andra fall använda detta tillvägagångssätt och inte heller, i avsaknad av en sådan möjlighet, att det berörda företaget är förhindrat att fullt ut utöva sin yttranderätt.

(se punkterna 57, 153 och 395)

6. Det föreligger inte någon allmän skyldighet för kommissionen att föra protokoll över de diskussioner som den för med andra parter i en överträdelse under möten med dessa inom ramen för tillämpningen av fördragets konkurrensregler.

Det faktum att det saknas en sådan skyldighet kan emellertid inte befria kommissionen från dess skyldighet i fråga om tillgång till handlingarna i ärendet. Det kan nämligen inte godtas att en praxis som inbegriper muntliga relationer med tredje man leder till att rätten till försvar åsidosätts. Således måste kommissionen, om den har för avsikt att i ett beslut använda en uppgift till nackdel för det berörda företaget som lämnats muntligen av tredje man, göra den tillgänglig för det berörda företaget så att det kan yttra sig på ett ändamålsenligt sätt över de slutsatser som kommissionen kommit fram till på grundval av dessa uppgifter, vid behov genom att i detta syfte upprätta en skriftlig handling avsedd att ingå i akten i ärendet.

(se punkterna 66 och 67)

7. Förstainstansrätten är behörig i två avseenden när det gäller talan som väckts mot kommissionens beslut att ålägga företag böter för överträdelse av konkurrensreglerna. För det första är förstainstansrätten behörig att pröva beslutens lagenlighet enligt artikel 230 EG. Vid denna prövning skall förstainstansrätten särskilt kontrollera att motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG, vars åsidosättande innebär att beslutet kan ogiltigförklaras, har iakttagits. För det andra är förstainstansrätten behörig att inom ramen för sin fulla prövningsrätt enligt artikel 229 EG och artikel 17 i förordning nr 17 pröva huruvida bötesbeloppet är lämpligt. Det kan vid den sistnämnda prövningen finnas skäl att begära in och beakta sådana kompletterande upplysningar som inte i sig måste finnas med i det omtvistade beslutet för att motiveringsskyldigheten i artikel 253 EG skall anses vara uppfylld.

(se punkt 95)

8. Vad gäller motiveringsskyldighetens omfattning beträffande metoden för beräkning av böter som påförts för åsidosättande av gemenskapens konkurrensregler skall böterna fastställas med avseende på bestämmelserna i artikel 15.2 andra stycket i förordning nr 17, i vilken det anges att ”[n]är bötesbeloppet fastställs skall hänsyn tas både till hur allvarlig förseelsen är och hur länge den har pågått”. Det väsentliga formkrav som motiveringsskyldigheten utgör är emellertid uppfyllt om kommissionen i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet. För det andra innehåller riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget och meddelandet om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden vägledande regler om vilka faktorer kommissionen skall beakta vid bedömningen av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet. Under dessa förhållanden är det väsentliga formkrav som motiveringsskyldigheten utgör uppfyllt om kommissionen i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning och vilka den beaktade vid tillämpningen av dess riktlinjer och i förekommande fall dess meddelande om samarbete och som gjorde det möjligt för kommissionen att bedöma överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet vid beräkningen av bötesloppet.

(se punkt 97)

9. Vid tillämpningen av artikel 81.1 EG är det för att avgöra om ett avtal kan påverka handeln mellan medlemsstater och har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden som ifrågavarande marknad skall definieras. Kommissionen är följaktligen skyldig att avgränsa marknaden i ett beslut enligt artikel 81.1 EG endast när det utan en sådan begränsning inte är möjligt att avgöra huruvida avtalet, beslutet av en företagssammanslutning eller det samordnade förfarandet i fråga kan påverka handeln mellan medlemsstater och har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden.

(se punkt 99)

10. Kommissionen förfogar vidare enligt fast rättspraxis, inom ramen för tillämpningen av förordning nr 17, över ett utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer bötesbeloppet för att kunna styra företagens beteende så att de iakttar konkurrensreglerna.

Den ytterligare omständigheten att kommissionen tidigare har tillämpat en viss bötesnivå för vissa överträdelser innebär inte att den kan fråntas möjligheten att höja denna nivå inom de gränser som anges i förordning nr 17, om detta är nödvändigt för att säkerställa genomförandet av gemenskapens konkurrenspolitik. En effektiv tillämpning av gemenskapens konkurrensregler kräver tvärtom att kommissionen vid varje tillfälle kan anpassa bötesnivån efter vad denna politik kräver.

(se punkterna 134, 135, 154, 395, 407 och 415)

11. När kommissionen antog riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, avsedda att med iakttagande av fördraget ange de kriterier som den avser att tillämpa vid utövandet av sitt utrymme för skönsmässig bedömning, medför de en begränsning av detta utrymme eftersom kommissionen är skyldig att rätta sig efter de riktlinjer som den själv har infört. Det är därför hädanefter obligatoriskt för kommissionen när den skall avgöra hur allvarliga överträdelser är att bland olika omständigheter beakta dem som ingår i riktlinjerna och annars särskilt ange de skäl som i förekommande fall motiverar att inte följa dem i ett visst avseende.

(se punkt 138)

12. Kommissionen har vidare uppgett i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget att det vid mycket allvarliga överträdelser i huvudsak är fråga om horisontella begränsningar såsom priskarteller och karteller för uppdelning av marknaden eller andra förfaranden som hindrar den inre marknadens funktion. Det följer av denna vägledande anvisning att avtal och samordnade förfaranden som särskilt avser fastställande av priser och uppdelning av kunder, redan på grund av sin art kan betecknas som mycket allvarliga, utan att det är nödvändigt att sådana beteenden har en särskild påverkan eller geografisk utbredning. Denna slutsats bekräftas av det faktum att det i den vägledande beskrivningen av de överträdelser som skall betraktas som allvarliga anges att det gäller överträdelser av samma typ som dem som definieras som mindre allvarliga ”men som tillämpas strängare, har en större påverkan på marknaden och som kan få konsekvenser för stora områden av den gemensamma marknaden”. I definitionen av mycket allvarliga överträdelser nämns däremot inte något krav på påverkan eller att överträdelsen skall få konsekvenser för ett särskilt geografiskt område.

(se punkterna 150 och 151)

13. Bland de faktorer som skall beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar hör, allt efter omständigheterna, volymen av och värdet på de varor som överträdelsen gäller samt företagets storlek och ekonomiska styrka och följaktligen det inflytande som det kan komma att utöva på marknaden. Av detta följer å ena sidan att det vid fastställandet av böterna är tillåtet att ta hänsyn till såväl företagets totala omsättning, vilken ger en antydan, om än ungefärlig och ofullständig, om företagets storlek och ekonomiska styrka, som den del av denna omsättning som härrör från de varor som är föremål för överträdelsen, och som därmed kan ge en antydan om denna överträdelses omfattning. Å andra sidan framgår härav att varken den ena eller den andra av dessa sifferuppgifter avseende omsättningen får ges en oproportionerlig betydelse i förhållande till andra bedömningskriterier, och att därför fastställandet av ett lämpligt bötesbelopp inte kan ske genom en enkel beräkning som grundar sig på den totala omsättningen.

(se punkterna 158 och 367)

14. När det har visats att ett företag har deltagit i sammanträden mellan företag som var uppenbart konkurrensbegränsande, så åvilar det företaget att anföra omständigheter som visar att bolaget deltog i nämnda sammanträden utan någon som helst konkurrensbegränsande inställning genom att styrka att bolaget hade förklarat för sina konkurrenter att det deltog i sammanträdena med en annan inställning än dessa. I avsaknad av bevis på ett sådant avståndstagande kan ett deltagande, om än ett passivt sådant, i nämnda sammanträden anses innebära att företaget deltar i den konkurrensbegränsande samverkan som är ett resultat av dem. Den omständigheten att ett företag underlåter att rätta sig efter resultaten av dessa möten innebär inte heller att företagets ansvar på grund av att det har deltagit i den konkurrensbegränsande samverkan bortfaller. Ett företag som deltagit i sådana möten kan inte med framgång göra gällande att det deltog under påtryckningar från andra deltagare med eventuellt större ekonomisk styrka. Företaget kan nämligen anmäla de påtryckningar som det är föremål för till de behöriga myndigheterna och enligt artikel 3 i förordning nr 17 framställa ett klagomål till kommissionen, i stället för att delta i nämnda åtgärder.

(se punkterna 164, 245 och 423)

15. Eftersträvandet av att böterna för överträdelse av konkurrensreglerna skall ha en avskräckande verkan ingår nämligen i justeringen av böterna med hänsyn till överträdelsens svårighetsgrad, eftersom det syftar till att förhindra att en beräkningsmetod leder till bötesbelopp som för vissa företag inte når upp till den nivå som krävs för att böterna skall få en tillräckligt avskräckande verkan.

(se punkt 170)

16. Det framgår av rättspraxis att principen non bis in idem, som även har kommit till uttryck i artikel 4 i protokoll nr 7 till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, utgör en allmän gemenskapsrättslig princip som det ankommer på domstolen att säkerställa att den iakttas.

Inom gemenskapens konkurrensrätt innebär denna princip ett förbud mot att ett företag på nytt hålls ansvarigt eller att kommissionen på nytt inleder ett förfarande mot företaget avseende ett konkurrensbegränsande uppträdande som företaget redan har bötfällts för eller som företaget har frikänts från ansvar för genom ett tidigare beslut av kommissionen som inte längre kan överklagas. Tillämpningen av principen non bis in idem underkastas ett tredubbelt krav på identitet mellan de faktiska omständigheterna att det är fråga om en och samma regelöverträdare och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas.

(se punkterna 184 och 185)

17. En överträdelses svårighetsgrad kan inte enbart bero på vare sig dess geografiska utbredning eller den andel som den försäljning som är föremål för överträdelsen utgör av försäljningen i hela Europeiska unionen. Den berörda försäljningens absoluta värde är nämligen, oberoende av ovannämnda kriterier, även en relevant indikator på överträdelsens svårighetsgrad, såtillvida att den på ett tillförlitligt sätt återspeglar den ekonomiska betydelsen av de transaktioner som genom överträdelsen är ägnade att undanhållas den normala konkurrensen.

(se punkt 191)

18. Beträffande bevisningen för en överträdelse av artikel 81.1 EG skall kommissionen ange bevisning för de överträdelser som den har konstaterat och fastställa vilken bevisning som krävs för att på ett tillfredsställande sätt visa att de faktiska omständigheter förelegat som utgör en överträdelse. Om rätten anser att det föreligger tvivelsmål skall företräde ges åt den lösning som gynnar det företag till vilket beslutet om fastställelse av överträdelsen riktas. Rätten får således inte fastställa att kommissionen styrkt att den ifrågavarande överträdelsen förelegat om denna fråga enligt rätten fortfarande är föremål för tvivel, särskilt i samband med talan om ogiltigförklaring av ett beslut om påförande av böter.

Kommissionen måste således förebringa exakt och överensstämmande bevisning till stöd för att överträdelsen ägt rum.

Det är emellertid viktigt att betona att varje del av den bevisning som kommissionen åberopat inte nödvändigtvis måste motsvara dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av alla indicier som institutionen åberopat motsvarar detta krav.

(se punkterna 215, 217 och 218)

19. Principen om presumtionen för den anklagades oskuld, som bland annat följer av artikel 6.2 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna utgör en del av de grundläggande rättigheterna som enligt domstolens fasta rättspraxis skyddas genom gemenskapens rättsordning, vilket dessutom bekräftas i ingressen till Europeiska enhetsakten, i artikel 6.2 i fördraget om Europeiska unionen och i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Med hänsyn till arten av de ifrågavarande överträdelserna och svårighetsgraden av de därtill knutna sanktionsåtgärderna skall principen om presumtionen för den anklagades oskuld tillämpas i bland annat förfaranden rörande åsidosättanden av konkurrensregler som gäller företag och som kan leda till ålägganden av böter eller viten.

(se punkt 216)

20. När flera företag har deltagit i en överträdelse skall det vid fastställandet av bötesbeloppen för vart och ett av företagen undersökas hur allvarlig dess medverkan var, vilket innebär att det i synnerhet skall fastställas vilken roll det hade i överträdelsen under den tid det medverkade i den.

Detta är den logiska följden av principen att påföljder och sanktionsåtgärder skall vara individuella, så att ett företag endast drabbas av sanktionsåtgärder för omständigheter som är hänförliga till detta. Den principen gäller i varje administrativt förfarande som kan leda till sanktionsåtgärder enligt gemenskapsrättens konkurrensbestämmelser.

(se punkterna 277 och 278)

21. Att ett företag som deltar i en konkurrensbegränsande samverkan tvingar en annan part i nämnda samverkan att utvidga området för den konkurrensbegränsande samverkan genom hot om repressalier för det fall den andra parten motsätter sig detta kan beaktas som en försvårande omständighet. Ett sådant beteende får nämligen den direkta följden att den skada som vållas genom den konkurrensbegränsande samverkan förvärras, och ett företag som har betett sig på detta sätt skall bära ett särskilt ansvar.

(se punkt 281)

22. Det finns ingen bestämmelse eller allmän princip i gemenskapsrätten enligt vilken kommissionen inte gentemot ett företag får åberopa uttalanden från andra företag som är föremål för kommissionens påståenden. Om så inte var fallet skulle bevisbördan för beteenden som strider mot artiklarna 81 EG och 82 EG, vilken åvilar kommissionen, vara omöjlig att fullgöra och oförenlig med kommissionens uppgift enligt EG-fördraget att övervaka att dessa regler tillämpas på rätt sätt. Emellertid kan ett uttalande från ett företag som anklagas för att ha deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan, vars exakthet har bestridits av flera företag som också anklagas för att ha deltagit, inte betraktas som ett tillräckligt bevis på ifrågavarande faktiska omständigheter utan att det styrks genom annan bevisning. När den konkurrensbegränsande samverkan endast inbegriper två parter, räcker bestridandet av innehållet i uttalandet för att det skall krävas att innehållet styrks av annan bevisning. Så är i desto högre grad fallet när det rör sig om ett uttalande som syftar till att mildra ansvaret för det företag i vars namn uttalandet gjordes och framhäva ett annat företags ansvar.

Det skall erinras om att det vid bedömningen av ett dokuments bevisvärde som visar att ett hot uttalades och vars bevisvärde likaledes har bestridits skall bedömas om dokumentet innehåller tillförlitliga uppgifter och därvidlag tas hänsyn till dokumentets ursprung, omständigheterna kring dess tillkomst, till vem det är ställt och huruvida dess innehåll verkar förnuftigt och trovärdigt.

(se punkterna 285 och 286)

23. Enligt den i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget föreskrivna metoden skall beräkningen av bötesbeloppet även fortsättningsvis göras på grundval av de två kriterier som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17, nämligen överträdelsens allvar och varaktighet, med iakttagande av den högsta gräns som i samma bestämmelse anges i förhållande till vart och ett av företagens omsättning.

Riktlinjerna går följaktligen inte utöver den rättsliga påföljdsram som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17.

(se punkterna 343 och 344)

24. Vid bedömningen av hur allvarlig en överträdelse är för att fastställa bötesbeloppet, är kommissionen inte bara skyldig att ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, utan även till det sammanhang i vilket överträdelsen har begåtts och att säkerställa att dess åtgärder har en avskräckande verkan, framför allt vad beträffar sådana överträdelser som särskilt försvårar förverkligandet av gemenskapens mål.

Vid analysen av överträdelsens svårighetsgrad skall eventuell upprepning av överträdelsen beaktas. Att överträdelsen upprepas är nämligen en omständighet som i avskräckande syfte motiverar en betydande höjning av grundbeloppet. Den upprepade överträdelsen bevisar nämligen att den tidigare vidtagna sanktionsåtgärden inte var tillräckligt avskräckande.

Omständigheten upprepad överträdelse utgör, trots det faktum att den rör en egenskap hos den som gjorde sig skyldig till överträdelsen, nämligen hans benägenhet att begå sådana överträdelser, just av detta samma skäl ett mycket påtagligt indicium på att ifrågavarande beteende är allvarligt och följaktligen att det är nödvändigt att höja nivån på böterna för att uppnå en effektiv avskräckande verkan.

Begreppet upprepad överträdelse, såsom det uppfattas i ett visst antal nationella rättsordningar, förutsätter att en person har begått nya överträdelser efter att ha blivit ålagd en sanktionsåtgärd för liknande överträdelser.

Det är emellertid viktigt att precisera att begreppet upprepad överträdelse, med avseende på det eftersträvade syftet, inte med nödvändighet innebär att det har vidtagits en tidigare sanktionsåtgärd i form av böter, utan endast en tidigare överträdelse. Beaktandet av upprepad överträdelse medför, vid en given överträdelse, nämligen en strängare sanktionsåtgärd för det företag som gjort sig skyldigt till de faktiska omständigheter som överträdelsen består av, så snart det visar sig att ett tidigare konstaterande av en överträdelse från företagets sida inte har räckt för att förebygga en upprepning av det otillåtna beteendet. Den avgörande faktorn vid upprepad överträdelse är inte en tidigare sanktionsåtgärd utan ett konstaterande av en tidigare överträdelse från den skyldiges sida.

(se punkterna 347–349, 362 och 363)

25. En preskriptionstid kan fylla funktionen att garantera rättssäkerheten och ett underlåtet iakttagande av den betraktas som ett åsidosättande av denna princip endast om en sådan preskriptionstid har fastställts i förväg. Det föreskrivs dock inte, vare sig i artikel 15 i förordning nr 17 som utgör den rättsliga ramen för de sanktionsåtgärder som kan vidtas av kommissionen för överträdelser av gemenskapens konkurrensregler eller i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, någon längsta tillåtna tidsfrist för konstaterandet av upprepad överträdelse med avseende på ett företag.

(se punkterna 352 och 353)

26. De i punkt 3 i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget angivna förmildrande omständigheterna avser således det enskilda företagets uppträdande.

Härav följer att det vid avgörandet av huruvida det föreligger förmildrande omständigheter, däribland den omständigheten att avtalen inte har tillämpats, inte är verkningarna av hela överträdelsen som skall prövas när överträdelsens konkreta påverkan på marknaden beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar (punkt 1 A första stycket i riktlinjerna), utan det enskilda företagets uppförande, där allvaret i varje företags deltagande i överträdelsen skall prövas.

(se punkterna 383 och 384)

27. Avsaknaden av kontrollåtgärder i syfte att genomföra en konkurrensbegränsande samverkan kan inte i sig utgöra en förmildrande omständighet.

(se punkt 393)

28. Kommissionen kan inte anses ha någon skyldighet att vid fastställandet av bötesbeloppet för överträdelser av de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna ta hänsyn till ett företags ekonomiska svårigheter eftersom detta skulle medföra att de företag som var minst anpassade till marknadsvillkoren gavs en oberättigad konkurrensfördel.

(se punkt 413)

29. Det är endast befogat att reducera bötesbeloppet om det berörda företagets agerande under det administrativa förfarandet har underlättat för kommissionen att fastställa överträdelsen och att i förekommande fall få den att upphöra.

Den omständigheten att ett företag samarbetar under utredningen ger inte rätt till någon nedsättning av böterna när detta samarbete inte går utöver vad som följer av de skyldigheter som företaget har enligt artikel 11.4 och 11.5 i förordning nr 17. För det fall ett företag däremot som svar på en begäran om upplysningar i enlighet med artikel 11 i förordning nr 17 lämnar upplysningar som går långt utöver vad kommissionen kan kräva enligt nämnda artikel, kan företaget komma i åtnjutande av nedsättning av böterna.

Det skall även framhållas att det inte utgör något samarbete i den mening som avses i meddelandet om samarbete i kartellärenden , och definitivt inte i punkt D i detta, när ett företag lämnar upplysningar till kommissionen inom ramen för dess undersökning av en kartell, om företagets handlingar är av sådan art att det inte kunnat åläggas böter enligt förordning nr 17.

(se punkterna 449, 451, 452 och 471)

30. Vid bedömningen av i vilken utsträckning företagen har samarbetat under det administrativa förfarande som inletts för förbjuden konkurrensbegränsande samverkan får kommissionen inte bortse från principen om likabehandling som utgör en allmän gemenskapsrättslig princip och som åsidosätts i de fall då lika situationer behandlas olika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling.

Bedömningen av i vilken utsträckning företag har samarbetat kan inte vara beroende av rent slumpmässiga faktorer. Olika behandling av ifrågavarande företag skall således ha sin grund i att deras samarbetsgrad inte går att jämföra, bland annat därför att de har lämnat olika slags information eller lämnat information i olika skeden av det administrativa förfarandet eller under omständigheter som inte är likartade.

Det skall vidare anses att när ett företag vad gäller samarbete endast bekräftar, och detta på ett mindre precist och utförligt sätt, viss information som redan har lämnats av ett annat företag som en samarbetsåtgärd, kan den grad av samarbete som detta företag har bidragit med, trots att det inte helt saknar intresse för kommissionen, inte betraktas som jämförbar med det samarbete som det förstnämnda företaget har bidragit med genom att tillhandahålla nämnda information. Ett uttalande som inskränker sig till att i viss mån endast bekräfta uppgifter som kommissionen redan hade tillgång till underlättar därför inte kommissionens uppgift på ett väsentligt sätt och är därigenom inte tillräckligt för att motivera en nedsättning av bötesbeloppet på grund av samarbete.

(se punkterna 453–455)

31. Ett företag kan endast komma i fråga för en nedsättning av bötesbeloppet i enlighet med punkt D 2 andra strecksatsen i meddelandet om samarbete om det, efter att det har tagit del av meddelandet om anmärkningarna, uttryckligen har informerat kommissionen om att det inte avser att bestrida de faktiska omständigheterna.

Det är emellertid inte tillräckligt att ett företag allmänt påstår att det inte bestrider de anförda omständigheterna, i enlighet med meddelandet om samarbete, om detta påstående med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet inte är till någon som helst nytta för kommissionen. För att ett företag skall kunna komma i åtnjutande av nedsättning av böterna på grund av att det har samarbetat under det administrativa förfarandet måste dess beteende nämligen underlätta kommissionens uppgift att fastställa och beivra överträdelser av gemenskapens konkurrensregler.

(se punkterna 504 och 505)

FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (femte avdelningen)

den 25 oktober 2005 ( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Böter – Riktlinjer för beräkning av bötesbeloppet – Meddelande om samarbete”

I mål T‑38/02,

Groupe Danone, Paris (Frankrike), företrätt av advokaterna A. Winckler och M. Waha,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av A. Bouquet och W. Wils, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande,

angående i första hand en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2003/569/EG av den 5 december 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG‑fördraget (Ärende IV/37.614/F3 PO/Interbrew och Alken-Maes) (EGT L 200, 2003, s. 1) och i andra hand en talan om nedsättning av de böter som sökanden ålagts genom artikel 2 i nämnda beslut,

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen)

sammansatt av ordföranden M. Vilaras samt domarna E. Martins Ribeiro och K. Jürimäe,

justitiesekreterare: byrådirektören J. Plingers,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 8 december 2004,

följande

Dom

Tillämpliga bestämmelser

1 Artikel 15.2 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar [81] och [82] (1962, EGT 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8) har följande lydelse:

”Kommissionen får ålägga företag och företagssammanslutningar böter om lägst ettusen och högst en miljon [euro], eller ett högre belopp som dock inte får överstiga tio procent av föregående räkenskapsårs omsättning för varje företag som har deltagit i överträdelsen genom att uppsåtligen eller av oaktsamhet

a) överträda bestämmelserna i fördragets artikel [81].1 eller artikel [82], eller

b) åsidosätta ett åläggande som har beslutats med stöd av artikel 8.1 i [i förordningen].

När bötesbeloppet fastställs skall hänsyn tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått.”

2 Genom riktlinjer för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna) införs en metod för att fastställa bötesbeloppet som ”bygger på ett grundbelopp som kan ökas för att beakta försvårande omständigheter och minskas för att beakta förmildrande omständigheter” (andra stycket i riktlinjerna). Enligt nämnda riktlinjer skall ”[d]etta grundbelopp fastställ[a]s på grundval av överträdelsens allvar och varaktighet. Dessa är de enda kriterier som ges i artikel 15.2 i förordning nr 17” (punkt 1 i riktlinjerna).

3 I kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 207, 1996, s. 4) (nedan kallat meddelandet om samarbete) ”fastställ[s] de villkor på vilka företag som samarbetar med kommissionen under dess undersökning av ett kartellärende kan befrias från böter eller beviljas nedsättning av de böter som annars skulle ha ålagts dem” (punkt A.3 i meddelandet).

4 I punkt D i meddelandet om samarbete anges följande:

”D. Väsentlig nedsättning av böter

1. Om ett företag samarbetar utan att alla de villkor som anges i avsnitt B eller C är uppfyllda kommer det att beviljas en nedsättning med 10–50 [procent] av det bötesbelopp som det skulle ha ålagts om det inte hade samarbetat.

2. Detta kan ske i till exempel följande fall:

– Ett företag förser kommissionen med upplysningar, dokument eller annat bevismaterial som bidrar till att fastställa att överträdelsen har begåtts, innan ett meddelande om anmärkningar sänds ut.

– Ett företag informerar kommissionen om att det inte bestrider de faktiska omständigheter som kommissionen grundar sina anklagelser på, efter det att det tagit emot ett meddelande om anmärkningar.”

Bakgrund till tvisten

5 Vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna var Interbrew NV (nedan kallat Interbrew) och Brouwerijen Alken-Maes NV (nedan kallat Alken-Maes) störst och näst störst på den belgiska ölmarknaden. Alken-Maes var ett dotterbolag i Groupe Danone SA (nedan kallad sökanden), som även var verksamt på den franska ölmarknaden genom ett annat dotterbolag, Brasseries Kronenbourg SA (nedan kallat Kronenbourg). År 2000 upphörde sökandens verksamhet på området för öl.

6 Kommissionen inledde år 1999 en undersökning i ärende nummer IV/37.614/F3, som avsåg eventuella överträdelser av de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna inom den belgiska bryggerisektorn.

7 Den 29 september 2000 inledde kommissionen inom ramen för nämnda undersökning ett förfarande och antog ett meddelande om anmärkningar avseende sökanden och företagen Interbrew, Alken-Maes, NV Brouwerij Haacht (nedan kallat Haacht) och NV Brouwerij Martens (nedan kallat Martens). Det förfarande som inleddes avseende sökanden och det meddelande om anmärkningar som riktades till sökanden avsåg uteslutande dess förmodade deltagande i den så kallade kartellen mellan Interbrew och Alken-Maes som rörde den belgiska ölmarknaden.

8 Den 5 december 2001 antog kommissionen beslut 2003/569/EG om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget (Ärende IV/37.614/F3 PO/Interbrew och Alken‑Maes (EGT L 200, 2003, s. 1) avseende sökanden samt företagen Interbrew, Alken-Maes och Martens (nedan kallat det omtvistade beslutet).

9 Det slås fast i det omtvistade beslutet att det har skett två olika överträdelser av konkurrensreglerna. Det har nämligen dels ingåtts en komplicerad uppsättning avtal och/eller samordnade förfaranden på området för öl som säljs i Belgien (nedan kallat kartellen mellan Interbrew och Alken-Maes), dels samordnade förfaranden på området för legotillverkat öl. Det konstateras i det omtvistade beslutet att sökanden, Interbrew och Alken-Maes deltog i den första överträdelsen medan Interbrew, Alken-Maes, Haacht och Martens deltog i den andra.

10 Även om sökanden vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna var moderbolag till Alken-Maes konstateras det inte i det omtvistade beslutet att sökanden endast har gjort sig skyldig till en överträdelse. Med hänsyn till sin aktiva roll i kartellen mellan Interbrew och Alken-Maes, har sökanden nämligen ansetts vara ansvarig för såväl sin egen medverkan som Alken-Maes medverkan i nämnda konkurrensbegränsande samverkan. Kommissionen har däremot ansett att det inte fanns anledning att tillskriva sökanden ansvar för dess dotterbolags medverkan i det samordnade förfarandet på området för legotillverkat öl, eftersom sökanden själv inte var delaktig i denna konkurrensbegränsande samverkan.

11 Den överträdelse som sökanden har beskyllts för utgörs av det direkta deltagandet och deltagandet via dotterbolaget Alken-Maes i en komplicerad uppsättning avtal och eller samordnade förfaranden som gäller en allmän nonaggressionspakt, priser och kampanjer i detaljhandeln, uppdelning av kunderna på hotell- och restaurangmarknaden, inklusive så kallade nationella kunder, och en ny prissättningsstruktur för hotell- och restaurangbranschen och detaljhandeln samt utbyte av information sinsemellan om försäljningen i hotell- och restaurangbranschen och detaljhandeln.

12 Det anges i det omtvistade beslutet att nämnda överträdelse har ägt rum under perioden från och med den 28 januari 1993 till och med den 28 januari 1998.

13 Eftersom kommissionen ansåg att en mängd omständigheter inte gör det möjligt att dra slutsatsen att överträdelsen upphört, fann den att det inte var nödvändigt att ålägga de berörda företagen att upphöra med överträdelsen i enlighet med artikel 3 i förordning nr 17.

14 Däremot ansåg kommissionen att det fanns anledning att i enlighet med artikel 15.2 i förordning nr 17 bötfälla Interbrew och sökanden för deras medverkan i kartellen mellan Interbrew och Alken-Maes.

15 Kommissionen har i det omtvistade beslutet hävdat att alla deltagare i kartellen mellan Interbrew och Alken-Maes handlade med uppsåt när de gjorde sig skyldiga till överträdelsen.

16 Kommissionen har vid beräkningen av bötesbeloppet i det omtvistade beslutet följt den metod som beskrivs i riktlinjerna och i meddelandet om samarbete.

17 Artikeldelen i det omtvistade beslutet har följande lydelse:

”Artikel 1

[Interbrew], [Alken-Maes] och [sökanden] har brutit mot artikel 81.1 [EG] … genom att delta i en komplicerad uppsättning avtal och/eller samordnade förfaranden avseende en allmän nonaggressionspakt, priser och kampanjer i detaljhandeln, en uppdelning av kunderna på hotell- och restaurangmarknaden (såväl den ’klassiska’ hotell- och restaurangbranschen som nationella kunder), begränsningar av investeringarna och reklam på hotell- och restaurangmarknaden, en ny prissättningsstruktur för hotell- och restaurangbranschen och detaljhandeln samt utbyte av information om försäljningen i hotell- och restaurangbranschen samt detaljhandeln under perioden från och med den 28 januari 1993 till och med den 28 januari 1998.

Artikel 2

På grundval av de överträdelser som fastställs i artikel 1 åläggs [Interbrew] och [sökanden] att betala följande bötesbelopp:

a) [Interbrew]: böter på 45,675 miljoner euro.

B) [sökanden]: böter på 44,043 miljoner euro.

…”

Förfarandet och parternas yrkanden

18 Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 22 februari 2002 har sökanden väckt denna talan.

19 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (femte avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet. Förstainstansrätten anmodade parterna i enlighet med artikel 64 i rättegångsreglerna att besvara skriftliga frågor och att förete vissa handlingar. Parterna efterkom denna begäran inom den utsatta tidsfristen.

20 Genom skrivelse av den 30 november 2004 begärde sökanden dels att förstainstansrätten skall föra till handlingarna i målet kommissionens beslut av den 29 september 2004 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget (Ärende COMP/C.337750/B2 – Brasseries Kronenbourg/Heineken, delgivet med nummer K(2004)3597 slutlig (nedan kallat Kronenbourg/Heineken-beslutet), dels att förstainstansrätten i enlighet med artikel 64.4 i rättegångsreglerna som en processledningsåtgärd skulle anmoda kommissionen att uttala sig före eller under förhandlingen om resultaten från dess undersökning av huruvida Interbrew hade missbrukat sin dominerande ställning på den belgiska ölmarknaden.

21 Genom beslut av den 3 december 2004 fogade förstainstansrätten ovannämnda skrivelse till handlingarna och informerade kommissionen om att den vid förhandlingen skulle anmodas att yttra sig över sökandens begäran om att Kronenbourg/Heineken-beslutet skulle föras till handlingarna i målet. Vidare avslog förstainstansrätten den begäran om processledningsåtgärd som innebar att kommissionen skulle uttala sig om resultatet från sina undersökningar huruvida Interbrew hade missbrukat sin dominerande ställning på den belgiska ölmarknaden.

22 Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 8 december 2004. Kommissionen förklarade vid förhandlingen att den inte motsatte sig sökandens begäran om att Kronenbourg/Heineken-beslutet skulle föras till handlingarna i målet vilket också skedde genom ett beslut av förstainstansrätten.

23 Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall

– i första hand ogiltigförklara det omtvistade beslutet i enlighet med artikel 230 EG och i andra hand sätta ned de böter som sökanden har ålagts genom artikel 2 i beslutet i enlighet med artikel 229 EG,

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

24 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall

– ogilla talan,

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

25 Sökanden har till stöd för sin talan anfört åtta grunder. Två grunder som åberopas i första hand gäller ogiltigförklaringen av det omtvistade beslutet och avser åsidosättande av rätten till försvar och åsidosättande av principen om god förvaltningssed (första grunden) samt åsidosättande av motiveringsskyldigheten (andra grunden). De sex övriga grunderna som har åberopats i andra hand rör nedsättning av bötesbeloppet. De avser oriktig bedömning av överträdelsens svårighetsgrad vid fastställandet av grundbeloppet för böterna i strid med principerna om proportionalitet, likabehandling och principen non bis in idem (tredje grunden), oriktig bedömning av överträdelsens varaktighet (fjärde grunden), det oberättigade i den försvårande omständigheten att det skulle ha utövats påtryckningar mot Interbrew (femte grunden), det i sökandens fall oberättigade beaktandet av den försvårande omständigheten upprepad överträdelse (sjätte grunden), det otillräckliga beaktandet av tillämpliga förmildrande omständigheter (sjunde grunden) och oriktig bedömning av omfattningen av sökandens samarbete i strid med likabehandlingsprincipen och meddelandet om samarbete (åttonde grunden).

A – Yrkandena som har framställts i första hand om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet

1. Grunden avseende åsidosättande av rätten till försvar och principen om god förvaltningssed

26 Grunden består av tre delar. Sökanden har i den första delgrunden gjort gällande att företaget inte fick tillfälle att undersöka i vilket sammanhang en handling hade upprättats som kommissionen har åberopat mot sökanden. I den andra delgrunden har sökanden anmärkt att kommissionen inte gav företaget möjlighet att före antagandet av det omtvistade beslutet få kännedom om vilka omständigheter kommissionen hade beaktat när den fastställde bötesbeloppet. Sökanden har slutligen i den tredje delgrunden gjort gällande att den omständigheten att de möten som hölls mellan kommissionen och Interbrew inte är dokumenterade och att kommissionen vägrade att delge sökanden Interbrews svar på meddelandet om anmärkningar inte endast utgör ett åsidosättande av rätten till försvar utan även ett åsidosättande av principen om god förvaltningssed.

a) Den första delgrunden: Sökanden gavs inte tillfälle att undersöka i vilket sammanhang en handling hade upprättats som kommissionen har åberopat mot sökanden

Parternas argument

27 Sökanden har gjort gällande att det omtvistade beslutet skall ogiltigförklaras på grund av att sökanden inte gavs tillfälle att kommentera och bestrida det utdrag ur ett dokument som kommissionen ursprungligen hade kopierat hos företaget Heineken NV (nedan kallat Heineken) i samband med en anslutande undersökning i Nederländerna (nedan kallat Heinekendokumentet). Kommissionen har åberopat detta dokument i skäl 55 i det omtvistade beslutet till stöd för slutsatsen att sökanden utövade påtryckningar mot Interbrew genom att hota med repressalier på den franska marknaden för att tvinga Interbrew att utvidga området för den konkurrensbegränsande samverkan. De övriga omständigheter som lades till grund för denna slutsats vilka nämns i skäl 54 i det omtvistade beslutet utgörs enbart av Interbrews ensidiga uttalanden.

28 Sökanden har vitsordat att Heinekendokumentet nämns i meddelandet om anmärkningar och att sökanden fick kännedom om det när tillgång gavs till handlingarna i ärendet. Kommissionen nöjde sig emellertid med att i det omtvistade beslutet ange på vilken plats och under vilka omständigheter den erhöll Heinekendokumentet. Kommissionen förlitade sig på dokumentet utan några övriga formaliteter och gav inte sökanden tillfälle att undersöka i vilket sammanhang det hade upprättats.

29 Sökanden fick således inte, eftersom dessa inte ingick i handlingarna i ärendet, tillgång till skrivelser och interna anteckningar som låg till grund för detta dokument eller som blev en följd av det. Ingen som helst handling som hade samband med detta dokument och som hade kunnat hittas vid undersökningen i Nederländerna fördes till handlingarna i ärendet, trots att sökanden hade begärt detta. Heinekens och Interbrews eventuella kommentarer om nämnda dokuments innebörd fördes inte heller till handlingarna i ärendet. Härutöver har kommissionens och Heinekens skriftväxling angående konfidentiell behandling av Heinekendokumentet vilken har delgetts av kommissionen inte kunnat ge någon ytterligare information och inte heller visat att kommissionen själv förfogade över uppgifter som var nödvändiga för tolkningen av dokumentet.

30 Sökanden har med avseende härpå anfört två alternativa klander. Antingen fanns dessa tolkningsdata och hade inte förts till handlingarna i ärendet och den insyn i ärendet som beviljades var oregelbunden i strid med rätten till försvar, eller också fanns de inte och det ankom på kommissionen att i enlighet med dess skyldighet att även kontrollera uppgifter som talar till förmån för företaget granska huruvida den information som Heinekendokumentet innehöll var trovärdig genom att försöka ta reda på i vilket sammanhang det hade upprättats.

31 Sökanden har hävdat att kunskapen om upphovsmannens identitet och i vilket sammanhang Heinekendokumentet hade upprättats i vart fall kunde ha lett till ett annat resultat vid det administrativa förfarandet, eftersom sökanden eventuellt hade kunnat visa att nämnda dokument inte var autentiskt eller sanningsenligt. I ett sådant fall hade Interbrews personliga uttalanden inte kunnat räcka till som bevis för de påstådda påtryckningar som Interbrew utsattes för. Det skulle då föreligga ett åsidosättande av rätten till försvar i överensstämmelse med förstainstansrättens rättspraxis (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000 i de förenade målen T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T‑103/95 och T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, kallade cementmålen, REG 2000, s. II-491, punkt 247).

32 Kommissionen har uppmärksammat att sökanden fick tillgång till Heinekendokumentet och fullt ut kunde begripa dess ”sammanhang” och att sökanden för övrigt aldrig gjorde gällande att rätten till försvar åsidosattes vid det administrativa förfarandet. Heinekendokumentet är i vart fall inte det enda beviset på det av sökanden uttalade hotet mot Interbrew.

Förstainstansrättens bedömning

33 Enligt fast rättspraxis har rätten till insyn i akten i konkurrensärenden till syfte att göra det möjligt för mottagarna av ett meddelande om anmärkningar att få kännedom om den bevisning som återfinns i kommissionens akt för att på ett ändamålsenligt sätt på grundval av denna bevisning kunna uttala sig om kommissionens slutsatser i meddelandet om anmärkningar (se förstainstansrättens dom av den 30 september 2003 i de förenade målen T-191/98 och T-212/98–T‑214/98, Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II-3275, punkt 334 och där angiven rättspraxis). Insyn i akten hör således till de processrättsliga skyddsregler som syftar till att skydda rätten till försvar och att särskilt säkerställa det faktiska utövandet av rätten att yttra sig (se domen i de ovannämnda förenade målen Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, punkt 334 och där angiven rättspraxis).

34 Kommissionen är således förpliktad att ge de företag som berörs av ett förfarande för tillämpning av artikel 81.1 EG tillgång till alla handlingar, vare sig de är till nackdel eller till fördel för företaget, som kommissionen inhämtat under undersökningen, med förbehåll för andra företags företagshemligheter, kommissionens interna dokument och annan konfidentiell information (se domen i de ovan i punkt 33 nämnda förenade målen Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, punkt 335 och där angiven rättspraxis).

35 Om det visar sig att kommissionen i det ifrågasatta beslutet har grundat sig på dokument till företagets nackdel som inte ingår i akten i utredningen och som inte har delgetts sökanden, skall dessa dokument således avvisas som otillåten bevisning (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 25 oktober 1983 i mål 107/82, AEG mot kommissionen, REG 1983, s. 3151, svensk specialutgåva, volym 7, s. 287, punkterna 24–30, domen i de ovan i punkt 31 nämnda cementmålen, punkt 382, och de ovan i punkt 33 nämnda förenade målen Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, punkt 338).

36 Vad gäller handlingar som kan ha innehållit uppgifter till fördel för företaget bör det framhållas att när nämnda handlingar finns i kommissionens undersökningsakt, beror frågan om huruvida rätten till försvar har åsidosatts inte på hur det berörda företaget har betett sig under det administrativa förfarandet eller på huruvida företaget var tvunget att begära att kommissionen gav det insyn i akten eller översände vissa angivna handlingar till det (förstainstansrättens dom av den 29 juni 1995 i mål T-30/91, Solvay mot kommissionen, REG 1995, s. II-1775, punkt 96, och dom i de ovan i punkt 33 nämnda förenade målen Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, punkt 340).

37 När det däremot är fråga om handlingar som kan ha innehållit uppgifter till fördel för företaget och som inte finns i kommissionens undersökningsakt måste sökanden tillställa kommissionen en uttrycklig begäran om att få tillgång till dessa handlingar. Om sökanden underlåter att göra detta under det administrativa förfarandet har företaget förverkat sin rätt på denna punkt vad avser den talan om ogiltigförklaring som eventuellt kan väckas mot det slutliga beslutet (domen i de ovan i punkt 31 nämnda cementmålen, punkt 383, och i de ovan i punkt 33 nämnda förenade målen Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, punkt 340).

38 Det är mot bakgrund av dessa principer som det skall prövas huruvida de av sökanden formulerade klandren är välgrundade.

39 Förstainstansrätten finner inledningsvis att det inte på något sätt har bestridits att Heinekendokumentet ursprungligen kom i kommissionens besittning under en undersökning som denna utförde den 22 och den 23 mars 2000 i enlighet med artikel 14.3 i förordning nr 17 i Heinekens lokaler i Nederländerna i samband med ett annat ärende än det som är föremål för prövning i förevarande mål. Kommissionen begärde den 14 april 2000 av Heineken, inom ramen för det administrativa förfarandet angående detta ärende, genom en begäran om upplysningar i enlighet med artikel 11 i förordning nr 17, att en ny kopia av dokumentet skulle översändas som sedan fördes till handlingarna i akten.

40 Det är även viktigt att framhålla att sökanden har vitsordat att Heinekendokumentet nämns i meddelandet om anmärkningar och att sökanden fick kännedom om Heinekendokumentet när den fick insyn i akten under det administrativa förfarandet. Såvitt specifikt gäller detta dokument kunde således sökanden faktiskt utöva sin rätt att yttra sig.

41 Sökanden har emellertid gjort gällande att företaget inte fick tillgång till eventuella skrivelser och interna anteckningar som kan ha legat till grund för Heinekendokumentet eller blivit en följd av det och som kunde innehålla uppgifter till sökandens fördel.

42 Sökandens klander, som går ut på att kommissionen underlät att delge sökanden sådana skrivelser och interna anteckningar som den hade i sin besittning, kan inte godtas. Förstainstansrätten erinrar om att enligt rättspraxis måste nämligen sökanden under det administrativa förfarandet, för att kunna göra gällande att rätten till försvar har åsidosatts, tillställa kommissionen en uttrycklig begäran om att få tillgång till ifrågavarande handlingar (se punkt 37 ovan).

43 Sökanden har emellertid inte alls formulerat någon sådan begäran. Dels har sökanden nämligen i sitt svar på meddelandet om anmärkningar angående Heinekendokumentet enbart hävdat att ”detta dokuments bevisvärde förefaller tveksamt [och att] det inte finns någon uppgift i [meddelandet om anmärkningar] eller i dokumentet som gör det möjligt [för sökanden] att identifiera dokumentets upphovsman eller att undersöka dess sammanhang”. Detta påstående kan inte betraktas som en uttrycklig begäran om att få tillgång till ifrågavarande skrivelser och interna anteckningar. När sökanden hördes av förstainstansrätten på denna punkt vid förhandlingen, bekräftade sökanden för övrigt att företagets uttryckliga begäran om att få tillgång till handlingarna under det administrativa förfarandet var allmän till sin karaktär. Dels har sökanden i skrivelser av den 24 och den 28 januari 2002 nöjt sig med att i mycket allmänna ordalag och utan någon uttrycklig hänvisning till ifrågavarande dokument formulera en andra begäran om att få tillgång till handlingarna i ärendet vilken i vart fall ingavs efter det att det administrativa förfarandet hade avslutats.

44 Vad beträffar klandret som går ut på att, för det fall att kommissionen inte hade någon skrivelse eller intern not i sin besittning som hade legat till grund för Heinekendokumentet eller blivit en följd av det, det var i strid med sin skyldighet att vara opartisk som kommissionen avstod från att kontrollera huruvida innehållet i nämnda dokument var sanningsenligt, räcker det att slå fast att detta inte rör problematiken med rätten till försvar. Sökanden har nämligen begärt att det skall fastställas huruvida kommissionen har styrkt vad den sökte visa bland annat via Heinekendokumentet och huruvida, i den mån detta dokument var ett nödvändigt bevismedel, sanningshalten i de uttalanden som redogörs för i dokumentet har kunnat styrkas. Sökanden har således ifrågasatt Heinekendokumentets bevisvärde, en fråga som saknar relevans för prövningen av denna grund avseende åsidosättande av rätten till försvar (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 29 juni 1995 i mål T-37/91, ICI mot kommissionen, REG 1995, s. II-1901, punkt 72) som kommer att prövas nedan i punkterna 260, 261, 271–273 och 284–290.

45 Talan kan således inte bifallas på den första delgrunden.

b) Den andra delgrunden: Kommissionen gav inte sökanden någon möjlighet att före antagandet av det omtvistade beslutet få kännedom om vilka omständigheter kommissionen hade beaktat när den fastställde bötesbeloppet

Parternas argument

46 Sökanden har gjort gällande att rätten till försvar har åsidosatts till följd av att kommissionen inte vid något tillfälle gjorde det möjligt för sökanden att få kännedom om eller kommentera de uppgifter som den hade för avsikt att använda vid fastställandet av bötesbeloppet. Kommissionen har nöjt sig med att i meddelandet om anmärkningar på några få rader sammanfatta den metod som förespråkas i riktlinjerna och det fanns inte något i nämnda meddelande som gjorde det möjligt för sökanden att förutse att kommissionen skulle komma att behandla företaget på ett särskilt ogynnsamt sätt eller inse att det inte skulle behandlas på samma sätt som Interbrew, vilket är en följd härav.

47 I synnerhet finns det inte något i meddelandet om anmärkningar som anger att kommissionen hade för avsikt att göra gällande att sökanden hade gjort sig skyldig till upprepad överträdelse då denna försvårande omständighet endast förekommer sporadiskt i dess beslutspraxis. Under år 2001 dömde således kommissionen vid flera tillfällen företag som hade gjort sig skyldiga till upprepade överträdelser utan att göra gällande denna försvårande omständighet mot dem vid fastställandet av böterna. Så var fallet beträffande företaget F. Hoffmann-La Roche AG (nedan kallat Hoffmann-La Roche) i kommissionens beslut 2003/2/EG av den 21 november 2001, om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/E – 1/37.512 – Vitaminer) (EGT L 6, 2003, s. 1) (nedan kallat vitaminbeslutet), och kommissionens beslut 2002/742/EG av den 5 december 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/E – 1/36.604 – Citronsyra) (EGT L 239, 2002, s. 18) (nedan kallat citronsyrebeslutet), samt beträffande företaget Stora Kopparbergs Bergslags AB (nedan kallat Stora), till vilket beslutet är riktat men under annan firma, i det ärende som var föremål för prövning kommissionens beslut 2004/337/EG av den 20 december 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/E – 1/36.212 – Självkopierande papper) (EGT L 115, 2004, s. 1) (nedan kallat beslutet självkopierande papper) och vidare beträffande företaget Volkswagen AG (nedan kallat Volkswagen) i kommissionens beslut 2001/711/EG av den 29 juni 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget (Ärende COMP/F – 2/36.693 – Volkswagen) (EGT L 262, s. 14) (nedan kallat Volkswagen II-beslutet). Denna särbehandling är dock inte berättigad.

48 Underlåtenheten att lämna ut en sådan upplysning är desto mer förkastligt som i det ärende som var föremål för prövning i kommissionens beslut 2002/405/EG av den 20 juni 2001 om ett förfarande enligt artikel 82 i EG-fördraget (Ärende COMP/E – 2/36.041/PO – Michelin) (EGT L 143, 2002, s. 1) (nedan kallat Michelin II-beslutet), i vilket kommissionen även nämnde upprepad överträdelse som en försvårande omständighet, men där ifrågavarande företag fick möjlighet att göra gällande sina argument på denna punkt före beslutets antagande.

49 Kommissionen har gjort gällande att den förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer ett bötesbelopp och att den i meddelandet om anmärkningar nämnde alla omständigheter som den avsåg att beakta, däribland dem som motiveringsskyldigheten kräver. Kommissionen var vidare inte skyldig att uppge att den avsåg att beakta den försvårande omständigheten upprepad överträdelse. Sökanden kunde i vart fall inte vara ovetande om att upprepad överträdelse uttryckligen anges som försvårande omständighet i riktlinjerna och inte heller om att det redan vid två tillfällen hade konstaterats att sökanden gjort sig skyldig till överträdelser.

Förstainstansrättens bedömning

50 Enligt fast rättspraxis uppfyller kommissionen sin skyldighet att iaktta företagens rätt att yttra sig genom att i sitt meddelande om anmärkningar uttryckligen ange att den har för avsikt att undersöka huruvida företagen skall åläggas böter och de huvudsakliga faktiska och rättsliga grunder som kan medföra att böter åläggs, såsom hur allvarlig den påstådda överträdelsen är och hur länge den pågått samt huruvida den begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Genom att göra detta ger kommissionen företagen de upplysningar som är nödvändiga för att de skall kunna försvara sig, inte bara mot konstaterandet av en överträdelse utan även mot åläggandet av böter (domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkt 21, svensk specialutgåva, volym 7, s. 133, och förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-31/99, ABB Asea Brown Boveri mot kommissionen, REG 2002, s. II-1881, punkt 78).

51 Det är således genom sina synpunkter på hur länge överträdelsen har pågått och hur allvarlig den är samt förutsebarheten av överträdelsens konkurrensbegränsande verkan som de berörda företagen garanteras rätt till försvar gentemot kommissionen vad gäller fastställandet av bötesbeloppet. Det skall dessutom noteras att företagen har en ytterligare skyddsregel när det gäller fastställandet av detta belopp, såtillvida att förstainstansrätten har full prövningsrätt och kan upphäva eller nedsätta bötesbeloppet i enlighet med artikel 17 i förordning nr 17 (förstainstansrättens dom av den 6 oktober 1994 i mål T‑83/91, Tetra Pak mot kommissionen, REG 1994, s. II-755, punkt 235, svensk specialutgåva, volym 16, s. II-1, och för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 50 nämnda målet ABB Asea Brown Boveri mot kommissionen, punkt 79).

52 Förstainstansrätten konstaterar för det första att kommissionen i punkt 213 i meddelandet om anmärkningar har uppgett att den mot bakgrund av åberopade omständigheter avsåg att ålägga de företag böter som beslutet riktar sig till, däribland sökanden. Kommissionen har tillagt i punkt 214 i meddelandet om anmärkningar att den vid fastställandet av bötesbeloppet skulle ta hänsyn till alla omständigheter i förevarande ärende, särskilt till hur allvarlig överträdelsen var och hur länge den hade pågått. Kommissionen har vidare uppgett i punkt 216 i detta meddelande att den, bland de omständigheter som det redogörs för i meddelandet om anmärkningar, särskilt skulle ta hänsyn till det faktum att den åsyftade konkurrensbegränsande samverkan utgjorde en avsiktlig överträdelse av artikel 81.1 EG.

53 Kommissionen har likaledes anfört i samma punkt 216 att avtalen om marknadsuppdelning och prissättning, såsom de beskrivs i meddelandet om anmärkningar, genom sin själva natur utgör den allvarligaste överträdelsen av artikel 81.1 EG. Kommissionen har preciserat i punkt 215 i meddelandet om anmärkningar att den vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är tar hänsyn till dess art, dess reella påverkan på marknaden, när den är mätbar, samt ifrågavarande marknads geografiska utbredning. Kommissionen har vidare nämnt i punkt 216 i meddelandet om anmärkningar att den skall bedöma varje företags roll i överträdelsen genom att beakta företagens roll i vart och ett av de hemliga avtal som åsyftas och hur länge varje deltagande i överträdelsen har pågått.

54 Kommissionen har också preciserat i punkt 217 i meddelandet om anmärkningar att det bötesbelopp som åläggs varje företag återspeglar de eventuella försvårande eller förmildrande omständigheterna och att den när det finns anledning kommer att tillämpa meddelandet om samarbete. Slutligen har kommissionen angett i punkt 218 att den avsåg att fastställa bötesbeloppet på en nivå som är tillräckligt avskräckande.

55 Det följer av det ovan anförda att kommissionen, i enlighet med ovannämnda rättspraxis, uttryckligen har angett i meddelandet om anmärkningar (punkterna 213–218) att den avsåg att bötfälla de företag som beslutet riktar sig till och vilka faktiska och rättsliga omständigheter den skulle beakta vid beräkningen av det bötesbelopp som skulle åläggas sökanden. Följaktligen har sökandens rätt att yttra sig iakttagits i detta avseende.

56 När det för det andra särskilt gäller den försvårande omständigheten upprepad överträdelse, vilken kommissionen har åberopat mot sökanden, skall det dels betonas att det i riktlinjerna anges som exempel på försvårande omständighet att ett företag upprepar överträdelser av samma typ, dels att kommissionen i meddelandet om anmärkningar har uppgett att den skulle beakta den individuella roll som varje företag har spelat i de hemliga avtal som åsyftas och att bötesbeloppet återspeglar de eventuella försvårande eller förmildrande omständigheterna. Sökanden kunde således inte vara ovetande om att kommissionen skulle betrakta denna omständighet som försvårande om den ledde till slutsatsen att tillämpningsvillkoren var uppfyllda.

57 Vad för det tredje specifikt gäller argumentet att sökanden skulle ha blivit föremål för diskriminerande behandling i förhållande till andra företag som också gjort sig skyldiga till upprepad överträdelse men mot vilka detta inte gjorts gällande som försvårande omständighet, är det viktigt att betona att enbart det faktum att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis har funnit att vissa uppgifter inte utgör försvårande omständigheter vid fastställandet av bötesbeloppet, inte innebär att kommissionen är skyldig att göra samma bedömning i ett senare beslut (se analogt bland annat förstainstansrättens dom av den 17 december 1991 i mål T-7/89, Hercules Chemicals mot kommissionen, REG 1991, s. II-1711, punkt 357, av den 14 maj 1998 i mål T-347/94, Mayr-Melnhof mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1751, punkt 368, och av den 20 mars 2002 i mål T-23/99, LR AF 1998 mot kommissionen, REG 2002, s. II-1705, punkterna 234 och 337). Såsom dessutom följer av de överväganden som redogörs för i punkt 56 ovan medför den möjlighet som ett företag ges, att inom ramen för ett annat ärende uttala sig om kommissionens avsikt att slå fast att företaget har gjort sig skyldigt till upprepad överträdelse, på intet sätt en skyldighet för kommissionen att i alla andra fall använda detta tillvägagångssätt och inte heller, i avsaknad av en sådan möjlighet, att sökanden är förhindrad att fullt ut utöva sin yttranderätt.

58 Mot denna bakgrund kan talan inte vinna bifall på den andra delgrunden.

c) Den tredje delgrunden: De möten som hölls mellan kommissionen och Interbrew blev inte dokumenterade och kommissionen vägrade att delge sökanden Interbrews svar på meddelandet om anmärkningar

Parternas argument

59 Sökanden har gjort gällande att vare sig meddelandet om anmärkningar eller det omtvistade beslutet innehåller precisa uppgifter som gör det möjligt för sökanden att bedöma innehållet i och betydelsen av de möten som hölls mellan kommissionens ombud och de företrädare för Interbrew som nämns i skäl 34 i det omtvistade beslutet. Härutöver hade inte något som helst protokoll från dessa möten, som sökanden för övrigt inte fick kännedom om före antagandet av det omtvistade beslutet, tagits in i kommissionens handlingar i ärendet. Genom att i en skrivelse av den 7 februari 2002 vägra sökanden tillgång till Interbrews svar på meddelandet om anmärkningar, har vidare kommissionen åsidosatt sökandens rätt till försvar samt principen om god förvaltningssed.

60 Sökanden anser för det första att företaget inte fick möjlighet att kontrollera och vid behov bestrida Interbrews eventuella uttalanden under ovannämnda möten, vilka dock kan ha haft en betydande inverkan på kommissionens bedömning av ifrågavarande faktiska omständigheter och av i vilken mån de företag som var föremål för undersökningen hade samarbetat med kommissionen.

61 Sökanden har på denna punkt bland annat hävdat att kommissionen har visat prov på en allmänt välvillig inställning till Interbrew som kontrasterar mot den stränga behandlingen av sökanden. Den omständigheten att Interbrews dominerande ställning inte fördes på tal under förfarandet, vilken dock var upphovet till undersökningen, skulle kunna förklaras mot bakgrund av ifrågavarande informella möten. Ett omnämnande i det omtvistade beslutet av ett telefonsamtal mellan L. B. (Alken-Maes) och A. B. (Interbrew) den 9 december 1996 saknar stöd i handlingarna i målet. Detsamma gäller det återgivna innehållet i ett internt möte i Interbrew den 5 maj 1994 under vilket Interbrews Chief Executive Officer (nedan kallad VD) (M.), det vill säga dess verkställande direktör, avslöjade ett scenario som påstods vara i enlighet med vad sökanden hade begärt, enligt vilket Interbrew skulle vara tvunget att överlåta 500 000 hektoliter öl till Alken-Maes.

62 Sökanden har för det andra gjort gällande att företaget inte fick tillgång till Interbrews svar på meddelandet om anmärkningar, eftersom sökanden hade vägrats detta av kommissionen. Sökanden hade nämligen uttryckligen begärt genom skrivelser av den 24 och den 28 januari 2002 att på nytt få tillgång till handlingarna i ärendet, särskilt till Interbrews svar på meddelandet om anmärkningar, vilket kommissionen hade vägrat genom skrivelse av den 7 februari 2002.

63 Kommissionen har gjort gällande att sökanden redan kände till att det förekom informella möten och att sökanden under det administrativa förfarandet aldrig begärde att få tillgång till eventuella protokoll från dessa möten som för övrigt inte fanns och som i vart fall inte fyllde någon funktion. Alla faktiska uppgifter som ingår i det omtvistade beslutet baseras på handlingarna i ärendet, till vilka sökanden aldrig har bestridit att tillgång beviljades. Vad beträffar den begäran om tillgång till handlingar som ingavs i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, s. 43), drogs den tillbaka.

Förstainstansrättens bedömning

64 Vad för det första angår de informella mötena med parterna, bör det påpekas att vare sig sökanden eller kommissionen har i sina inlagor bestridit den omständigheten att det inte förts protokoll under dessa möten. Denna del av den första grunden avseende de informella mötena går således ut på att kommissionens iakttagande av rätten att få tillgång till handlingarna i konkurrensärenden innebär en skyldighet att upprätta och tillhandahålla parterna sådana protokoll.

65 Förstainstansrätten erinrar härvidlag om att det slås fast i den rättspraxis som nämns ovan i punkterna 33–34 att rätten att få tillgång till handlingarna i konkurrensärenden syftar till att göra det möjligt för de företag som är mottagare av ett meddelande om anmärkningar att få kännedom om den bevisning som återfinns i kommissionens akt för att rätten att yttra sig skall kunna utövas på ett ändamålsenligt sätt. Kommissionen är således förpliktad att ge de berörda företagen tillgång till alla handlingar, vare sig de är till nackdel eller till fördel för företaget, som kommissionen inhämtat under undersökningen, med förbehåll för andra företags företagshemligheter, kommissionens interna dokument och annan konfidentiell information.

66 Det följer vidare av rättspraxis att det däremot inte föreligger någon allmän skyldighet för kommissionen att föra protokoll över de diskussioner som den för med andra parter under möten med dessa inom ramen för tillämpningen av fördragets konkurrensregler (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 33 nämnda förenade målen Atlantic Container Line m.fl., punkt 351).

67 Det faktum att det saknas en sådan skyldighet kan emellertid inte befria kommissionen från dess skyldighet i fråga om tillgång till handlingarna i ärendet. Det kan nämligen inte godtas att en praxis som inbegriper muntliga relationer med tredje man leder till att rätten till försvar åsidosätts. Således måste kommissionen, om den har för avsikt att i ett beslut använda en uppgift till nackdel för det berörda företaget som lämnats muntligen av tredje man, göra den tillgänglig för det berörda företaget så att det kan yttra sig på ett ändamålsenligt sätt över de slutsatser som kommissionen kommit fram till på grundval av dessa uppgifter, vid behov genom att i detta syfte upprätta en skriftlig handling avsedd att ingå i akten i ärendet (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 33 nämnda förenade målen Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, punkt 352).

68 Förstainstansrätten konstaterar i förevarande mål att sökandens argumentering, med undantag av två konkreta påståenden, består i att sökanden rent allmänt har hävdat följande. Först har sökanden påstått att de informella mötena kan ha haft en betydande inverkan på bedömningen av de faktiska omständigheterna och i vilken mån de företag som var föremål för undersökningen har samarbetat med kommissionen. Därefter har sökanden anfört att kommissionen har haft en allmänt välvillig inställning till Interbrew under förfarandet som kontrasterar mot den stränga behandlingen av sökanden i det omtvistade beslutet. Slutligen har sökanden hävdat att, även om den information som delgavs under de formella mötena var användbar för Interbrew så kunde den inte påverka företagets ställning.

69 Det preciseras inte i denna allmänt hållna argumentering i vilken mån de omständigheter till de berörda företagens nackdel som kommissionen har åberopat i det omtvistade beslutet bygger på uppgifter som förmedlats under informella möten och det kan inte genom argumenteringen fastställas att det verkligen skett ett åsidosättande av rätten till försvar då detta måste prövas mot bakgrund av de specifika omständigheterna i varje enskilt fall (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 36 nämnda målet Solvay mot kommissionen, punkt 60). I likhet med vad som har anförts ovan i punkt 33 erkänns rätten att få tillgång till handlingarna i konkurrensärenden uteslutande för att de berörda företagen på ett ändamålsenligt sätt skall kunna uttala sig om kommissionens slutsatser i meddelandet om anmärkningar. Eftersom sökanden dock inte, med undantag av två konkreta påståenden som skall prövas nedan, har åberopat någon anmärkning som angetts i meddelandet om anmärkningar och därefter i det omtvistade beslutet, vilken bygger på uppgifter som har förmedlats muntligen under informella möten och som sökanden inte fick tillgång till, kan sökanden inte med framgång förebrå kommissionen för att den har åsidosatt rätten till försvar på denna punkt (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 33 nämnda förenade målen Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, punkterna 353 och 354).

70 Vad beträffar de båda konkreta ovannämnda påståendena, enligt vilka de hänvisningar till ett telefonsamtal den 9 december 1996 och innehållet i ett internt möte den 5 maj 1994 som återfinns i det omtvistade beslutet endast kunde ha sitt ursprung i de informella mötena, finns det anledning att undersöka om ifrågavarande faktiska omständigheter baseras på precisa uppgifter som återfinns i handlingarna i ärendet.

71 Vad först gäller telefonsamtalet den 9 december 1996, vilket nämns i skäl 91 i det omtvistade beslutet, konstaterar förstainstansrätten att det anges i punkt 93 i meddelandet om anmärkningar att ”till följd av ett möte [som hölls] den 19 september 1996 [hade] L. B. (Alken-Maes) den 9 december 1996 ett telefonsamtal med A. B. (Interbrew)”. Denna mening åtföljs av fotnot 116 som har följande lydelse: ”Brev, och bilagorna 42 och 44 till detta, från Alken-Maes av den 7 mars 2000 ([sidorna] 7884, 8513 och 8528–8530 [i kommissionens akt]), med hänvisning till följande dokument: Undersökning hos Alken-Maes, dokument AvW19 ([sidorna] 150–153 [i kommissionens akt]) och dokument MV17 ([sidorna] 532–541 [i kommissionens akt]).” Samma hänvisningar finns i det omtvistade beslutet i fotnot 123, som motsvarar skäl 91.

72 Som svar på en skriftlig fråga från förstainstansrätten, i vilken kommissionen ombeddes att precisera de uppgifter som hade lett till slutsatsen att ett telefonsamtal ägt rum den 9 december 1996 mellan L. B. (Alken-Maes) och A. B. (Interbrew) angående Interbrews priser, svarade kommissionen att den hade kommit fram till denna slutsats med stöd av sidan 8513 i kommissionens akt, vilken utgör den sista sidan i bilaga 42 till Alken-Maes brev till kommissionen av den 7 mars 2000.

73 Analysen av detta dokument som består av handskrivna anteckningar av L. B. (Alken-Maes) avslöjar att, även om det inte nämns något telefonsamtal som ägde rum den 9 december 1996, det däremot finns vissa anmärkningar i detta dokument som synbarligen har lagts till efter det att det upprättades, vilka som det förefaller utgör svar på ursprungligen ställda frågor om Interbrews prisvillkor. Tre av dessa anmärkningar inbegriper emellertid datumet 961209 och de två övriga förkortningen IB (Interbrew), varav den ena dessutom initialerna A. B. (Interbrew).

74 Förstainstansrätten finner således inledningsvis att det finns ett omnämnande i meddelandet om anmärkningar av att Interbrew och Alken-Maes hade kontakt med varandra den 9 december 1996 angående Alken-Maes prisvillkor. Ett dokument som ingår i handlingarna i ärendet styrker att den kontakt som kommissionen har åberopat verkligen ägde rum och sökanden fick tillgång till detta dokument eftersom dess före detta dotterbolag Alken-Maes själv överlämnade det till kommissionen. Huruvida det togs kontakt per telefon eller ej saknar betydelse för utövandet av rätten att yttra sig, även om det är beklagligt att kommissionens påstående på denna punkt inte kan styrkas. Det är nämligen med avseende på förekomsten av kontakter och i förekommande fall på deras innehåll som sökanden skall komma i åtnjutande av rätten att yttra sig och inte med avseende på om det togs kontakt per telefon eller ej, då denna fråga saknar betydelse när det skall avgöras huruvida kontakten utgör en överträdelse.

75 När det sedan gäller påståendet i skäl 53 i det omtvistade beslutet, det vill säga att det ”scenario” som Interbrews VD avslöjade under ett internt möte den 5 maj 1994 var ”i enlighet med vad Danone/Kronenbourg begärt”, nämligen att Interbrew skulle vara tvunget att överlåta 500 000 hektoliter öl till Alken-Maes (framför allt i detaljhandeln), konstaterar förstainstansrätten att det anges i punkt 55 i meddelandet om anmärkningar att ”[u]nder en intern diskussion i Interbrew avslöjar [M.] följande scenario som motsvarar vad Danone/Kronenbourg begärt”. Interbrew skulle vara tvunget att överlåta 500 000 hektoliter öl till Alken-Maes (framför allt i detaljhandeln) och att om ”Interbrew inte gav efter skulle Interbrew Frankrike förintas med hjälp av Heineken och Interbrew i Belgien skulle attackeras med mycket låga priser”. I följande punkt 56 preciseras det att ”[d]et av Kronenbourg presenterade scenariot diskuterades den 5 maj 1994 under ett internt möte i Interbrew”. Punkt 55 i meddelandet om anmärkningar åtföljs av fotnoterna 35 och 36, i vilka det hänvisas till ett brev från Interbrew av den 28 februari 2000 och till bilaga 18 (sidan 7683 i kommissionens akt). Samma hänvisningar till dokument återfinns i punkt 53 i det omtvistade beslutet.

76 Det skall härvidlag nämnas att bilaga 18 till Interbrews brev av den 28 februari 2000 som består i ett uttalande från C. i Interbrew innehåller följande mening på sidan 2:

”[M.] tog upp med oss under ett internt möte (den 5 maj 1994) det scenario som var en begäran från Kronenbourg. KRO utövade i huvudsak utpressning för att få ITW att överlåta 500 000 [hektoliter] öl till AM (särskilt inom ’food’). Annars skulle de förinta ITW-Frankrike med hjälp av Heineken och de skulle attackera ITW-Belgien med mycket låga priser.”

77 Det måste således konstateras att det påstående som finns i skäl 53 i det omtvistade beslutet och i punkterna 55 och 56 i meddelandet om anmärkningar i huvudsak återger innehållet i den information som Interbrew tillhandahöll skriftligen, vilken återfinns i handlingarna i akten och som härigenom var tillgänglig för sökanden. Sökanden kan således inte med framgång göra gällande att företaget, i fråga om det påstående som finns i skäl 53 i det omtvistade beslutet, inte på ett verksamt sätt har kunnat göra gällande sin rätt att yttra sig.

78 Det följer av det ovan anförda dels att de påståenden om vilka det har gjorts gällande att de härrör från informella möten med Interbrew återfinns i meddelandet om anmärkningar, dels att dessa i vart fall såvitt de var nödvändiga för att bevisa att artikel 81.1 EG hade åsidosatts, baserades på dokument som sökanden fick tillgång till. Förstainstansrätten finner således att sökanden har haft möjlighet att på ett ändamålsenligt sätt uttala sig om dessa påståenden och att dess rätt att yttra sig har tillgodosetts.

79 När det för det andra gäller argumentet att sökanden i strid med rätten till försvar har vägrats tillgång till de skrivelser som fördes till handlingarna i ärendet efter det att sökanden fick tillgång till handlingarna i ärendet den 5 oktober 2002, däribland Interbrews svar på meddelandet om anmärkningar, såvitt dessa kunde innehålla uppgifter som var till fördel för de berörda företagen, är det tillräckligt att erinra om att begäran om tillgång till ytterligare handlingar i ärendet framställdes i skrivelser av den 24 och den 28 januari 2002 efter det att det administrativa förfarandet hade avslutats. Om sökanden underlåter att göra en sådan begäran under det administrativa förfarandet har företaget förverkat sin rätt på denna punkt vad avser den talan om ogiltigförklaring som eventuellt kan väckas senare (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 31 nämnda cementmålen, punkt 383). Detta argument kan således inte godtas.

80 Beträffande den ansökan om tillgång till handlingar som ingavs den 4 mars 2002 enligt förordning nr 1049/2001, räcker det att konstatera att det föreskrivs i artikel 7.2 i nämnda förordning att ”[o]m ansökningen helt eller delvis avslås får sökanden inom 15 arbetsdagar efter att ha mottagit institutionens besked ge in en bekräftande ansökan till institutionen med begäran om omprövning”. Till följd av att kommissionen den 26 mars 2002 vägrade att bifalla sökandens ansökan om tillgång till handlingar finner förstainstansrätten att sökanden drog tillbaka sin ansökan av den 4 mars 2002 genom att i enlighet med vad sökanden har medgett vid förhandlingen, som svar på en fråga från förstainstansrätten, inte inom föreskriven tidsfrist inge en bekräftande ansökan.

81 Härav följer att talan inte kan vinna bifall på den tredje delgrunden. Talan kan därför inte bifallas på denna grund.

2. Grunden avseende åsidosättande av motiveringsskyldigheten

a) Parternas argument

82 Sökanden har gjort gällande att det omtvistade beslutet är otillräckligt motiverat såtillvida att det dels inte innehåller någon definition av de relevanta marknaderna, då det rör sig om ett nödvändigt villkor som skall vara uppfyllt före varje bedömning av ett konkurrensbegränsande beteende, dels enbart innehåller en hänvisning till riktlinjerna när bötesbeloppet skall beräknas, utan att den exakta innebörden anges av de kriterier som har använts vid fastställandet av bötesbeloppet.

83 För det första är det omtvistade beslutet otillräckligt motiverat såtillvida att det, i motsats till vad som krävs enligt förstainstansrättens rättpraxis (förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992 i de förenade målen T-68/89, T‑77/89 och T-78/89, SIV m.fl. mot kommissionen, kallat planglasmålet, REG 1992, s. II-1403; svensk specialutgåva, volym 6, s. 303, punkt 159), inte baseras på en adekvat definition av den i ifrågavarande mål relevanta marknaden, utan endast på konstaterandet av att det finns en ”belgisk marknad [för öl]”. Det var med orätt som kommissionen besparade sig en analys av ifrågavarande marknads eller marknaders exakta geografiska utbredning samt av de olika bryggeriprodukternas eventuella substituerbarhet. Det faktum att kommissionen i sitt svaromål bytte ut uttrycket ”ölsektorn i Belgien” mot ”den belgiska marknaden [för öl]” motsvarar inte sökandens invändning att definitionen av marknaden i förevarande mål påminner om definitionen av överträdelsen. De geografiska marknader som nämns, det vill säga de belgiska och franska marknaderna, definieras på ett sätt som inte i tillräckligt hög grad har dokumenterats i det omtvistade beslutet.

84 Kommissionen har vidare beaktat de faktiska omständigheter som hänför sig till den franska marknaden utan att det har ansetts nödvändigt att analysera deras betydelse med hänsyn till de specifika kännetecknen för denna marknad. Kommissionen har i synnerhet baserat sig på argumentet angående hot om repressalier på den franska marknaden som det påstås att sökanden skulle ha uttalat mot Interbrew. Det kan dock inte visas att ett sådant konkurrensbegränsande beteende har förekommit förrän efter det att det har konstaterats att det föreligger en viss maktposition på en korrekt definierad marknad.

85 Vissa faktiska omständigheter som har använts till stöd för konstaterandet av den överträdelse som är föremål för det omtvistade beslutet, däribland mötet den 11 maj 1994, telefonsamtalet den 6 juli 1994 och mötet den 17 april 1997 hade enligt kommissionen ett mer vittgående syfte än Belgien. Interaktionen mellan Frankrike och Belgien och de likartade beteendena i dessa båda länder var vidare enligt kommissionen viktiga beståndsdelar i överträdelsen, särskilt när det gällde det påstådda hotet.

86 Det faktum att kommissionen härvidlag valde att behandla likartade beteenden på olika sätt innebär ett avsteg från dess tidigare praxis, som innebar att olika olagliga beteenden konstaterades i ett enda beslut så snart det fanns ett samband mellan dem såtillvida att parterna i den konkurrensbegränsande samverkan var desamma samt mekanismen för den konkurrensbegränsande samverkan i de olika länderna och även interaktionen mellan de olika geografiska områdena och produkterna var likartade (se exempelvis kommissionens beslut 96/478/EG av den 10 januari 1996 angående ett förfarande enligt artikel 85 i EG-fördraget (IV/34.279/F3 – ADALAT) (EGT L 201, s. 1) (nedan kallat ADALAT-beslutet) samt vitaminbeslutet och beslutet självkopierande papper).

87 Valet att anta flera beslut försätter emellertid sökanden i en situation som präglas av rättsosäkerhet och har den verkan att kommissionen tillåts att på ett artificiellt sätt, genom en upprepad tillämpning av grundbelopp och eventuellt av multiplikatorkoefficienter, få det totala bötesbelopp som påförs att öka betydligt avseende en given mängd faktiska omständigheter, utan att ifrågavarande företag har haft möjlighet att förstå på vilket sätt de olika beteendena skiljer sig åt och av vilka skäl de utgör skilda överträdelser.

88 För det andra är det omtvistade beslutet otillräckligt motiverat vad gäller beräkningen av bötesbeloppet. Genom att nöja sig med en enkel hänvisning i skäl 294 i det omtvistade beslutet till den metod som beskrivs i riktlinjerna, trots att riktlinjerna syftar till att ”säkerställa öppenheten och objektiviteten i kommissionens beslut, både i förhållande till företagen och i förhållande till EG‑domstolen”, har kommissionen underlåtit att fullgöra den motiveringsskyldighet som åligger den och åsidosatt rättssäkerhetsprincipen.

89 Eftersom motiveringen av bötesbeloppet bygger på en metod som innebär att det fastställs en utgångspunkt i siffror som sedan korrigeras, skulle det vara av väsentlig betydelse om kommissionen på ett tillräckligt detaljerat sätt preciserade innebörden av de kriterier som används vid beräkningen av bötesbeloppet för att uppnå målet med motiveringsskyldigheten. Detta mål innebär nämligen att möjliggöra för sökanden att bedöma konsekvensen och lagenligheten i samband med fastställandet av bötesbeloppet i syfte att kunna tillvarata sina rättigheter, för förstainstansrätten och domstolen att utöva sin kontroll och för varje berörd att få kännedom om villkoren för kommissionens tillämpning av EG-fördraget.

90 Trots att kommissionen inte är skyldig att följa en aritmetisk formel, anges i förevarande mål i det omtvistade beslutet vare sig exakt hur de böter som påförs företaget skall beräknas eller den precisa innebörden av vart och ett av de kriterier som anges för fastställandet av bötesbeloppet. I strid med det tillvägagångssätt som används i andra beslut som har antagits på området för konkurrensbegränsande samverkan, exempelvis vitaminbeslutet och beslutet självkopierande papper, kan det godtyckliga valet av ett schablonbelopp på 25 miljoner euro och åberopandet i skäl 305 i det omtvistade beslutet av att det är viktigt att böterna får en avskräckande verkan, inte rättfärdigas genom kvantitativa kriterier. Den omständigheten att det saknas en definition av den relevanta marknaden tydliggör också hur otillräcklig motiveringen är till bötesbeloppets beräknande, eftersom valet av grundbelopp enligt riktlinjerna är förbundet med överväganden om storleken på ifrågavarande geografiska marknad, den konkurrensbegränsande samverkans påverkan på denna marknad och omsättningen på densamma.

91 Kommissionen har i synnerhet på grundval av två försvårande omständigheter som anförs mot sökanden, nämligen att det har utövats påtryckningar mot Interbrew och att överträdelsen har upprepats, fastställt att böterna skall höjas en enda gång med 50 procent utan att betydelsen av varje försvårande omständighet har angetts. Det faktum att betydelsen av de olika kriterier som användes vid beräkningen av bötesbeloppet inte preciserades gjorde att sökanden inte kunde bedöma i vilka proportioner de böter som har påförts företaget borde nedsättas.

92 Denna avsaknad av tydliga och relevanta uppgifter är desto mer oursäktlig som kommissionen har vitsordat att det finns handlingar som dess tjänstegrenar har upprättat för intern konsultation och överläggning angående beräkningen av bötesbeloppet och att dessa handlingar inte var tillgängliga. Denna omständighet antyder emellertid att kommissionen i det omtvistade beslutet tog hänsyn till andra uppgifter än dem som den hade tillgång till, dock utan att nämna dem i det omtvistade beslutet.

93 Sökanden har mer specifikt gjort gällande att det saknas tillräcklig motivering från kommissionens sida till att den försvårande omständigheten upprepad överträdelse har anförts mot sökanden. Denna bristfälliga motivering är särskilt klandervärd, eftersom kommissionen inte systematiskt höjer bötesbeloppet vid upprepad överträdelse utan i sin beslutspraxis visar prov på tveksamhet vad beträffar den roll och den betydelse som bör tillskrivas upprepad överträdelse vid fastställandet av bötesbeloppet och antagandet av riktlinjerna inte räcker till för att skingra den osäkerhet som följer härav.

94 Kommissionen har bestridit sökandens argumentering.

b) Förstainstansrättens bedömning

95 Förstainstansrätten är behörig i två avseenden när det gäller talan som väckts mot kommissionens beslut att ålägga företag böter för överträdelse av konkurrensreglerna. För det första är förstainstansrätten behörig att pröva beslutens lagenlighet enligt artikel 230 EG. Vid denna prövning skall förstainstansrätten särskilt kontrollera att motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG, vars åsidosättande innebär att beslutet kan ogiltigförklaras, har iakttagits. För det andra är förstainstansrätten behörig att inom ramen för sin fulla prövningsrätt enligt artikel 229 EG och artikel 17 i förordning nr 17 pröva huruvida bötesbeloppet är lämpligt. Det kan vid den sistnämnda prövningen finnas skäl att begära in och beakta sådana kompletterande upplysningar som inte i sig måste finnas med i det omtvistade beslutet för att motiveringsskyldigheten i artikel 253 EG skall anses vara uppfylld (domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C-248/98 P, KNP BT mot kommissionen, REG 2000, s. I-9641, punkterna 38–40, och förstainstansrättens dom av den 9 juli 2003 i mål T-220/00, Cheil Jedang mot kommissionen, REG 2003, s. II-2473, punkt 215).

96 Vad beträffar kontrollen av motiveringsskyldigheten följer det av fast rättspraxis att det av den motivering som krävs enligt artikel 253 EG klart och tydligt skall framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att behörig domstol ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Kravet på motivering skall bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälens karaktär och det intresse som de vilka rättsakten är riktad till eller andra personer som direkt och personligen berörs av den kan ha av att få förklaringar. Det krävs inte att samtliga relevanta, faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, e