Domstolens dom (sjätte avdelningen) den 1 februari 1996. - Y. M. Posthuma-van Damme mot Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, Ambachten en Huisvrouwen och N. Oztürk mot Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. - Begäran om förhandsavgörande: Centrale Raad van Beroep - Nederländerna. - Likabehandling av kvinnor och män - Social trygghet - Direktiv 79/7/EEG - Tolkning av domen av den 24 februari 1994 i mål C-343/92, Roks m.fl.. - Mål C-280/94.



Rättsfallssamling 1996 s. I-00179



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1 Socialpolitik - Likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet - Personkrets som omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 79/7 - Förvärvsarbetande befolkning i den mening som avses i artikel 2 i direktivet - Person som inte uppburit inkomst av arbete eller i samband med arbete före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde

(Rådets direktiv 79/7, artikel 2)

2 Socialpolitik - Likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet - Direktiv 79/7 - Nationell lagstiftning enligt vilken det som villkor för att få rätt till ersättning på grund av arbetsoförmåga krävs att sökanden har uppburit viss inkomst av arbete eller i samband med arbete under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde - Villkor som påverkar fler kvinnor än män - Objektivt befogat - Tillåtlighet - Lagstiftning varigenom tidigare reglering med fler förmånstagare upphävs - Saknar betydelse

(Rådets direktiv 79/7, artikel 4.1)

Sammanfattning

3 Begreppet "förvärvsarbetande befolkning" i artikel 2 i direktiv 79/7 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet har givits en mycket vid betydelse och omfattar alla arbetstagare och egna företagare, inklusive personer som söker anställning. Följaktligen är en person som under året närmast före den tidpunkt då han blev arbetsoförmögen inte har uppburit viss inkomst av arbete eller i samband med arbete inte nödvändigtvis undantagen från den personkrets som omfattas av direktivets tillämpningsområde.

4 Direktiv 79/7 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet berör inte medlemsstaternas behörighet enligt artiklarna 117 och 118 i EG-fördraget att utforma sin socialpolitik inom ramen för det nära samarbete i vilket kommissionen medverkar. Därigenom kan medlemsstaterna fastställa arten och omfattningen av de sociala skyddsåtgärderna, vilka även omfattar social trygghet, och utfärda konkreta tillämpningsföreskrifter. De har därvid ett stort utrymme för skönsmässig bedömning

Artikel 4.1 i direktiv 79/7 utgör således inte hinder för tillämpning av nationell lagstiftning som innebär att det som villkor för att få rätt till ersättning på grund av arbetsoförmåga krävs att sökanden har uppburit viss inkomst av arbete eller i samband med arbete under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde, även om detta villkor påverkar kvinnor i större utsträckning än män. Det överensstämmer med ett legitimt socialpolitiskt mål att garantera en minimiinkomst åt dem som har uppburit inkomst av arbete eller i samband med arbete som de på grund av arbetsoförmåga har tvingats avstå från. Att som villkor för denna minimiinkomst kräva att vederbörande har uppburit sådan inkomst under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde, är ett medel som är lämpat att uppnå detta mål. Det är vidare rimligt att den nationelle lagstiftaren vid utövandet av sin behörighet kan tänkas ha ansett att medlet var nödvändigt för att uppnå målet.

Den omständigheten att ett sådant system har ersatt ett system som bestod av en rent allmän försäkring med ett jämförelsevis högre antal förmånstagare påverkar inte dess förenlighet med gemenskapsrätten. Gemenskapsrätten hindrar nämligen inte medlemsstaterna att vidta åtgärder som innebär att vissa kategorier av personer berövas rätten till en social förmån, så länge som dessa åtgärder överensstämmer med principen om likabehandling av kvinnor och män i artikel 4.1 i direktiv 79/7. En medlemsstat är dessutom fri att inom ramen för sin socialpolitik införa nya regler som medför att ett minskat antal personer har rätt till en viss social trygghetsförmån.

Parter

I mål C-280/94,

angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Centrale Raad van Beroep (Nederländerna), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i de vid den nationella domstolen anhängiga målen mellan

Y.M. Posthuma-van Damme och

Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, Ambachten en Huisvrouwen,

och mellan

N. Oztürk och

Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging,

angående tolkningen av rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet (EGT nr L 6, 1979, s. 24),

meddelar

DOMSTOLEN

(sjätte avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden C.N. Kakouris samt domarna G. Hirsch, G.F. Mancini, F.A. Schockweiler (referent) och H. Ragnemalm,

generaladvokat: N. Fennelly,

justitiesekreterare: avdelningsdirektören H.A. Rühl,

med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:

- Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, Ambachten en Huisvrouwen, genom juridiska medarbetarna J.R. van Es-de Vries och J. van Doorn,

- Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging, genom C.R.J.A.M. Brent, chef för den administrativa och juridiska avdelningen inom föreningen Gemeenschappelijk Administratiekantoor,

- Nederländernas regering, genom juridiske rådgivaren A. Bos, utrikesministeriet, i egenskap av ombud,

- Europeiska gemenskapernas kommission, genom M. Wolfcarius och B.J. Drijber vid rättstjänsten, båda i egenskap av ombud,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 9 november 1995 av: Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, Ambachten en Huisvrouwen, företrädd av J. van Doorn, Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging, företrädd av F.W.M. Keunen, juridisk medarbetare inom föreningen Gemeenschappelijk Administratiekantoor, Nederländernas regering, företrädd av biträdande juridiske rådgivaren J.S. van den Oosterkamp, utrikesministeriet, i egenskap av ombud, och kommissionen, företrädd av B.J. Drijber,

och efter att den 14 december 1995 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Genom beslut av den 7 oktober 1994, som inkommit till domstolen den 17 oktober samma år, har Centrale Raad van Beroep med stöd av artikel 177 i EG-fördraget ställt två frågor avseende tolkningen av rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet (EGT nr L 6, 1979, s. 24, nedan kallat "direktiv 79/7").

2 Frågorna har uppkommit inom ramen för två tvister mellan dels Y.M. Posthuma-van Damme och Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, Ambachten en Huisvrouwen (branschorganisationen för detaljister, hantverkare och hemmafruar, nedan kallad Detam), dels N. Oztürk och Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging (styrelsen för den nya, allmänna yrkesorganisationen, nedan kallad "NAB"). Tvisterna, som har uppstått sedan Y.M. Posthuma-van Dammes rätt till ersättning upphört och N. Oztürks ansökan om ersättning avslagits, rör rätten till ersättning på grund av arbetsoförmåga enligt Algemene Arbeidsongeschiktheidswet (allmän lag om arbetsoförmåga, nedan kallad "AAW") av den 11 december 1975.

3 Den ifrågavarande lagstiftningen, som tidigare har beskrivits i domstolens dom av den 24 februari 1994, Roks m.fl. (C-343/92, Rec. s. I-571, punkt 3-8), bör åter redovisas.

4 AAW, som trädde i kraft den 1 oktober 1976, berättigade från början män och ogifta kvinnor till ersättning på grund av arbetsoförmåga som varat i ett års tid. Ersättningens storlek bestämdes utan hänsyn till om förmånstagaren hade annan inkomst eller hade drabbats av inkomstbortfall.

5 Rätten till ersättning enligt AAW utvidgades till att även omfatta gifta kvinnor genom Wet invoering gelijke uitkeringsrechten voor mannen en vrouwen (lag om införande av lika rätt till ersättning för kvinnor och män) av den 20 december 1979. Genom denna lag infördes samtidigt ett villkor för rätten till ersättning. Detta villkor, som gällde för alla försäkrade med undantag för vissa grupper, innebar att förmånstagaren under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde måste ha haft inkomst av arbete eller i samband med arbete om ursprungligen lägst 3 423,81 HFL (nedan kallat "inkomstvillkoret"). Inkomstvillkoret gällde för alla personer vars arbetsoförmåga inträtt efter den 1 januari 1979.

6 Enligt övergångsbestämmelserna i lagen av den 20 december 1979 var män och ogifta kvinnor, vars arbetsoförmåga inträtt före den 1 januari 1979, även fortsättningsvis berättigade till ersättning utan att inkomstvillkoret behövde vara uppfyllt. Gifta kvinnor, vars arbetsoförmåga inträtt före den 1 oktober 1975, hade inte någon rätt till ersättning, även om inkomstvillkoret var uppfyllt. Gifta kvinnor vars arbetsoförmåga inträtt mellan den 1 oktober 1975 och den 1 januari 1979 hade endast rätt till ersättning under förutsättning att de uppfyllde inkomstvillkoret.

7 I flera domar av den 5 januari 1988 fann Centrale Raad van Beroep att dessa övergångsbestämmelser var könsdiskriminerande och oförenliga med artikel 26 i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter (UN Treaty Series, volym 999, s. 171) av den 19 december 1996, och att gifta kvinnor, vars arbetsoförmåga inträtt före den 1 januari 1979, skulle ha rätt till ersättning enligt AAW från och med den 1 januari 1980 - då lagen av den 20 december 1979 trädde i kraft - på samma villkor som män, dvs. utan tillämpning av inkomstvillkoret, även om arbetsoförmågan hade inträtt före den 1 oktober 1975.

8 Övergångsbestämmelserna, som ansågs könsdiskriminerande gentemot gifta kvinnor, upphävdes genom lag av den 3 maj 1989. I artikel III i denna lag föreskrivs dock att personer vars arbetsoförmåga inträtt före den 1 januari 1979 och som efter den 3 maj 1989 begär ersättning med stöd av AAW måste uppfylla inkomstvillkoret. I artikel IV föreskrivs vidare att rätten till ersättning enligt AAW skall upphöra för personer vars arbetsoförmåga inträtt före den 1 januari 1979, om de inte uppfyller inkomstvillkoret. Tidpunkten då nyssnämnda rätt skulle upphöra, vilken ursprungligen skulle infalla den 1 juni 1990, uppsköts genom en senare lag till den 1 juli 1991.

9 I dom av den 23 juni 1992 fann Centrale Raad van Beroep att det inkomstbelopp som uppställts som villkor och som år 1988 uppgick till 4 403,52 HFL per år utgjorde en sådan indirekt diskriminering av kvinnor som stred mot såväl artikel 26 i ovannämnda konvention som artikel 4.1 i direktiv 79/7 samt att inkomstvillkoret skulle anses vara uppfyllt då förmånstagaren under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde hade uppburit "viss inkomst".

10 Y.M. Posthuma-van Damme, som tidigare arbetade som egen företagare på en bensinstation tillsammans med sin make, slutade av hälsoskäl att arbeta i slutet av år 1974 och förklarades arbetsoförmögen från den 1 oktober 1976. På grund av de ovan nämnda domarna av den 5 januari 1988 från Centrale Raad van Beroep beslöt Detam den 25 juli 1989 att tillerkänna henne ersättning på grund av arbetsoförmåga enligt AAW med verkan från och med den 14 april 1985. Den 26 mars 1991 beslöt dock Detam med tillämpning av artikel IV i lagen av den 3 maj 1989, i dess ändrade lydelse, att hennes rätt till ersättning skulle upphöra med verkan från och med den 1 juli 1991. Som skäl angavs därvid att hon inte hade uppfyllt inkomstvillkoret under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde.

11 N. Oztürk var till år 1988 verksam hos olika arbetsgivare. Han uppbar därefter ersättning till och med den 17 april 1990 i enlighet med Rijksgroepsregeling Werkloze Werknemers (statliga samlingsföreskrifter för arbetslösa arbetstagare). Han förklarades senare arbetsoförmögen från och med den 1 april 1989. Med stöd av artikel 6 i AAW, i dess ändrade lydelse enligt lagen av den 20 december 1979, beslöt NAB den 23 oktober 1992 att vägra honom ersättning enligt AAW med motiveringen att han inte hade uppfyllt inkomstvillkoret under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde.

12 Mot besluten att dels frånkänna Y.M. Posthuma-van Damme rätten till ersättning enligt AAW, dels vägra N. Oztürk denna ersättning, väcktes talan vid Arrondissementsrechtbank te Rotterdam. Sedan respektive talan ogillats, överklagades avgörandet till Centrale Raad van Beroep som har beslutat att ställa följande frågor till domstolen:

"Om det framgår att ett inkomstvillkor i ett lagstadgat system avseende arbetsoförmåga påverkar fler kvinnor än män:

1) (beträffande det första målet) Skall gemenskapsrätten tolkas på så sätt att den utgör hinder för att ersättning på grund av arbetsoförmåga enligt AAW - i de fall där den följer av arbetsoförmåga som har inträtt före den 1 januari 1979 - upphör att utgå enligt artikel IV i lagen av den 3 maj 1989, enligt vilken som villkor för ersättning från och med den 1 juli 1991 krävs att sökanden skall ha uppburit inkomst av arbete eller i samband med arbete före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde?

2) (beträffande det andra målet) Skall gemenskapsrätten tolkas på så sätt att ersättning vid arbetsoförmåga enligt AAW inte får vägras med hänvisning till artikel 6 i AAW (i dess lydelse enligt lagen av den 20 december 1979 och med beaktande av avgörandet från Centrale Raad van Beroep av den 23 juni 1992), enligt vilken som villkor för att få rätt till ersättning krävs att förmånstagaren har uppburit inkomst av arbete eller i samband med arbete under året närmast före den dag då arbetsoförmågan inträdde, vilket i föreliggande fall vill säga den 1 april 1989?"

13 I beslutet om begäran om förhandsavgörande preciserar den nationella domstolen att den genom dessa frågor önskar få veta om ett inkomstvillkor som föreskrivs i lagstiftning om försäkring mot arbetsoförmåga är förenligt med gemenskapsrätten och hur långt domstolens svar i den ovan nämnda domen i målet Roks m.fl. exakt sträcker sig i detta avseende. Den anser att denna dom kan ge upphov till flera tolkningar med hänsyn till vissa formuleringar och frågar sig särskilt om inte svaret på den tredje frågan går utöver den ram inom vilken frågan ställdes, då frågan gällde om en föreskrift såsom artikel IV i lagen av den 3 maj 1989 - genom vilken ett ytterligare villkor rörande inkomstbortfall under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde hade uppställts för fortsatt rätt till ersättning - kunde anses vara grundad på budgetmässiga hänsyn.

14 Det bör med hänsyn till dessa frågor först erinras om att domstolen i den ovan nämnda domen i målet Roks m.fl. besvarade de frågor som framställts i en begäran om förhandsavgörande från Raad van Beroep te 's-Hertogenbosch så, att gemenskapsrätten inte hindrar införandet av nationell lagstiftning, som - genom att för ersättning på grund av arbetsoförmåga uppställa ett villkor som fortsättningsvis skall gälla för både kvinnor och män - medför att kvinnor i framtiden går miste om rättigheter som de haft till följd av den direkta effekten av artikel 4.1 i direktiv 79/7 (punkt 2 i domslutet).

15 Domstolen förklarade även att artikel 4.1 i direktiv 79/7 utgör hinder för tillämpning av nationell lagstiftning som innebär att det som villkor för att erhålla ersättning på grund av arbetsoförmåga krävs att sökanden har uppburit viss inkomst under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde, när detta villkor, som visserligen inte skiljer mellan kvinnor och män, påverkar betydligt fler kvinnor än män och även om denna lagstiftning grundas på budgetmässiga hänsyn (punkt 3 i domslutet).

16 Vidare bör påpekas att domstolen vid prövningen av huruvida gemenskapsrätten hindrar nationell lagstiftning, som för ersättning på grund av arbetsoförmåga uppställde ett villkor som fortsättningsvis skulle gälla för både kvinnor och män och därigenom medförde att kvinnor i framtiden gick miste om rättigheter som de haft till följd av den direkta effekten av artikel 4.1 i direktiv 79/7, uttryckligen förbehöll sig att pröva frågan om ett inkomstvillkor som sådant och som det i målet vid den nationella domstolen stod i överensstämmelse med principen om likabehandling av kvinnor och män (ovannämnda dom i målet Roks m.fl., punkt 29, in fine).

17 Slutligen bör preciseras att den tredje frågan i det ovan nämnda målet Roks m.fl. uteslutande avsåg ett besked om huruvida indirekt könsdiskriminering, som tillämpningen av ett sådant inkomstvillkor som det i målet vid den nationella domstolen gav upphov till och som den nationella domstolen ansåg vara en i målet utredd omständighet, kunde grundas på budgetmässiga hänsyn; det negativa svar som domstolen lämnade i detta avseende kan därför inte binda domstolen vid en bedömning av andra möjliga hänsyn.

18 Med beaktande av vad som nu har anförts skall frågorna från Centrale Raad van Beroep förstås så, att avsikten är att få veta om artikel 4.1 i direktiv 79/7 utgör hinder för tillämpning av nationell lagstiftning som innebär att det som villkor för att få rätt till ersättning på grund av arbetsoförmåga krävs att sökanden har uppburit viss inkomst av arbete eller i samband med arbete under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde, när det framgår att detta villkor påverkar kvinnor i större utsträckning än män.

19 Eftersom kommissionen vid sammanträdet har uttryckt tvivel om att personer som inte uppfyller ett sådant inkomstvillkor, dvs. under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde inte har uppburit viss inkomst av arbete eller i samband med arbete, ingår i den personkrets som omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 79/7, bör inledningsvis påpekas att direktivet enligt artikel 2 "skall gälla den förvärvsarbetande befolkningen, inklusive egna företagare, arbetstagare och egna företagare vars verksamhet avbryts av sjukdom, olycksfall eller ofrivillig arbetslöshet och personer som söker anställning - samt pensionerade eller invalidiserade arbetstagare och egna företagare".

20 Som domstolen dessutom har fastslagit i domarna av den 14 december 1995 i målen Nolte, C-317/93 (REG s. I-4625, punkt 17), och Megner och Scheffel, C-444/93 (REG s. I-4741, punkt 16), innebär denna bestämmelse att begreppet "förvärvsarbetande befolkning" har en mycket vid innebörd, eftersom det omfattar alla arbetstagare och egna företagare, inklusive personer som söker anställning. Direktivet är däremot inte tillämpligt på personer som aldrig har stått till förfogande på arbetsmarknaden eller som där upphört att stå till förfogande utan samband med någon av de risker som avses i direktivet (jfr i detta avseende även dom av den 27 juni 1989, Achterberg-te Riele m.fl. (48/88, 106/88 och 107/88, Rec. s. 1963, punkt 11).

21 Av det nu anförda följer att en person som under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde inte har uppburit viss inkomst av arbete eller i samband med arbete inte nödvändigtvis är undantagen från den personkrets som omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 79/7.

22 För övrigt bör påpekas att den nationella domstolen, som ensam är behörig att bedöma de faktiska omständigheterna i den ursprungliga tvisten och på grundval av dessa fastställa om kärandena i denna tvist ingår i den personkrets som omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 79/7, i sitt beslut att begära förhandsavgörande uttryckligen har angivit att Y.M. Posthuma-van Damme skall anses ha upphört att arbeta på grund av arbetsoförmåga eller arbetslöshet, och att N. Oztürk hade upphört att arbeta på grund av arbetslöshet före april 1989, dvs. den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde.

23 Inför svaret på frågorna, såsom dessa omformulerats i punkt 18, kan erinras om artikel 4.1 i direktiv 79/7, som innebär att det inte får förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus och i synnerhet vad beträffar systemens räckvidd och villkoren för tillgång till dem.

24 Denna bestämmelse utgör enligt fast rättspraxis hinder för en nationell åtgärd, som, även om den är neutralt formulerad, i praktiken missgynnar en betydligt större procentandel kvinnor än män, om inte denna åtgärd kan anses vara befogad med hänsyn till objektiva faktorer som inte har något samband med könsdiskriminering. Så är fallet om de medel som valts avser en legitim målsättning i socialpolitiken i den medlemsstat vars lagstiftning berörs samt om de är lämpliga för att uppnå det eftersträvade målet och om de i detta avseende är nödvändiga (jfr senast ovannämnda domar i målen Nolte, punkt 28, och Megner och Scheffel, punkt 24).

25 Detam, NAB och den nederländska regeringen har i huvudsak gjort gällande att den omständigheten att inkomstvillkoret införts i AAW innebär att det nederländska systemet för ersättning vid arbetsoförmåga förändrats från en rent allmän försäkring till en försäkring mot inkomstbortfall som garanterar den försäkrade en minimiinkomst. Lagen av den 3 maj 1989 har enligt deras mening förstärkt systemets karaktär av en försäkring mot inkomstbortfall genom att det i denna föreskrivs att inkomstvillkoret fortsättningsvis skall gälla för alla dem som omfattas av försäkringen och, oavsett om de är kvinnor eller män, gifta eller ogifta, har blivit arbetsoförmögna före eller efter den 1 januari 1979. Därigenom skulle den nederländske lagstiftaren ha strävat mot ett legitimt socialpolitiskt mål som ingår i många sociala trygghetssystem och som innebär att en viss ersättning förbehålls dem som har förlorat inkomst på grund av att den risk som försäkringen är avsedd att täcka har förverkligats.

26 Som domstolen har förklarat i punkt 28 i den ovan nämnda domen i målet Roks m.fl. berör direktiv 79/7 inte medlemsstaternas behörighet enligt artiklarna 117 och 118 i EG-fördraget att utforma sin socialpolitik inom ramen för det nära samarbete som organiseras av kommissionen och att därmed bestämma arten och omfattningen av de sociala skyddsåtgärderna, däri inbegripet social trygghet, samt de konkreta medlen för deras förverkligande. När medlemsstaterna utövar denna behörighet har de ett stort utrymme för skönsmässig bedömning (jfr ovannämnda domar i målen Nolte, punkt 33, och Megner och Scheffel, punkt 29).

27 Det finns således anledning att fastställa att det förhållandet att en minimiinkomst garanteras dem som har uppburit inkomst av arbete eller i samband med ett arbete som de på grund av arbetsoförmåga tvingats avstå ifrån överensstämmer med ett legitimt socialpolitiskt mål. Att som villkor för denna minimiinkomst kräva att vederbörande har uppburit sådan inkomst under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde är ett medel som är lämpat att uppnå detta mål. Vidare kunde den nationelle lagstiftaren vid utövandet av sin behörighet rimligen tänkas anse att medlet är nödvändigt för att uppnå målet.

28 Den omständigheten att ett sådant system har ersatt ett system som bestod av en rent allmän försäkring och att antalet personer som kan få ersättning senare visat sig vara lägre än det antal som då skadan uppkom faktiskt förlorade inkomst av arbete eller i samband med arbete föranleder inte annan bedömning.

29 Det framgår nämligen av domstolens praxis, sådan den framgår av punkt 29 i den ovan nämnda domen i målet Roks m.fl. och sedermera har bekräftats i dom av den 19 oktober 1995, Richardson (C-137/94, REG s. I-3407, punkt 24), att gemenskapsrätten inte hindrar en medlemsstat att vidta åtgärder som innebär att vissa kategorier av personer berövas rätten till en social förmån, om medlemsstaterna därvid beaktar den princip om likabehandling av kvinnor och män som avses i artikel 4.1 i direktiv 79/7.

30 Med hänsyn till det nu anförda skall den nationella domstolens frågor besvaras på följande sätt: Artikel 4.1 i direktiv 79/7 utgör inte hinder för tillämpning av nationell lagstiftning som innebär att det som villkor för att få rätt till ersättning på grund av arbetsoförmåga krävs att sökanden har uppburit viss inkomst av arbete eller i samband med arbete under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde, även om det framgår att detta villkor påverkar kvinnor i större utsträckning än män.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

31 De kostnader som har förorsakats den nederländska regeringen och Europeiska gemenskapernas kommission, vilka har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

(sjätte avdelningen)

- angående de frågor som genom beslut av den 7 oktober 1994 förts vidare av Centrale Raad van Beroep - följande dom:

Artikel 4.1 i rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet utgör inte hinder för tillämpning av nationell lagstiftning som innebär att det som villkor för att få rätt till ersättning på grund av arbetsoförmåga krävs att sökanden har uppburit viss inkomst av arbete eller i samband med arbete under året närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde, även om det framgår att detta villkor påverkar kvinnor i större utsträckning än män.