ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Vad för det första gäller likvärdighetsprincipen kan det konstateras att enligt det rådande nationella rättsläget, såsom detta har beskrivits i begäran om förhandsavgörande, ska kvittning ske ex officio med stöd av artikel 19.6 ZPK när ett villkor anses vara ogiltigt enligt artikel 19.5 ZPK och det rör sig om betalningar som erlagts i enlighet med ett villkor som innebär att gränsvärdet för den effektiva räntan – såsom denna definieras i artikel 19.4 ZPK – har överskridits. Den hänskjutande domstolen anser att inom ramen för ett förfarande för utfärdande av ett betalningsföreläggande som delvis grundar sig på ett oskäligt avtalsvillkor vore det möjligt att genom en analog tillämpning av artikel 19.6 ZPK, jämförd med artikel 76 ZZD, ex officio besluta om kvittning i fråga om betalningar som gjorts med stöd av ett sådant villkor, så att den berörda konsumenten inte behöver inleda ett separat förfarande om återbäring av de belopp som betalats felaktigt. Som svar på en fråga från EU-domstolen har den hänskjutande domstolen emellertid också uppgivit dels att det föreligger motstridig rättspraxis beträffande under vilka villkor den nationella domstolen, inom ramen för ett förfarande för utfärdande av ett betalningsföreläggande, är skyldig att ex officio besluta om kvittning i enlighet med artikel 19.6 ZPK när ett avtalsvillkor har konstaterats vara oskäligt, dels att rättspraxis inte heller är samstämmig vad gäller frågan huruvida det är lagenligt att tillämpa denna bestämmelse analogt för att besluta om kvittning även i ändra fall än de som omfattas av artikel 19.4 ZPK. EU-domstolen kan dock konstatera att dessa uppgifter inte är tillräckliga för att den ska kunna avgöra huruvida den nationella lagstiftningen är förenlig med likvärdighetsprincipen i förevarande fall. Då det endast är den nationella domstolen som har direkt kunskap om de förfaranderegler som enligt inhemsk rätt ska tillämpas i fråga om kvittning, ankommer det på den domstolen att pröva huruvida dessa regler är förenliga med likvärdighetsprincipen, med beaktande av föremålet och grunderna för, samt de väsentliga beståndsdelarna av dessa förfaranderegler.
3

Skäl 17 i förordning nr 561/2006 har följande lydelse: ”Denna förordning syftar till att förbättra de sociala förhållandena för anställda som omfattas av förordningen, liksom till att förbättra den allmänna trafiksäkerheten. Detta uppnås huvudsakligen genom bestämmelser i vilka det anges en maximal körtid per dag, per vecka och per period om två på varandra följande veckor, samt genom en bestämmelse enligt vilken föraren är skyldig att ha en normal veckovila minst en gång per två på varandra följande veckor samt bestämmelser i vilka det anges att en dygnsvila under inga omständigheter får vara kortare än nio timmars sammanhängande viloperiod. …”
53

Vad mer specifikt gäller de ansökningar om internationellt skydd som C och CD ingav i Finland, framgår det av deras yttranden att dessa ansökningar till stor del grundades på argument som avsåg förhållandena under frihetsberövanden i den utfärdande medlemsstaten, det vill säga Rumänien, och baserade sig på EU‑domstolens relevanta praxis på området, bland annat domen av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198), domen av den 25 juli 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Förhållanden under frihetsberövanden i Ungern) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589), och domen av den 15 oktober 2019, Dorobantu (C‑128/18, EU:C:2019:857). Av de handlingarna som EU-domstolen innehar framgår dock att C och CD åberopade dessa argument vid den verkställande rättsliga myndigheten under det förfarande som ledde fram till antagandet av de slutliga besluten om överlämnande.
11

I artikel 14.1 och 14.2 i direktiv 2010/75, som har rubriken ”Tillståndsvillkor”, föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna ska säkerställa att tillståndet omfattar alla åtgärder som är nödvändiga för att uppfylla kraven i artiklarna 11 och 18. Dessa åtgärder ska minst omfatta följande: a) Gränsvärden för utsläpp för de förorenande ämnen som anges i bilaga II och för andra förorenande ämnen som den berörda anläggningen kan antas släppa ut i betydande mängder, med beaktande av ämnenas beskaffenhet och förmåga att överföra föroreningar från ett medium till ett annat. b) Lämpliga föreskrifter som säkerställer skydd av mark och grundvatten samt åtgärder för kontroll och hantering av avfall som genereras vid anläggningen. c) Lämpliga krav för utsläppskontroll som anger i) mätmetod, mätfrekvens och utvärderingsmetod, och ii) när artikel 15.3 b tillämpas, att resultaten från utsläppskontrollen är tillgängliga för samma tidsperioder och referensförhållanden som för de utsläppsnivåer som motsvarar bästa tillgängliga teknik. d) En skyldighet att regelbundet och åtminstone en gång per år förse den behöriga myndigheten med i) information på grundval av resultaten från de utsläppskontroller som avses i led c och övriga erforderliga uppgifter som gör det möjligt för den behöriga myndigheten att kontrollera att tillståndsvillkoren följs, och ii) när artikel 15.3 b tillämpas, en sammanfattning av resultaten av utsläppskontrollen som möjliggör en jämförelse med de utsläppsnivåer som motsvarar bästa tillgängliga teknik. e) Lämpliga krav för regelbundet underhåll och regelbunden övervakning av de åtgärder som vidtagits för att förhindra utsläpp till mark och grundvatten i enlighet med led b och lämpliga krav avseende periodisk kontroll av mark och grundvatten vad avser farliga ämnen som kan påträffas på platsen, och med beaktande av risken för förorening av mark och grundvatten inom anläggningens område. f) Åtgärder som rör andra förhållanden än normala driftsförhållanden, t.ex. arbete med igångsättande och urdrifttagning, läckor, störningar i driften, tillfälliga avbrott och den slutliga nedläggningen av verksamheten. g) Bestämmelser som syftar till att minimera långväga eller gränsöverskridande föroreningar. h) Villkor för bedömning av efterlevnaden av gränsvärdena för utsläpp eller en hänvisning till de tillämpliga krav som anges på annat ställe. 2. För tillämpning av punkt 1 a får gränsvärdena för utsläpp kompletteras eller ersättas av likvärdiga parametrar eller tekniska åtgärder som säkerställer en likvärdig miljöskyddsnivå. …”
6

Ordningen med tonnageskatt godkändes under år 2002 som ett statligt stöd som var förenligt med den inre marknaden i enlighet med gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till sjötransport av den 5 juli 1997 (EGT C 205, 1997, s. 5), i deras lydelse enligt kommissionens meddelande K(2004) 43 (EUT C 13, 2004, s. 3), genom kommissionens beslut K(2002) 582 slutlig av den 27 februari 2002 om det statliga stöd N 736/2001 som Spanien genomfört – System för tonnagebaserad beskattning av rederier (EUT C 38, 2004, s. 4) (nedan kallat kommissionens beslut av den 27 februari 2002 om tonnageskatt). I detta system beskattas de företag som är inskrivna i något av registren över rederier och som fått ett godkännande från skattemyndigheten för det ändamålet inte på grundval av deras vinster och förluster, utan på grundval av tonnage. Den spanska lagstiftningen ger ekonomiska intressegrupperingar rätt att skriva in sig i något av dessa register, även om de inte är rederier.
4

Flygplatsen Cagliari-Elmas drivs av So.G.Aer SpA (nedan kallat Sogaer), ett företag vars kapital under perioden 2010–2013 (nedan kallad perioden 2010/2013) ägdes till mer än 90 procent av Cagliaris handelskammare – ett offentligt organ som inte står under Regione autonoma della Sardegnas (Autonoma regionen Sardinien, Italien, nedan kallad regionen) tillsyn. Flygplatsen i Olbia drevs under samma period av Geasar SpA, ett bolag vars kapital till nästan 80 procent ägdes av ett privat bolag, Meridiana SpA.
9

Genom artikel 1.649 i legge nr 190 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2015) (lag nr 190 om bestämmelser om årlig och flerårig statsbudget (2015 års stabilitetslag)) av den 23 december 2014 (ordinarie tillägg nr 99 till GURI nr 300 av den 29 december 2014) (nedan kallad 2015 års stabilitetslag) infördes en årlig avgift på 500 miljoner euro på de statliga medel som, i form av provision, ställs till förfogande för koncessionshavare och andra aktörer som ansvarar för hantering av spel och för att uppbära insatser för statens räkning. Denna bestämmelse har följande lydelse: ”För att bidra till att stärka målen för de offentliga finanserna och i avvaktan på en genomgripande omstrukturering av de ersättningar och provisioner som tillkommer koncessionshavare och underleverantörer till koncessionshavare inom ramen för nätverket för insamling av insatser för statens räkning enligt artikel 14.2 g i lag nr 23 av den 11 mars 2014, ska de statliga medel som, i form av provision, ställs till förfogande för koncessionshavare och personer som, i enlighet med sina respektive befogenheter, bedriver verksamhet på området för spelhantering och insamling av insatser vid spel med spelautomater, i den mening som avses i artikel 110.6 i kungligt dekret nr 773 av den 18 juni 1931, minskas med 500 miljoner euro per år från och med år 2015. Således gäller följande från och med den 1 januari 2015: a) Underleverantörer till koncessionshavare ska till koncessionshavarna betala det totala beloppet av de insatser som uppburits vid spel med nämnda automater efter avdrag för utbetalda vinster. Koncessionshavarna ska meddela [ADM] namnen på de underleverantörer som inte gör dessa betalningar, för att saken eventuellt ska kunna föras vidare till behörig domstol, b) Koncessionshavarna ska, vid utövandet av de offentliga funktioner som de har anförtrotts, utöver vad som normalt betalas till staten i form av skatter och andra avgifter som ska betalas enligt gällande lagstiftning och på grundval av koncessionsavtalen, även betala ett belopp på 500 miljoner euro årligen, mellan april och oktober varje år, var och en i proportion till det antal spelautomater som tilldelats dem per den 31 december 2014. Det antal spelautomater, i den mening som avses i artikel 110.6 a och b i kungligt dekret nr 773 av den 18 juni 1931, som tilldelas varje koncessionshavare samt formerna för betalning ska fastställas genom ett beslut av direktören för [ADM], som ska fattas senast den 15 januari 2015 efter granskning av uppgifterna. Antalet spelautomater som fastställts i enlighet med ovanstående ska, från och med 2016, ändras genom ett liknande beslut. c) Koncessionshavarna ska, inom ramen för utövandet av de offentliga funktioner som anförtrotts dem, fördela återstående belopp som står till förfogande för underleverantörernas ersättningar och provisioner mellan underleverantörerna, varvid de ska omförhandla avtalen med underleverantörerna och betala ersättning och provision uteslutande med avseende på ingåendet av de omförhandlade avtalen.”
49

Av dessa bestämmelser framgår emellertid inte att det finns någon omständighet som gör det möjligt att skilja mellan funktionen hos en sådan anordning som den programvara som är aktuell i det nationella målet under testfasen för typgodkännandet och under körning vid normal användning av fordonet. Det skulle tvärtom strida mot skyldigheten att säkerställa att utsläpp begränsas effektivt vid normal användning av fordonet om det inrättades en anordning som innebär att de gränsvärden för utsläpp som föreskrivs i förordning nr 715/2007 endast kan iakttas under testfasen för typgodkännandet, trots att normala användningsförhållanden inte kan återskapas under denna fas (dom av den 17 december 2020, CLCV m.fl. (Manipulationsanordning på dieselmotorer), C‑693/18, EU:C:2020:1040, punkterna 97 och 98). Detsamma gäller inrättandet av en anordning som innebär att detta iakttagande endast kan säkerställas i samband med ett temperaturfönster som, även om det omfattar de förhållanden under vilka testfasen för typgodkännandet äger rum, inte motsvarar normala körförhållanden, såsom de definieras i punkt 47 ovan.
2.2.1

Försäljningar av en vara av samma slag på exportlandets hemmamarknad eller försäljningar till tredje land till priser under tillverkningskostnaden per enhet (fasta och rörliga) inklusive administrations-, försäljnings-, och andra allmänna kostnader kan av prisskäl behandlas som om de inte förekommer i den normala handeln och får lämnas utan avseende när normalvärdet fastställs under förutsättning att myndigheterna … fastställer att sådana försäljningar har skett under en längre tidsperiod …, i betydande omfattning … och till priser som innebär att full kostnadstäckning inte nås inom rimlig tid. Om de priser som ligger under enhetskostnaderna vid tidpunkten för försäljningen är högre än det vägda medelvärdet för enhetskostnaderna för hela undersökningsperioden, skall sådana priser anses innebära att full kostnadstäckning nås inom rimlig tid. 2.2.1.1 Vid tillämpning av punkt 2, skall kostnaderna som regel beräknas på grundval av exportörens eller tillverkarens bokförda kostnader, under förutsättning att dessa kostnader är bokförda i enlighet med exportlandets allmänt erkända bokföringsprinciper och på ett rimligt sätt motsvarar tillverknings- och försäljningskostnader för den undersökta varan. …
54

Det ska inledningsvis påpekas att artikel 25 i kodexen om Schengengränserna, vilken, tillsammans med artiklarna 26–35 i kodexen, återfinns i kapitel II i avdelning III i kodexen, angående tillfälligt återinförande av gränskontroll vid unionens inre gränser, innehåller de allmänna bestämmelser som reglerar ett sådant återinförande vid ett allvarligt hot mot en medlemsstats allmänna ordning eller inre säkerhet och fastställer bland annat de längsta perioder under vilka en sådan kontroll kan återinföras. I synnerhet får en medlemsstat, enligt artikel 25.1 i denna kodex, exceptionellt återinföra denna kontroll under en begränsad tidsperiod på högst 30 dagar eller så länge som hotet kan förväntas kvarstå om varaktigheten överstiger 30 dagar. Under inga omständigheter får omfattningen och varaktigheten av det tillfälliga återinförandet av gränskontroller vid de inre gränserna överskrida vad som är absolut nödvändigt för att bemöta det allvarliga hotet. Enligt artikel 25.3 i nämnda kodex får medlemsstaten, om samma hot kvarstår, förlänga samma kontroll i förnybara perioder på högst 30 dagar. Även om den totala perioden för återinförande av en sådan kontroll – medräknat varje förlängning enligt artikel 25.3 – enligt artikel 25.4 i kodexen inte får överskrida sex månader, preciseras slutligen i sistnämnda bestämmelse att denna totala period kan utsträckas till som mest två år när det förekommer sådana exceptionella omständigheter som avses i artikel 29 i kodexen om Schengengränserna.
25

Mot denna bakgrund beslutade Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU‑domstolen: ”1) Är det tredje villkoret för tillämpning av principen ne bis in idem enligt EU‑domstolens konkurrensrättsliga praxis, nämligen att agerandet måste avse samma skyddade rättsliga intresse, tillämpligt även när konkurrensmyndigheterna i två medlemsstater har att – utöver bestämmelser i sin nationella lagstiftning – tillämpa samma bestämmelser i unionslagstiftningen (här artikel 101 FEUF) på samma faktiska omständigheter och med avseende på samma personer? Om denna fråga besvaras jakande: 2) Föreligger samma skyddade rättsliga intresse vid en sådan parallell tillämpning av unionens konkurrensrätt och nationell konkurrensrätt? 3) Har det vidare betydelse för tillämpningen av principen ne bis in idem huruvida konkurrensmyndigheten i en medlemsstat genom det första beslutet att ålägga böter beaktade verkningarna, som en faktisk omständighet, av överträdelsen av konkurrensrätten i den andra medlemsstat vars konkurrensmyndighet först senare fattade beslut i det konkurrensrättsliga förfarande som den handlade? 4) Ska ett förfarande där det, på grund av att en part deltar i det nationella programmet för förmånlig behandling, enbart är möjligt att fastställa att konkurrensrätten har överträtts också anses utgöra ett förfarande som omfattas av principen ne bis in idem, eller får en sådan ren fastställelse av överträdelsen ske oberoende av utgången i ett tidigare förfarande avseende åläggande av böter (i en annan medlemsstat)?”
40

Den hänskjutande domstolen har dessutom påpekat att i en dom av den 20 juni 2017 har Trybunał Konstytucyjny (Författningsdomstolen) slagit fast att under perioden 2000–2018 fungerade inte KRS på ett transparent sätt och dess sammansättning var grundlagsstridig. Den hänskjutande domstolen har uppgett att det var under denna period som GP och HK utsågs till domare vid Sąd Apelacyjny we Wrocławiu (Appellationsdomstolen i Wrocław).
23

Mot denna bakgrund beslutade Högsta förvaltningsdomstolen att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen: ”Ska artiklarna 45 eller 49 FEUF – med beaktande av proportionalitetsprincipen – tolkas så att de utgör ett hinder för den nationella myndigheten i den mottagande medlemsstaten att med stöd av nationell rätt bevilja en person rätt att utöva läkaryrket under en begränsad tid på tre år så, att personen i fråga får utöva läkaryrket endast under ledning och tillsyn av en legitimerad yrkesutbildad person och så att personen i fråga under denna samma tid ska genomföra sin treåriga särskilda allmänläkarutbildning i Finland för att kunna beviljas rätt att självständigt utöva läkaryrket i den mottagande medlemsstaten, då man beaktar att: a) personen har genomfört en medicinsk grundexamen i ursprungsmedlemsstaten, men inte i sin ansökan om erkännande av yrkeskvalifikationer i den mottagande staten har kunnat uppvisa ett bevis över utförd yrkespraktik under ett års tid vilket i ursprungsmedlemsstaten är en förutsättning för yrkeskvalificering; b) personen i den mottagande medlemsstaten med tanke på artikel 55a i [direktiv 2005/36] har erbjudits primärt – men vilket personen har avböjt – att i den mottagande medlemsstaten inom tre år genomföra en yrkespraktik enligt riktlinjerna i ursprungsmedlemsstaten och ansöka om erkännande för praktiken hos den nationella myndigheten i ursprungsmedlemsstaten för att därefter i den mottagande medlemsstaten kunna ansöka om rätt att utöva läkaryrket via det automatiska systemet för erkännande som avses i direktivet; c) syftet med den nationella regleringen i den mottagande medlemsstaten är att förbättra patientsäkerheten och kvaliteten på hälso- och sjukvårdstjänster genom att garantera att de yrkesutbildade personerna inom hälso- och sjukvården har sådan utbildning som yrkesutövningen förutsätter, annan tillräcklig yrkeskompetens och andra sådana färdigheter som yrkesutövningen förutsätter?”
45

Vad vidare gäller effektivitetsprincipen understryker domstolen att medlemsstaterna bär ansvaret för att i varje enskilt fall säkerställa ett effektivt skydd för de rättigheter som följer av unionsrätten och, i synnerhet, att garantera iakttagandet, för det första, av principen om att personer till vilka ett beslut som på ett påtagligt sätt påverkar deras intressen riktas ska ges tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt framföra sina synpunkter angående de uppgifter som en myndighet avser att lägga till grund för sitt beslut och, för det andra, av vars och ens rätt att inom skälig tid få sin sak prövad i en rättvis och offentlig rättegång och inför en oavhängig och opartisk domstol som har inrättats enligt lag, vilken stadfästs i artikel 47 andra stycket i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 september 2017, The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, punkt 59 och där angiven rättspraxis, och dom av den 9 november 2017, Ispas, C‑298/16, EU:C:2017:843, punkt 31).
26

Vad beträffar följderna av att den verkliga leverantören av de aktuella varorna eller tjänsterna inte har identifierats, erinrar domstolen om att syftet med avdragssystemet är att den mervärdesskatt som näringsidkaren ska betala eller har betalat inom ramen för all sin ekonomiska verksamhet inte till någon del ska belasta näringsidkaren själv. Det gemensamma systemet för mervärdesskatt garanterar följaktligen en fullständig neutralitet beträffande skattebördan för all ekonomisk verksamhet, oavsett syfte och resultat, under förutsättning att verksamheten i princip är mervärdesskattepliktig i sig (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 november 2021, Ferimet, C‑281/20, EU:C:2021:910, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
4

I artikel 12.1 i detta direktiv anges följande: ”Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för införande av ett strikt skyddssystem i det naturliga utbredningsområdet för de djurarter som finns förtecknade i bilaga 4 a, med förbud mot a) att avsiktligt fånga eller döda exemplar av dessa arter i naturen, oavsett hur detta görs, b) att avsiktligt störa dessa arter, särskilt under deras parnings-, uppfödnings-, övervintrings- och flyttningsperioder, c) att avsiktligt förstöra eller samla in ägg i naturen, d) att skada eller förstöra parningsplatser eller rastplatser.”
11

I section 2.1 c i Occupational and Personal Pension Schemes (Bankruptcy) (no 2) (Regulations) 2002 (förordning nr 2 från år 2002 om tjänstepensionsplaner och personliga pensioner (konkurser)) (nedan kallad regulation 2/2002) föreskrivs följande: ”De berörda pensionsordningarna: 1) De ordningar som avses i section 11.2 h [WRPA 1999] (godkända pensionsordningar) är ordningar … c) på vilka section 308 i [Income Tax (Earnings and Pensions) Act 2003 (2003 års lag om inkomstskatt (löner och pensioner))] är tillämplig (undantag för inbetalningar till en utländsk pensionsplan). …”
18

Efter detta förfarande fann skattemyndigheten att klaganden inte hade lagt fram någon bevisning som kunde styrka att Argus Plus under beskattningsperioden december 2013 faktiskt hade levererat de varor som angavs i de fakturor som hade getts in till skattemyndigheten. Den konstaterade att Argus Plus under denna beskattningsperiod inte hade bedrivit någon verklig ekonomisk verksamhet, att företaget inte hade förvärvat rätten att såsom ägare förfoga över varorna och att det följaktligen inte hade kunnat leverera nämnda varor till andra beskattningsbara personer.
3

I artikel 6.1 i Convention entre le Royaume de Belgique et le Grand-Duché de Luxembourg en vue d’éviter les doubles impositions et de régler certaines autres questions en matière d’impôts sur le revenu et sur la fortune (Avtal mellan Konungariket Belgien och Storhertigdömet Luxemburg för undvikande av dubbelbeskattning och reglering av vissa andra frågor beträffande skatter på inkomst och på förmögenhet), undertecknat i Luxemburg den 17 september 1970, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallat det belgisk-luxemburgska skatteavtalet), som har rubriken ”Inkomst av fast egendom”, föreskrivs följande: ”Inkomst av fast egendom får beskattas i den avtalsslutande stat där denna fast egendom är belägen.”
3

Konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna undertecknades i Schengen (Luxemburg) den 19 juni 1990 och trädde i kraft den 26 mars 1995 (EGT L 239, 2000, s. 19) (nedan kallad tillämpningskonventionen). Artikel 54 i konventionen återfinns i kapitel 3, med rubriken ”Principen ’non bis in idem’ (icke två gånger för samma sak)” i avdelning III i konventionen. I den artikeln föreskrivs följande: ”En person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom hos en avtalsslutande part, får inte åtalas för samma gärning av en annan part, under förutsättning att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna hos den part hos vilken avkunnandet ägt rum.”