SV Europeiska unionens officiella tidning C 294/45

Överklagande ingett den 13 juli 2015 av Bank of Industry and Mine av den dom som tribunalen (första avdelningen) meddelade den 29 april 2015 i mål T-10/13, Bank of Industry and Mine mot rådet

(Mål C-358/15 P)

(2015/C 294/57)

Rättegångsspråk: franska

Parter

Klagande: Bank of Industry and Mine (ombud: E. Rosenfeld och S. Perrotet, avocats)

Övrig part i målet: Europeiska unionens råd

Klagandens yrkanden

Klaganden yrkar att domstolen ska

— upphäva den dom som meddelats av första avdelningen vid Europeiska unionens tribunal i mål T-10/13, vilken delgavs klaganden den 5 maj 2015, och genom vilken tribunalen ogillade den talan om ogiltigförklaring som ingetts av bolaget Bank of Industry and Mine i nämnda mål och förpliktade bolaget att stå samtliga rättegångskostnader,

— bifalla de yrkanden som klaganden framställde i första instans,

— förplikta svaranden att ersätta rättegångskostnaderna.

Grunder och huvudargument

Till stöd för sitt överklagande åberopar klaganden sju grunder.

Första grunden: Klaganden gör gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att, i punkt 99 i domen, fastslå att beslut 2012/635 (1) hade antagits av rådet i enlighet med artikel 29 FEU med följden, enligt punkt 101, att detta beslut inte behövde uppfylla kraven i artikel 215.2 FEUF. Tribunalen gjorde sig även skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att slå fast, i punkt 105 i domen, att rådet hade rätt att föreskriva om genomförandebefogenheter i enlighet med artikel 291.2 FEUF. Rådet gjorde sig även skyldig till ytterligare en felaktig rättstillämpning genom att anse att villkoren för att tillämpa artikel 291.1 FEUF var uppfyllda. Artikel 215 FEUF är enligt klaganden nämligen det enda tillämpliga förfarandet för restriktiva åtgärder. Artikel 291.2 FEUF kan därmed inte tillämpas, eftersom denna artikel enbart är tillämplig på åtgärder som kräver genomförandeåtgärder. Åtgärder för frysning av tillgångar är, i sig, genomförandeåtgärder. De kan därför inte materiellt sett rymmas inom tillämpningsområdet för artikel 291.2 FEUF. Villkoren för att tillämpa artikel 291.2 FEUF var inte heller uppfyllda, eftersom rådet, i de angripna besluten, inte motiverade användningen av förfarandet i tillräcklig utsträckning.

Andra grunden: Klaganden klandrar även tribunalen för att ha slagit fast att artikel 20.1 c, i beslut 2010/413 (2), i dess lydelse enligt beslut 2012/35 (3), beslut 2012/635 och artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 (4), inte åsidosatte principerna om rättssäkerhet och rättslig förutsebarhet, proportionalitetsprincipen och rätten till egendom. Kriteriet om kvantitativ och kvalitativ betydelse som avses i punkt 79 i tribunalens dom återfinns inte i de angripna akterna. Tribunalen har därmed skapat det utan något stöd för att kunna konstatera att de angripna akterna är rättsenliga. Dessutom är kriteriet i sig vagt, oprecist och oproportionerligt. Tribunalen gjorde sig således skyldig till en felaktig rättstillämpning när den fann att den omständigheten att klaganden betalade ett bidrag till den iranska staten utgör ett stöd i den mening som avses i de angripna akterna.

Tredje grunden: Klaganden gör gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning i punkterna 135 och 136 i dess dom genom att fastslå att de angripna akterna var tillräckligt motiverade, trots att tribunalen själv hade angett, i punkt 134 i nämnda dom, att de angripna akterna inte angav omfattningen av och villkoren för det stöd som klaganden påstås ha utgett. Klaganden har inte heller haft möjlighet att utifrån de angripna akterna förstå varför den har blivit föremål för sanktionsåtgärder, vilket visar på en otillräcklig motivering.

Fjärde grunden: Tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att, i punkt 163 i den överklagade domen, slå fast att bristen på omprövning av klagandens situation inom utsatt tid inte i sig innebar att det var rättsstridigt att bibehålla klaganden på förteckningen över enheter som omfattas av sanktioner trots att denna skyldighet är strikt objektiv.

Femte grunden: Tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att fastslå att de angripna besluten inte innebar en kränkning av klagandens grundläggande rättigheter och inte var oproportionerliga, trots att de angripna besluten var vaga och oprecisa. På liknande sätt var kriteriet om kvantitativ och kvalitativ betydelse, som tribunalen uppställde, i sig självt godtyckligt.

Sjätte grunden: Tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning i punkterna 179 och 183 i sin dom, genom att anse att klaganden gav finansiellt stöd till den iranska regeringen med anledning av att den gett ett obligatoriskt bidrag, trots att detta bidrag enbart var en skatt och att klaganden befann sig i samma situation som en enskild skattebetalare.

Sista grunden: Tribunalen underlät att fastställa att rådet hade åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen genom att införa sanktioner mot klaganden på grund av att bolaget gav ett bidrag till den iranska staten och inte mot samtliga företag som är skyldiga att utge detta bidrag.

(1) Rådets beslut 2012/635/Gusp av den 15 oktober 2012 om ändring av beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran (EUT L 282, s. 58)

(2) Rådets beslut 2010/413/Gusp av den 26 juli 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av Gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp (EUT 195, s. 39)

(3) Rådets beslut 2012/35/Gusp av den 23 januari 2012 om ändring av beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran (EUT L 19, s. 22)

(4) Rådets förordning (EU) nr 267/2012 av den 23 mars 2012 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EU) nr 961/2010 (EUT L 88, s. 1)