FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (femte avdelningen)

den 25 april 1996

Mål T-274/94

Antonio Castellacci

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänstemän — Hushållstillägg — Krav på bosättning — Tillägg för person som skall betraktas som ett underhållsberättigat barn — Återkrav av felaktigt utbetalade belopp”

Fullständig text pä franska II-579

Saken:

Talan om — ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 24 november 1993 om, för det första, indragning av hushållstillägg och tillägg för person som skall betraktas som ett underhållsberättigat barn samt, för det andra, återkrav av belopp som påstås ha uppburits obehörigen som sådana tillägg, samt — ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 26 januari 1994 om fastställelse av formerna för återbetalning av de belopp som skall återgå i kraft av det ovan nämnda beslutet av den 24 november 1993.

Utgång:

Ogillande.

Resumé av domen

Sökanden, som är tjänsteman vid kommissionen i lönegrad A 6 och tjänstgör i Bryssel, förflyttades till Rom och återvände den 1 februari 1991 till Bryssel. Efter att han ingett ansökan beviljade svaranden honom hushållstillägg och tillägg för person som skall betraktas som ett underhållsberättigat barn, i enlighet med artikel 1.2 c respektive artikel 2.4 i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna (tjänsteföreskrifterna), för perioden från den 1 juli 1990 till den 30 juni 1991. Genom olika påföljande beslut förlängdes den tid då de två tilläggen uppbars till den 30 juni 1993.

Efter att, med retroaktiv verkan från den 1 juli 1993, ha upphävt tillägget för person som skall betraktas som ett underhållsberättigat barn, med motiveringen att sökanden inte längre uppfyllde förutsättningarna för beviljande av detta tillägg, meddelade svaranden genom ett beslut av den 24 november 1993 sökanden att detta tillägg i enlighet med artikel 85 i tjänsteföreskrifterna skulle återkrävas, att hushållstillägget skulle dras in med omedelbar verkan och att även de belopp som felaktigt hade uppburits med avseende på detta skulle återkrävas. Avseende tillägget för person som skall betraktas som ett underhållsberättigat barn framhålls i beslutet att enligt yttrandet av kommissionens läkartjänst hade inte sökandens mor, fru Marino, behov av en sjuksköterska och att de utgifter som avsåg detta följaktligen inte hade godkänts och att den berörde under alla omständigheter inte hade framlagt bevis på att betalning hade skett till en sjuksköterska, trots att svaranden vid flera tillfällen hade anmodat denne att framlägga handlingar som visade att sådan betalning hade ägt rum. Avseende hushållstillägget är slutsatsen i beslutet av den 24 november 1993 att sökandens mor inte stadigvarande lever under samma tak som sökanden i Bryssel och att följaktligen förutsättningarna för att bevilja detta tillägg inte är uppfyllda.

Efter att från svaranden ha erhållit ett meddelande av den 20 januari 1994 i vilket närmare angavs på vilket sätt beloppen i fråga för perioden från den 1 februari 1991 till och med den 31 december 1993 skulle återkrävas, som följdes av ett meddelande av den 26 januari 1994, varigenom det föregående upphävdes och ersattes och tidsschemat för återbetalningen av felaktigt utbetalat belopp ändrades, ingav sökanden den 22 februari 1994 klagomål mot besluten av den 24 november 1993 och av den 20 januari 1994. Klagomålet avslogs genom beslut av den 4 maj 1994.

Upptagande till sakprövning

Eftersom villkoren för talans upptagande till sakprövning hör till allmän ordning, kan domstolen pröva dem på eget initiativ. Enligt principen om nödvändig överensstämmelse mellan klagomålet och talan måste yrkandena i det föregående administrativa klagomålet och i talan avse samma sak. I det förevarande fallet riktas klagomålet av den 22 februari 1994 uttryckligen mot beslutet av den 20 januari 1994, medan talan avser en ogiltigförklaring av beslutet av den 26 januari 1994. Trots att den rättsakt som klagomålet formellt riktas mot inte längre har några rättsverkningar, framgår det likväl av avslagsbeslutet att tillsättningsmyndigheten (AIPN) mycket väl hade förstått att klagomålets syfte var att ifrågasätta beslutet om fastställelse av formerna för återbetalning av de belopp som felaktigt hade uppburits. Följaktligen skall de yrkanden som avser ogiltigförklaring av beslutet av den 26 januari 1994 förklaras kunna upptas till prövning (punkt 16).

Hänvisning till domstolen den 20 maj 1987, Geist mot kommissionen. 242/85, Rec. s. 2181. punkt 9; domstolen den 26 januari 1989, Koutchoumoff mot kommissionen, 224/87, Rec. s. 99, punkt 10; förstainstansrätten den 29 mars 1990, Alexandrakis mot kommissionen, T-57/89, Rec. s. II-143, punkt 8; förstainstansrätten den 20 mars 1991, Pérez-Minguez Casariego mot kommissionen. T-1/90. Rec. s. II-143, punkt 45-49; förstainstansrätten den 13 juli 1995, Kschwendt mot kommissionen, T-545/93, REGP s. II-565, punkt 26; förstainstansrätten den 11 oktober 1995, Baltsavias mot kommissionen, förenade malen T-39/93 och T-553/93, REGP s. II-695, punkt 73

Prövning i sak

Hushållstillägget

Den enda grunden avseende överträdelse av artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna

Artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna skall tolkas på så sätt att det krävs att de berörda familjemedlemmarna lever under samma tak. Den berörda personen måste stadigvarande leva med tjänstemannen och skall således ha flyttat till hans hem i syfte att där skapa en fast punkt för sina yrkesmässiga, ekonomiska och sociala relationer. Av detta följer att ”allmänna tillämpningsföreskrifter till artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna (hushållstillägg)” (tillämpningsföreskrifterna) överensstämmer med artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna (punkt 22).

Hänvisning till domstolen den 23 mars 1988, Mouriki mot kommissionen, 248/87, Rec. s. 1721, punkt 13

Beträffande perioden från februari månad 1991 till maj månad 1992 medger sökanden att hans mor ofta reste till Italien under denna period. Dessutom har sökanden framlagt ett skriftligt uttalande av den 2 maj 1992, i vilket R., som är bosatt i Italien, intygar att hon dagligen vårdar hans mor. Slutligen har sökanden inte bestridit att tilläggen i fråga har utbetalats till hans mors konto i Italien fram till den 30 juni 1992. För övrigt utgör inte den omständigheten att sökandens mor innehar ett särskilt identitetskort i det förevarande fallet tillräckligt bevis på att hon är stadigvarande bosatt på en bestämd ort. Detta gäller i än högre grad som detta kort utfärdades i mars 1992, det vill säga vid en tidpunkt då sökandens mor ofta var frånvarande från hans hem, vilket han har medgett. Ingen av parterna har grundat sig på de olika läkarräkningarna som bevis på sökandens mors bosättning under perioden i fråga. I detta avseende är inte tre räkningar som enbart avser läkarbesök av den arten att de utgör bevis på stadigvarande bosättning. Sökanden har alltså inte visat att hans mor var stadigvarande bosatt under hans tak. Följaktligen hade svaranden rätt att dra in hushållstillägget för denna period (punkt 23-27).

Vad beträffar perioden från juni månad 1992 fram till antagandet av beslutet av den 24 november 1993 har sökanden för det första inte försett kommissionen med de ytterligare bevis som denna vid upprepade tillfällen har begärt av honom. Vidare kan inte svaranden anklagas för att ha ansett att de enda bevis som sökanden framlagt inte var tillräckliga för att det skulle anses fastställt att hans mor stadigvarande bodde tillsammans med honom. Dels visar de två kvittona från läkare i Bryssel enbart att sökandens mor har undergått vård i Bryssel, men inte att hon stadigvarande levde under hans tak. Vidare utgör inte de handlingar som innehåller D.:s uttalanden någon tillräcklig garanti för tillförlitligheten, eftersom det inte är uteslutet att de har upprättats för att vara tillmötesgående, desto mera som D., som även arbetade som städerska hos sökanden, vid tidpunkten i fråga befann sig i ett beroendeförhållande i förhållande till denne. Dessutom är bevisvärdet av det uttalande genom vilket D. påstår sig ge medicinsk vård sedan maj månad 1992 tvivelaktigt, eftersom R. hade skrivit under ett liknande uttalande för vård som hade getts i Italien utan att ange vilken period detta avsåg (punkt 28).

Rättsenligheten hos svarandens beslut kan inte påverkas av handlingar som har framlagts efter att det ifrågasatta beslutet antogs, särskilt med hänsyn till att den tjänsteman som ansöker om tillägget i fråga är skyldig att framlägga bevishandlingar enligt artikel 2.4 i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna. Sökanden har nämligen inte påstått att han inte hade någon möjlighet att framlägga andra bevis före svarandens beslut. Av detta följer att beslutets rättsenlighet skall bedömas enbart på grundval av det material som kommissionen hade tillgång till vid den tid då den antog beslutet och att det inte finns skäl att pröva bevisvärdet av de olika intyg som sökanden framlade för första gången när han ingav ansökan (punkt 29).

Av det ovan anförda framgår att svaranden hade rätt att göra bedömningen att sökandens mor inte bodde under dennes tak under perioden från juni månad 1992 till den dag då det ifrågasatta beslutet antogs och att följaktligen förutsättningarna för beviljande av hushållstillägg inte var uppfyllda (punkterna 30 och 31).

Tillägget för en person som skall betraktas som ett underhållsberättigat barn

Den enda grunden avseende överträdelse av artikel 2.4 i bilaga VII i tj änsteföreskrifterna

När det gäller att bedöma om sökanden har åtagit sig ett rättsligt försörjningsansvar som medför betungande utgifter [kan konstateras att] de två läkarintyg som han har åberopat för att visa att hans mors tillstånd gjorde att hon behövde daglig hjälp enbart avser ett behov av dels hjälp och vård i hemmet, dels regelbunden vård. Dessa två läkarintyg medför följaktligen inte att man kan dra slutsatsen att sökandens mors hälsotillstånd fordrade daglig närvaro av en sjuksköterska. Eftersom dessa bevis inte var tillräckliga, hade svaranden rätt att begära framläggande av ytterligare bevisning (punkt 40).

Dessutom grundar sig sökandens påstående avseende de utgifter som han har haft för daglig hjälp enbart på R.:s och D.:s uttalanden och på ett intyg från en bank i vilket intygas att sökanden gjorde månatliga kontantuttag med ett minsta belopp om 40000 BFR. R. :s och D. :s uttalanden utgör emellertid inte någon tillräcklig garanti för tillförlitligheten. Vidare preciseras inte i intyget från banken vad de uttagna pengarna skulle användas till och sökanden har, trots flera påminnelser, inte framlagt tillräckligt övertygande bevis på att de påstådda utbetalningarna till R. och D. verkligen har ägt rum. Under dessa förutsättningar hade svaranden god grund att anse att de handlingar som har framlagts av sökanden inte utgjorde tillräckligt bevis för att han, som påståtts, har haft betungande utgifter för sin mor (punkterna 41 och 42).

Återbetalning av felaktigt utbetalade belopp

Den enda grunden avseende överträdelse av artikel 85 i tjänsteföreskrifterna

I artikel 85 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att ett felaktigt uppburet belopp skall återbetalas i två fall: då mottagaren varit medveten om att det inte funnits något skäl till utbetalningen och då felaktigheten varit så uppenbar att han måste ha känt till den. Sökanden har, genom att åberopa att han var i god tro, underförstått bestridit att han varit medveten om att det inte funnits något skäl till den omtvistade utbetalningen. Vidare har svaranden inte visat att mottagaren faktiskt varit medveten om att betalningen var felaktig. Förstainstansrätten måste alltså pröva om att det vaisa uppenbart att de utbetalningar som sökanden har mottagit var felaktiga att han inte kunde undgå att vara medveten om dem (punkterna 48 och 49).

Förutsättningen för att det är uppenbart att en utbetalning är felaktig är uppfylld om detta inte skulle kunna gå en normalt vaksam tjänsteman förbi. Bland de omständigheter som gemenskapernas domstolar beaktar för att bedöma en tjänstemans förmåga att inse att det är fråga om en felaktighet förekommer tjänstemannens ansvar, lönegrad och tid i tjänsten samt hur pass klart villkoren för att bevilja ersättning anges i tjänsteföreskrifterna och hur pass omfattande förändringar som har skett i den situation som ledde till att tillägget erhölls (punkterna 50 och 51).

Hänvisning till förstainstansrätten den 24 februari 1994, Stahlschmidt mot parlamentet, T-38/93. RecFP s. II-227, punkt 19; Kschwendt mot kommissionen, nämnd ovan, punkt 104; förstainstansrätten den 1 februari 1996, Chabert mot kommissionen, T-122/95, REGP s. II-63, punkt 32

Sökanden har, i egenskap av tjänsteman i lönegrad A 6, en ansvarsfull befattning. Tjänsteföreskrifterna i fråga är tillräckligt klara för att en tjänsteman skall förstå deras innebörd. Under dessa förutsättningar kan sökanden inte anses ha visat prov på normal vaksamhet (punkt 52).

Vad beträffar hushållstillägget föreskrivs i artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna att endast de tjänstemän som har ett faktiskt familjeansvar har rätt att uppbära hushållstillägg. I artiklarna 2 och 5 i tillämpningsföreskrifterna för denna bestämmelse anges på klart och otvetydigt sätt att detta krav endast är uppfyllt om den berörda personen faktiskt och stadigvarande bor tillsammans med tjänstemannen och att villkoret gemensam och stadigvarande bosättning inte längre är uppfyllt om tjänstemannen och medlemmen av hans familj upphör att bo tillsammans under en sammanhängande period om en månad under den period för vilken tillägg har beviljats. En tjänsteman i lönegrad A 6 som uppbär hushållstillägg kan rimligtvis inte vara omedveten om att detta tillägg skall utgå till honom endast om han framlägger bevis på att han faktiskt stadigvarande bor tillsammans med familjemedlemmen. Av detta framgår att sökanden, som har medgett att hans mor inte har bott stadigvarande tillsammans med honom under perioden från februari månad 1991 till maj månad 1992, borde ha vetat att bestämmelserna i fråga inte kan tolkas på sådant sätt att begreppet stadigvarande bosättning täcker frånvaroperioder i sådan utsträckning (punkterna 53 och 54).

Vad beträffar den efterföljande perioden, fram till den dag då det ifrågasatta beslutet antogs, har svaranden, vid äventyr av återkrav av felaktigt utbetalade belopp, begärt att sökanden skall inge bestyrkande handlingar. Sökanden kan inte hävda att han var i god tro, eftersom han har underlåtit att svara på svarandens uppmaningar. Med hänsyn till de ifrågavarande bestämmelsernas klarhet är det så uppenbart att utbetalningarna är felaktiga att sökanden inte kan anses ha varit omedveten om detta (punkt 55).

Avseende tillägget för en person som skall betraktas som ett underhållsberättigat barn kan inte en normalt vaksam tjänsteman i lönegrad A 6 ha varit omedveten om att ett sådant tillägg enbart utgår i undantagsfall samt att det i artikel 2.4 i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs att styrkande dokumentation skall framläggas. Med avseende på dessa två omständigheter borde sökanden ha varit medveten om att en handling i vilken det enbart intygades att hans mor hade behov av regelbunden vård inte var tillräcklig för att fastställa vare sig att det var nödvändigt att anlita en sjuksköterskas tjänster eller en person som skulle hålla modern sällskap eller att de redovisade utgifterna för att utnyttja dessa personers tjänster utgjorde betungande utgifter på grund av ett rättsligt försörjningsansvar. Eftersom sökanden inte har framlagt styrkande dokumentation, skall det fastställas att han borde ha insett att de utbetalningar som har gjorts som tillägg för person som skall betraktas som ett underhållsberättigat barn var felaktiga (punkt 56).

Av detta följer att svaranden hade rätt att i enlighet med artikel 85 i tjänsteföreskrifterna kräva återbetalning av de tillägg som felaktigt hade utbetalats (punkterna 57 och 58).

Domslut:

Talan ogillas.