Förslag till avgörande av generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer föredraget den 26 mars 1998. - Ansaldo Energia SpA mot Amministrazione delle Finanze dello Stato, Amministrazione delle Finanze dello Stato mot Marine Insurance Consultants Srl och GMB Srl m.fl. mot Amministrazione delle Finanze dello Stato. - Begäran om förhandsavgörande: Tribunale di Genova - Italien. - Återkrav av felaktigt inbetalda belopp - Nationella processuella tidsfrister - Ränta. - Förenade målen C-279/96, C-280/96 och C-281/96.



Rättsfallssamling 1998 s. I-05025



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I dessa förenade mål har Tribunale di Genova (Italien) ställt två tolkningsfrågor med avseende på hur vissa bestämmelser för utövandet av rätten till återbetalning av avgifter som felaktigt uppburits av den italienska förvaltningen regleras i gemenskapsrätten enligt den tolkning denna erhållit genom domstolens rättspraxis. Närmare bestämt är det fråga om återbetalning av belopp som vissa företag erlagt för en nationell avgift som är oförenlig med den gemenskapsrättsliga regleringen.

Bakgrund, förhandlingarna vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna

2 I målen C-279/96 och C-281/96 är sökandena bolag som till den italienska statskassan, på grund av det som föreskrivs i Decreto del Presidente della Reppublica nr 641 av den 26 oktober 1972 (nedan kallat DPR 641/1972), under flera år betalade olika belopp i egenskap av en statlig avgift som årligen erläggs för införande av bolag i företagsregistret. I mål C-280/96 är det de italienska skattemyndigheterna som är sökande och som genom dom har ålagts att återbetala beloppen till ett annat företag.

3 Efter domstolens dom av den 20 april 1993 i målen Ponente Carni och Cispadana Costruzioni(1) (nedan kallad domen i målet Ponente Carni) avseende flera tolkningsfrågor angående tillämpningen av rådets direktiv 69/335/EEG av den 17 juli 1969 om indirekta skatter på kapitalanskaffning(2) avskaffades den årliga avgiften genom den italienska lagstiftningen. Dessutom sänktes avgiften för den första inskrivningen i företagsregistret till 500 000 LIT.(3)

4 De italienska domstolarna har också förklarat att den årliga avgiften är oförenlig med gemenskapsrätten.(4) Därmed har det också fastställts att alla de belopp som hänför sig till denna avgift uppburits utan att betalningsskyldighet har förelegat.

5 Efter att förgäves ha krävt den italienska förvaltningen på återbetalning av avgifter som felaktigt hade uppburits, hemställde sökandebolagen till Tribunale di Genova att denna skulle ålägga Ministero delle Finanze att återbetala avgifterna. I målet med företaget Marine Insurance Consultants Srl biföll ordföranden för Tribunale detta yrkande genom beslut av den 21 juli 1995, som överklagades av skattemyndigheterna.

6 Innan den slutgiltigt avgjorde tvisterna beslöt Tribunale di Genova att begära att domstolen skulle meddela ett förhandsavgörande beträffande följande två tolkningsfrågor:

"1) Är det förenligt med gemenskapsrätten att det i nationell lagstiftning, för att vidta en åtgärd i syfte att skydda en rättighet i gemenskapens rättsordning, föreskrivs en preskripionstid som börjar löpa innan direktivet, i vilket denna rättighet erkänns, har införlivats på ett korrekt och fullständigt sätt?

2) Är det förenligt med gemenskapsrätten att, i en regel om ersättning till en person vars rättigheter har förfördelats och till vilken har beviljats återbetalning av de begärda beloppen, föreskriva villkor som innebär andra och mindre fördelaktiga beräkningsregler än de som föreskrivs för krav på återbetalning mellan enskilda och som i huvudsak fastställs av samma offentliga myndighet som genom sin underlåtenhet har kränkt sagda rättighet?"

Den första tolkningsfrågan

7 Eftersom denna tolkningsfråga liknar de tolkningsfrågor som har ställts av Tribunale civile di Genova i mål C-231/96 EDIS, för vilka jag också har lagt fram mitt förslag till avgörande idag, hade det vid avfattandet av detta förslag till avgörande kunnat räcka med att hänvisa till dessa tolkningsfrågor. Men eftersom förfarandena inte har förenats och det är frågan om olika parter i tvister vid olika nationella domstolar, har jag föredragit att åtminstone återupprepa de grundläggande överväganden som är gemensamma för de båda målen. Härvid har jag eventuellt beträffande vissa gemensamma frågor lagt till något särskilt omnämnande eller hänvisat till förslaget till avgörande i målet EDIS.

8 Den nationella domstolen vill veta huruvida det är förenligt med gemenskapsrätten att det i en nationell bestämmelse, i fråga om talan om återbetalning av felaktigt erlagda avgifter, fastställs att den dag då beslutet antogs, från vilken den treåriga preskriptionstiden börjar löpa, skall vara den dag då avgiften betalades, om det tillämpliga gemenskapsdirektivet vid den tidpunkten inte har införlivats på ett riktigt sätt i den nationella rätten.

9 De skriftliga yttranden som har lämnats in av sökandeföretagen, kommissionen och olika medlemsstater har berört den betydelse som domstolens dom av den 25 juli 1991 i målet Emmott(5) haft för denna fråga. Som bekant har domstolen i denna dom förklarat följande: "...innan direktivet har blivit korrekt genomfört kan den medlemsstat som underlåter detta inte, gentemot en enskild som mot staten i fråga väckt talan i syfte att tillvarata de rättigheter som bestämmelser i direktivet tillerkänner denne, åberopa att dennes talan väckts för sent. Vidare följer härav att en frist för väckande av talan enligt nationell rätt kan börja löpa först från den tidpunkten".(6)

10 Det är emellertid riktigt att räckvidden hos rättsfallet Emmott senare har begränsats av domstolen, som har betonat att det endast är möjligt att tillämpa detta rättsfall när det är frågan om samma speciella omständigheter som i det målet. I domen av den 27 oktober 1993 i målet Steenhorst-Neerings,(7) och av den 6 december 1994 i målet Johnson,(8) har domstolen bekräftat att de nationella preskriptionstiderna med stöd av vissa direktiv är tillämpliga på anspråk med avseende på socialförsäkringsunderstöd, även om direktiven ännu inte i vederbörlig ordning har införlivats med nationell rätt.

11 Under detta förhandsförfarande har domstolen avkunnat domarna i målen Haahr Petroleum(9) och Texaco och Olieselskabet Danmark.(10) I dessa domar avfärdade den ånyo tillämpningen av den rättsprincip som fastställts i domen i målet Emmott. I de båda målen hade ett anspråk på återbetalning - som grundade sig på en överträdelse av artikel 95 i fördraget - avvisats av de danska myndigheterna, som åberopade en nationell bestämmelse till följd av vilken en talan som avser återbetalning av felaktigt inbetalda avgifter preskriberas när en tidsfrist på fem år förflutit, från betalningsdagen räknat. Domstolen återupprepade att det inte var oförenligt med gemenskapsrätten att i dessa två fall tillämpa bestämmelsen, trots att den helt eller delvis var till hinder för återbetalning av avgifterna.

12 Slutligen avkunnade domstolen två månader före förhandlingen i det ifrågavarande målet domen av den 2 december 1997 i målet Fantask m.fl.(11) Denna dom är av särskilt stor betydelse för det aktuella målet, eftersom omständigheterna i målet de facto och de jure motsvarar omständigheterna i det aktuella målet. Domen i målet Fantask avsåg återbetalning av avgifter som otillbörligen uppburits och som hänförde sig till

- samma slags nationella avgift (danska avgifter med avseende på registrering av bolag i ett bolagsregister),

- samma typ av oförenlighet mellan gemenskapsrätten (närmare bestämt direktiv 69/335) och den nationella bestämmelse som reglerar avgiften,

- samma inkonsekvens mellan preskriptionstider och andra nationella frister (fem år enligt nationell lagstiftning, räknat från den dag då avgiften betalades).

13 Liksom i det aktuella målet frågade den nationella domstolen, som i målet Fantask m.fl. skulle avgöra en tvist med samma slags utmärkande egenskaper som de som domstolen precis redogjort för, "...om gemenskapsrätten är till hinder för att en medlemsstat åberopar en nationell preskriptionsfrist mot ett krav på återbetalning av avgifter som har uppburits i strid med gemenskapsrätten så länge medlemsstaten inte har införlivat detta direktiv på ett korrekt sätt." Även sökandebolagens och kommissionens yttrande grundade sig på doktrinen i domen Emmott, medan de regeringar som deltog i förfarandet för förhandsavgörande motsatte sig att den skulle tillämpas.

14 Domstolen beslutade sig ännu en gång för den sistnämnda lösningen, varvid den återupprepade samma slags resonemang som det jag tidigare hänvisat till.

15 För det första påminde den om att det i avsaknad av en gemenskapsrättslig reglering i frågan som en allmän princip tillkommer varje medlemsstat att i sin nationella rättsordning reglera förfarandena för anspråk på belopp som betalats i den oriktiga tron att betalningsplikt förelåg, förutsatt att dessa förfaranden varken är mindre förmånliga än de som avser liknande nationella anspråk eller medför att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten.

16 För det andra har domstolen - efter det att den har betonat att fastställande av skäliga tidsfrister för väckande av talan vid äventyr av preklusion i rättssäkerhetens intresse, vilket skyddar både den betalningsskyldige och den berörda myndigheten, är förenligt med gemenskapsrätten - understrukit att sådana frister således inte kan anses medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten, även om den omständigheten att dessa frister löper ut per definition medför att den talan som har väckts helt eller delvis avvisas. Kort sagt skall den preskriptionstid på fem år som fastställts i dansk rätt betecknas som skälig, och den tillämpas både på talan som grundas på gemenskapsrätt och på nationell rätt.

17 För det tredje har domstolen återigen avfärdat att den doktrin som fastställts i domen i målet Emmott skulle vara tillämplig på detta slags tvister. Domen i målet Emmott var berättigad med hänsyn till omständigheter som var utmärkande för det målet, enligt vilka preklusionen medförde att sökanden helt berövades möjligheten att göra gällande sin rätt till likabehandling enligt ett gemenskapsdirektiv.

18 Domstolen drog slutligen slutsatsen att "gemenskapsrätten i sin nuvarande utformning inte är till hinder för att en medlemsstat, som har underlåtit att införliva direktivet på ett korrekt sätt, mot ett krav på återbetalning av felaktigt inbetalda avgifter som har uppburits i strid med direktivet, åberopar en nationell preskriptionsfrist som börjar löpa den dag då anspråken avseende den aktuella avgiften uppkom, om en sådan frist inte är mindre förmånlig om talan väcks med stöd av gemenskapsrätten än om den väcks med stöd av nationell rätt och den inte medför att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten."

19 Med hänsyn till den presenterade doktrinens tydlighet och den uppenbara likheten mellan omständigheterna de facto och de jure i målet Fantask m.fl. och i detta mål, avstod kommissionen under den muntliga förhandlingen från att fortsätta med att hävda sin tidigare ståndpunkt och medgav att frågan hade blivit definitivt avgjord efter domen i målet Fantask m.fl. Sökandena i tvisten vid den nationella domstolen försökte däremot att under samma förhandling(12) betona olikheter mellan de danska och italienska rättsordningarna som uteslöt möjligheten att på det aktuella målet tillämpa den doktrin som fastställts i målet Fantask m.fl.

20 Enligt min uppfattning misslyckades detta försök, framför allt därför att utgångspunkten visade sig vara felaktig. I stället för att upptäcka presumtiva skillnader mellan målet Fantask m.fl. och detta mål hade det varit nödvändigt att undersöka likheten i omständigheterna mellan målet Emmott och detta mål, eftersom det i rättspraxis efter domen i målet Emmott har fästs vikt vid den speciella karaktären hos omständigheterna, vilka var avgörande för utgången i detta mål. I detta avseende framhöll den brittiska regeringen under förhandlingen att det - bland annat - var de egna myndigheterna som uppmanade fru Emmott att inte väcka talan. Däremot har inget hindrat italienska bolag att utöva sin rätt till att väcka talan avseende erläggandet av avgifter.(13)

21 För det andra och oberoende av det ovanstående, har de skillnader som gjorts gällande mellan de båda nationella lagstiftningarna ingen relevans med avseende på den betydelse doktrinen i målet Fantask m.fl. har för detta mål. Oberoende av om tidsfristen är fem eller tre år, den har fastställs i en allmän eller en särskild bestämmelse som tillämpas på en viss kategori av avgifter, det har skett en förändring i rättspraxis beträffande tolkningen av den tidigare bestämmelsen eller inte, är det viktiga att domstolen har bekräftat att den fem- eller treåriga preskriptionstiden, som kan invändas mot talan om återbetalning av avgifter som uppburits felaktigt, och som grundas på gemenskapsrätten, kan börja löpa från den tidpunkt då betalningen skedde, och inte från den tidpunkt då staten på ett korrekt sätt införlivade direktivet med sin nationella rätt.

22 Detta påstående - som uppenbarligen förutsätter att denna fråga inte regleras i några gemenskapsrättsliga bestämmelser och att det finns en nationell bestämmelse där preskriptionstiden fastställs på ett icke-diskriminerande sätt - vederläggs inte på grund av att utgången av denna frist logiskt sett står i vägen för återbetalning av redan inbetalda avgifter. Detta är karakteristiskt för en preskriptionstid med sådana egenskaper som, då den påverkas av rättssäkerhetsprincipen, inte sätter den faktiska möjligheten att erhålla rättsskydd ur spel. Under tre år efter betalningen har de betalningsskyldiga haft möjligheten att göra invändningar mot inbetalningen av avgifter.

23 Det skulle kunna anses att denna lösning inte är särskilt tillfredsställande för de betalningsskyldiga som har sett sig förpliktade att betala en avgift i strid med gemenskapsrätten. Och så är det faktiskt. En möjlig lösning, om än inte befriad från stora svårigheter, skulle vara att låta frågan regleras av en enda gemenskapsbestämmelse, som skulle harmonisera de olika relevanta nationella ordningarna. Så länge som en sådan bestämmelse inte existerar, tillkommer det medlemsstaterna att bestämma villkoren för talan om återbetalning. Detta skall ske under de förutsättningar som det så många gånger tidigare redogjorts för.

24 Det är riktigt att medlemsstaterna - i detta fall vad Republiken Italien - vid utövandet av sin behörighet skall agera i enlighet med kraven i artikel 5 i EG-fördraget. Det är likaså riktigt att de italienska myndigheternas agerande, med avseende på återbetalning av den avgift som är föremål för detta beslut om hänskjutande, enligt parternas yttrande verkar ha orsakat fler svårigheter för talan om återbetalning än vad som mot bakgrund av denna artikel skulle kunna förväntas.(14) Men denna begäran om förhandsavgörande kan inte omvandlas till ett fördragsbrottsförfarande som regleras i artikel 169 i fördraget. Det kan inte heller påstås att Republiken Italiens officiella agerande i huvudsak skulle ha varit oförenligt med de skyldigheter som följer av fördraget. Landets domstolar har avskaffat den del av den nationella avgiften som strider mot gemenskapsrätten och på ett uttryckligt sätt medgivit rätten till återbetalning av denna.(15) De italienska domstolarna har skyddat denna rätt, även om detta skett inom ramen för de nationella bestämmelserna om preskription av talan.

Den andra tolkningsfrågan

25 Den nationella domstolen beskriver inte särskilt ingående de nationella bestämmelser vilkas förenlighet med gemenskapsrätten den ifrågasätter i sin andra tolkningsfråga. Även om frågan i och med att den hänför sig till alla slags "villkor för ersättning" har en mycket vid formulering, avser den i själva verket det faktum att det finns två uppsättningar nationella bestämmelser om uppbörd av dröjsmålsräntor då det är fråga om återbetalning av avgifter som otillbörligen uppburits. Detta framgår av den rättsliga motiveringen i begäran om förhandsavgörande.

26 I denna begäran beskrivs bestämmelserna enligt följande:

- "... enligt de hävdvunna principerna för felaktigt inbetalda belopp utbetalas laga ränta (tio procent årligen, i enlighet med gällande bestämmelser) på de belopp som skall återbetalas, från och med att begäran framställdes. Detta sker under förutsättning att den part som mottog betalningen kan anses ha varit i god tro vid mottagandet.

- Under åberopande av det som föreskrivs i artikel 3 i dekret nr 307 av den 25 mars 1994, som omvandlades till lag genom lag nr 457 av den 22 juli 1994 anser Avvocatura dello Stato enligt handlingarna i målet vid den nationella domstolen däremot att en halvårsvis dröjsmålsränta på tre procent skall tillämpas, som när det är fråga om de återbetalningsskyldigheter som mer allmänt åligger staten.

- Om ovannämnda dekret, vari det hänvisas till en administrativ åtgärd för fastställandet av räntesatsen, anses vara tillämpligt, är detta till ännu större förfång för den enskilde som utfört betalningen: När den offentliga myndighet som uppburit betalningen kan anses ha varit i god tro, tillerkänns den enskilde räntorna för de belopp som kan bli föremål för ett beslut om återbetalning först från det att talan väcks. Dessutom sänks räntorna i den mån som bestäms av samma myndighet som har underlåtit att uppfylla sin skyldighet att införliva gemenskapsdirektivet."

27 Enligt denna framställning ger frågan upphov till ytterligare två frågor:

a) Är det förenligt med gemenskapsrätten med en nationell lagstiftning vari uppbörden av dröjsmålsränta i samband med återbetalning av avgifter som otillbörligen uppburits regleras på olika sätt beroende på om det är fråga om skulder mellan enskilda eller fordringar gentemot statskassan?

b) Vad kan dessutom bli konsekvensen av det faktum att räntesatsen fastställs "av samma offentliga myndighet som genom sin underlåtenhet har kränkt sagda rättighet"?

28 Inledningsvis kommer jag att analysera denna sistnämnda fråga. Både kommissionen och den italienska regeringen har betonat att det, när frågan framställs på ett sådant sätt, inte tas tillräcklig hänsyn till att den omstridda bestämmelsen varken har tillämpats på de sakförhållanden som är föremål för tvisten vid den nationella domstolen, eller ens har genomförts i den nationella rättsordningen.

29 Artikel 3 i dekret nr 307 av den 23 maj 1994 (som senare omvandlades till lag nr 457 av den 22 juli 1994), som från och med sitt ikraftträdande,(16) ger finansministern rätt att genom dekret fastställa de räntesatser som skall tillämpas på statliga fordringar och skulder, i enlighet med penning- och finansmarknadens utveckling, har inte tillämpats, eftersom finansministern inte har använt sig av denna möjlighet.

30 Detta innebär att dröjsmålsräntesatserna liksom tidigare fastställs i allmänna lagbestämmelser.(17) Närmare bestämt är dekret nr 557 av den 30 december 1993 tillämpligt, vari en halvårsvis räntesats på 3 procent fastställs för skattefordringar och -skulder.

31 Det förhållande som den nationella domstolen syftar på behöver följaktligen inte beaktas, eftersom det endast är hypotetiskt och utan anknytning till de verkliga sakförhållanden som är föremål för tvisten.

32 I enlighet med övervägandena i begäran om förhandsavgörande utgörs kärnan i den andra tolkningsfrågan av det faktum att det i dessa bestämmelser fastställs en annan dröjsmålsräntesats för skulder och fordringar mot statskassan än den som är tillämplig på förhållandet mellan enskilda. Jag skall nu gå närmare in på denna tolkningsfråga.

33 I samband med utövandet av rätten till återbetalning av belopp som felaktigt uppburits, när denna rätt grundar sig på en nationell avgifts oförenlighet med gemenskapsrätten, har det i fast rättspraxis från och med domarna i målen Rewe(18) och Comet(19) såväl betonats att medlemsstaterna har en skyldighet att återbetala avgifterna i den mån detta motsvarar de skattskyldigas rätt till återbetalning(20), som att de sedvanliga villkoren, som finns i varje stats respektive rättsordning och handlar om förfarandena för hävdande av rättigheter, också skall gälla för rätten till sådan återbetalning.

34 Denna rättspraxis sammanfattades i domen av den 29 juni 1988 i målet Deville(21): "På grund av att det inte finns några gemenskapsrättsliga bestämmelser för återbetalning av nationella avgifter som felaktigt uppburits, tillkommer det varje medlemsstat att genom den egna lagstiftningen utse behöriga domstolar och reglera villkoren för hur talan skall väckas i syfte att garantera skyddet för de rättigheter som de skattskyldiga åtnjuter tack vare gemenskapsrättens direkta effekt. Dessa villkor får dock inte vara mindre förmånliga än de villkor som avser liknande talan av intern karaktär och inte heller utformas så, att det blir praktiskt taget omöjligt att utöva de rättigheter som de nationella domstolarna har en skyldighet att skydda ..."(22)

35 I likhet med alla de medlemsstater som har lämnat in yttranden i detta förfarande ser jag ingen anledning till att ogilla det faktum att det i nationell lagstiftning, med avseende på väckandet av talan om återbetalning av avgifter som otillbörligen uppburits, kan föreskrivas om andra tidsvillkor än de som reglerar liknande anspråk mellan enskilda.

36 Dessutom har domstolen i punkt 22-25 i den ovannämnda domen i målet Denkavit italiana bekräftat att en sådan åtskillnad är legitim. Efter att ha tillstått att gemenskapsrätten inte nödvändigtvis kräver att medlemsstaterna inför en enhetlig och gemensam regel om de formella och materiella förutsättningarna för invändning mot eller återbetalning av dessa felaktigt inbetalda belopp och att detta problem löses på olika sätt i medlemsstaterna och till och med inom en och samma medlemsstat, beroende på vad det gäller för skatter och avgifter, har den medgivit genomförandet av de två nationella ordningar som i detta avseende är de mest utmärkande:

- I vissa fall är sådana invändningar eller anspråk på återbetalning av avgifter som uppburits felaktigt genom lag underkastade precisa formföreskrifter och tidsfrister både vad gäller klagomål till skattemyndigheterna och talan inför domstol.

- I andra fall skall talan om återbetalning av felaktigt betalda avgifter väckas vid de allmänna domstolarna, särskilt i form av talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp. Dessa möjligheter till talan står öppna under kortare eller längre tid och i vissa fall motsvarar de den allmänna preskriptionstiden.

37 Därefter har domstolen, under upprepande av sin ovannämnda rättspraxis från målen Rewe och Comet, hävdat att det ur gemenskapens perspektiv är de ovannämnda kraven på att jämförbara anspråk inte får utsättas för diskriminering eller vara illusoriska som kan ställas på olika nationella system beträffande klagomål avseende avgifter som uppburits i strid med en gemenskapsrättslig bestämmelse. Båda är enligt den nyligen avkunnade domen i målet Palmisani av den 10 juli 1997,(23) uttryck för likvärdighetsprincipen (med krav som ställs på liknande nationella ersättningsanspråk) respektive gemenskapsrättens effektivitetsprincip.

38 Dessa krav tillämpas både på huvudförpliktelsen att återbetala det belopp som otillbörligen uppburits och på den accessoriska förpliktelsen att betala därtill hörande räntor. Sistnämnda förpliktelse skall alltså också regleras av relevanta nationella bestämmelser, som tillämpas utan åtskillnad på anspråk som grundar sig på nationell rätt eller gemenskapsrätt.

39 Domstolen har uttryckligen bekräftat detta i sin dom av den 12 juni 1980 i målet Express Dairy Foods(24): Eftersom det inte finns några gemenskapsbestämmelser om detta ankommer det för närvarande vid återbetalning av felaktigt uppburna avgifter på de nationella myndigheterna och i synnerhet de nationella domstolarna, att reglera alla frågor som rör återbetalningen, som t.ex. betalning av ränta, med tillämpning av nationella regler om räntesatser och dag från vilken räntorna skall beräknas.

40 I mitt förslag till avgörande i målet EDIS har jag hävdat att ingen gemenskapsrättslig norm eller princip hindrar den nationelle lagstiftaren från att för olika lagstiftningsområden fastställa olika preskriptionstider för att göra gällande rättigheter eller väcka talan, förutsatt att det vid tillämpningen av dessa preskriptionstider inte görs någon åtskillnad mellan rättigheter som följer av nationella eller av gemenskapsrättsliga bestämmelser. Den nationelle lagstiftaren har friheten att föreskriva om preskriptionstider eller andra frister i skattehänseende utan att dessa nödvändigtvis måste sammanfalla med de frister som fastställs för andra slags förhållanden som berör enskilda. Ingen gemenskapsrättslig norm eller princip förpliktar honom att i detta syfte jämställa de skattemässiga förhållandena med förhållanden mellan enskilda.

41 Dessa påståenden är även tillämpliga på en annan aspekt av regleringen av rätten till återbetalning, nämligen räntebetalning. Gemenskapsrätten kräver inte att räntesatsen och andra faktorer som är bestämmande för räntorna skall vara lika för förhållanden mellan enskilda och för skattemässiga förhållanden. Däremot krävs det att räntesatserna och andra bestämmande faktorer tillämpas utan åtskillnad på talan som grundar sig på nationell rätt och gemenskapsrätt.

42 Det skulle alltså vara fråga om diskriminering om det i den italienska bestämmelsen om de räntor som är tillämpliga på talan om återbetalning av felaktigt inbetalda avgifter föreskrevs om olika räntesatser beroende på om återbetalningsplikten grundade sig på nationell rätt eller gemenskapsrätt. Detta skulle faktiskt vara fallet om de räntesatser som är tillämpliga på återbetalning av avgiften som uppburits i strid med gemenskapsrätten, skulle vara lägre än de som av en annan anledning grundad på nationell rätt tillämpas på återbetalning av avgiften i fråga. Men eftersom detta inte är fallet, och den ränta som skattemyndigheterna skall betala enligt de föreskrifter som den nationella domstolen angivit tillämpas utan åtskillnad på all talan om återbetalning av avgifter, oavsett vad den grundar sig på, bör i svaret på den andra tolkningsfrågan fastställas att dessa föreskrifter är förenliga med gemenskapsrätten.

43 Vad beträffar övriga aspekter av denna fråga som inte direkt tagits upp av den nationella domstolen, utan av kommissionen och ett av sökandebolagen i deras yttrande,(25) hänvisar jag till det som jag redan har fastställt i mitt förslag till avgörande i målet EDIS (punkt 51-65).

Förslag till avgörande

44 Jag föreslår följaktligen att domstolen svarar på de frågor som ställts av Tribunale di Genova på följande sätt:

1) Gemenskapsrätten utgör inte hinder för att på ett yrkande om återbetalning av en avgift som är oförenlig med ett direktiv tillämpa nationella bestämmelser enligt vilka en talan om återbetalning av felaktigt inbetalda avgifter preskriberas efter tre år från betalningen, även när dessa bestämmelser helt eller delvis förhindrar återbetalningen.

2) Gemenskapsrätten utgör inte hinder för att det i nationella rättsordningar, inom ramen för talan mot statskassan för att erhålla återbetalning av felaktigt uppburna avgifter, föreskrivs om andra räntesatser än de som har föreskrivits för talan om återkrav mellan enskilda, förutsatt att dessa räntesatser tillämpas utan åtskillnad på talan om återbetalning som grundas på nationell rätt och på den talan som följer av tillämpningen av gemenskapsregler.

(1) - Förenade målen C-71/91 och C-178/91 (REG 1993, s. I-1915).

(2) - EGT L 249, s. 25.

(3) - Se lagdekret nr 331 av den 30 augusti 1993, som omvandlades till lag nr 427 av den 29 oktober 1993.

(4) - Se i detta hänseende domarna från Corte suprema di cassazione (prima sezione civile) nr 2992 av den 28 mars 1994, nr 9900 av den 23 november 1994, nr 4468/96 och nr 3458/96 av den 23 februari 1996. Den sistnämnda domen avkunnades samfällt av avdelningarna (sezioni unite). Efter att ha påmint om de förändringar som hade ägt rum i lagstiftningen för avgiften fastställde Corte costituzionale på samma sätt i den andra motiveringen till dom nr 56 av den 24 februari 1995 beträffande åren före avgiftens avskaffande (1993) att: "Eftersom avgiften, enligt domstolens tolkning i dom av den 20 april 1993 i målen C-71/91 och C-178/91, har uppburits av den italienska staten i strid med artikel 10 i direktiv 69/335/EEG av den 17 juli 1969, kan de betalade beloppen återkrävas med stöd av gemenskapsrätten, som är direkt tillämplig på den italienska rättsordningen."

(5) - Mål C-208/90 (REG 1991, s. I-4269; svensk specialutgåva, volym 11).

(6) - Punkt 23.

(7) - Mål C-338/91 (REG 1993, s. I-5475).

(8) - Mål C-410/92 (REG 1994, s. I-5483).

(9) - Dom av den 17 juli 1997 i mål C-90/94 (REG 1997, s. I-4085).

(10) - Dom av den 17 juli 1997 i de förenade målen C-114/95 och C-115/95 (REG 1997, s. I-4263).

(11) - Mål C-188/95 (REG 1997, s. I-6783), punkt 42-52.

(12) - Den muntliga förhandlingen ägde rum på samma gång för målen C-231/96, EDIS, C 260/96, SPAC, C-279/96, Ansaldo Energia, C-280/96, Marine Insurance Consultants och C-281/96, GMB m.fl.

(13) - Ombudet för bolaget EDIS klargjorde detta när han under sammanträdet medgav att ett annat bolag kallat EDIS som har anknytning till det ifrågavarande bolaget, och ytterligare några italienska företag redan under 1989 (alltså inte endast före avkunnandet av domen i målet Ponente Carni, utan även före den begäran om förhandsavgörande som denna dom hänförde sig till), inför de italienska domstolarna har gjort invändningar mot betalningsskyldigheten med avseende på avgiften för inskrivning i registret. Trots att dess krav avvisades på grund av att de saknade grund vittnar detta om att de inte förvägrades rätten till rättsskydd.

(14) - Dessa svårigheter inbegriper nödvändigheten av att väcka talan för att erhålla en exekutionstitel mot statskassan, ett krav som annars kan leda till att rättegångsförhandlingen kompliceras och att den rättsliga hanteringen till följd därav försenas. Detta skulle vara till förfång för de skattskyldiga.

(15) - I artikel 61 i lagdekret nr 331 av den 30 augusti 1993 fastställs att återbetalning av belopp som i detta avseende blivit felaktigt inbetalda dels kan ske genom administrativa besvär (för belopp som betalats för räkenskapsåret 1992) och dels genom ersättning (för belopp som betalats för räkenskapsåret 1993).

(16) - Den 1 januari 1995.

(17) - De lagar och lagdekret vari dessa räntesatser regleras har ändrats många gånger under de senaste åren. Detta är en klar följd av räntesatsernas utveckling på penning- och finansmarknaden.

(18) - Dom av den 16 december 1976 i mål 33/76 (REG 1976, s. 1989; svensk specialutgåva, volym 3, s. 261).

(19) - Dom av den 16 december 1976 i mål 45/76 (REG 1976, s. 2043).

(20) - I olika regler eller principer finns det stöd för rätten att erhålla återbetalning av nationella avgifter som uppburits i strid med gemenskapsrätten. Domstolen har hänvisat till några av dessa i vissa av sina domar. Artikel 5 i fördraget har sålunda kunnat åberopas, eftersom den innehåller ett krav på att medlemsstaterna skall säkerställa att de skyldigheter som följer av fördraget fullgörs. Vid andra tillfällen har det framhållits att det är nödvändigt att den gemenskapsrättsliga bestämmelsen som är oförenlig med den nationella bestämmelse i vilken avgiften har fastställts även i fortsättningen skall ha direkt effekt. Dessutom har det allmänna förbudet åberopats mot att staten gör en oberättigad vinst om den inte måste återbetala belopp som uppburits felaktigt.

(21) - Mål 240/87 (REG 1988, s. 3513).

(22) - Samma sak har fastställts i en redan lång rad domar som från och med domarna i de ovannämnda målen Rewe och Comet har avkunnats i detta avseende: Dom av den 26 juni 1979 i mål 177/78, Pigs & Bacon Commission (REG 1979, s. 2161), av den 27 februari 1980 i mål 68/79, Just (REG 1980, s. 501), dom av den 5 mars 1980 i mål 265/78, Ferwerda (REG 1980, s. 617), dom av den 27 mars 1980 i mål 61/79, Denkavit italiana (REG 1980, s. 1205), dom av den 10 juli 1980 i mål 811/79, Ariete (REG 1980, s. 2545), dom av den 10 juli 1980 i mål 826/79, MIRECO (REG 1980, s. 2559), dom av den 9 november 1983 i mål 199/82, San Giorgio (REG 1983, s. 3595), dom av den 25 februari 1988 i de förenade målen 331/85, 376/85 och 378/85, Bianco och Girard (REG 1988, s. 1099), dom av den 23 maj 1996 i mål C-5/94, Hedley Lomas (REG 1996, s. I-2553), m.fl.

(23) - Mål C-261/95 (REG 1997, s. I-4025).

(24) - Mål 130/79 (REG 1980, s. 1887; svensk specialutgåva, volym 5, s. 227), punkt 17.

(25) - Kommissionen har i detta mål begränsat sig till att hänvisa till sitt yttrande i målet EDIS.