ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 4.1 i rådets direktiv 90/435 om ett gemensamt beskattningssystem för moderbolag och dotterbolag hemmahörande i olika medlemsstater ska tolkas så, att den utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning, enligt vilken utdelning som ett moderbolag erhåller ska inkluderas i dess beskattningsunderlag för att därefter dras av till 95 procent, i den mån det för den berörda beskattningsperioden kvarstår ett överskott efter avdrag för annan från skatteplikt undantagen vinst.

Skyldigheten för den medlemsstat som har valt systemet i artikel 4.1 första strecksatsen i direktiv 90/435, att avstå från beskattning av den vinstutdelning som moderbolaget i denna sin egenskap tar emot från sitt dotterbolag, är nämligen inte förenad med några villkor, och är endast avhängig bestämmelserna i punkterna 2 och 3 i samma artikel, och bestämmelserna i artikel 1.2 i detta direktiv. Framför allt saknar artikel 4.1 första strecksatsen i nämnda direktiv krav på att det ska finnas andra beskattningsbara vinster för att den vinst som moderbolaget tar emot inte ska beskattas. Medlemsstaterna får således inte ensidigt införa restriktiva åtgärder, exempelvis i form av krav på att moderbolaget ska redovisa beskattningsbar vinst, och därigenom uppställa villkor för möjligheten att åtnjuta de förmåner som föreskrivs i direktiv 90/435.

När moderbolaget inte redovisar annan beskattningsbar vinst under den berörda period som beskattningen avser får dessutom en sådan lagstiftning till följd att moderbolagets underskott minskar med ett belopp motsvarande erhållen utdelning. Eftersom denna skattelagstiftning i princip medger att underskott sparas till senare taxeringsår inverkar den minskning av det underskott i moderbolaget som kan sparas på detta sätt, vilken motsvarar erhållen utdelning, på detta bolags beskattningsunderlag under det taxeringsår som följer på det år då utdelningen erhållits, i den mån vinsten överstiger underskott som får sparas. Härav följer att även om den utdelning som moderbolaget erhåller inte påförs någon inkomstskatt för juridiska personer för det beskattningsår då utdelningen lämnas, kan nämnda minskning av moderbolagets underskott leda till att det sistnämnda indirekt beskattas för denna utdelning under senare beskattningsår, när det redovisar överskott. En sådan begränsning av avdraget för erhållen utdelning är därmed inte förenlig med direktiv 90/435.

Även om en medlemsstat, genom att tillämpa nämnda system på utdelning som lämnas av i landet hemmahörande dotterbolag såväl som på utdelning från dotterbolag hemmahörande i andra medlemsstater, söker undanröja alla de nackdelar som är förenade med samverkan mellan bolag i olika medlemsstater i förhållande till samverkan mellan bolag i en och samma medlemsstat, kan detta följaktligen inte rättfärdiga tillämpningen av ett system som inte är förenligt med det system för att undvika ekonomisk dubbelbeskattning som föreskrivs i artikel 4.1 första strecksatsen i nämnda direktiv.

(se punkterna 33, 34, 36, 37, 39–41 och 46 samt domslutet)
b)

Påverkas svaret på fråga 1 a) av att en ansökan om förlängning som lämnats in för sent av utlänningen, men som lämnats in inom en sexmånadersfrist efter det att giltighetstiden för detta uppehållstillstånd löpt ut, prövas enligt de kriterier som gäller för en förlängning av ett uppehållstillstånd och av att utlänningen kan stanna i landet till dess ett beslut fattats, även om denna ansökan enligt nationell rätt ska likställas med en första ansökan om uppehållstillstånd?
42

Gemenskapslagstiftaren fann under år 2006 att det av dessa skäl var nödvändigt att avskaffa skyldigheten att utplåna uppgifter enligt artiklarna 5, 6 och 9 i direktiv 2002/58, och att införa tvingande bestämmelser om att de uppgifter som avses i artikel 5 i direktiv 2006/24 i framtiden skulle lagras under en viss tid. Medlemsstaterna tvingades genom denna ändring att säkerställa att nämnda uppgifter lagras under en period av minst sex månader och högst två år från det datum kommunikationen äger rum. Syftet med ändringen var att skapa precisa och harmoniserade villkor som tjänsteleverantörerna är skyldiga att följa vad gäller frågan huruvida sådana personuppgifter som avses i artikel 5 i direktiv 2006/24 ska utplånas eller ej, genom att på detta sätt inrätta gemensamma bestämmelser i gemenskapen, för att säkerställa enhetligheten på den inre marknaden.
68

Av fast rättspraxis följer att i den mån en nationell lagstiftning endast avser koncerninterna förhållanden, inverkar den företrädesvis på etableringsfriheten (se, för ett liknande resonemang, bland annat domarna i de ovannämnda målen Test Claimants in the FII Group Litigation, punkt 118, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punkt 33, och Oy AA, punkt 23).
33

Exportören skall därvid meddela den behöriga myndigheten i den medlemsstat där exportdeklarationen har godkänts alla nödvändiga uppgifter angående resan senast när exportdeklarationen lämnas in. För att exportbidraget skall utbetalas skall exportören vidare styrka att bestämmelserna i artikel 1 i förordning nr 615/98, och följaktligen i direktiv 91/628, har efterlevts genom att ge in de dokument som avses i artiklarna 2.3 och 3.2 i förordning nr 615/98. Under vissa villkor får exportören vidare enligt artikel 5.6 i förordningen ge in andra dokument till styrkande av att bestämmelserna i direktiv 91/628 har efterlevts.
48

Bland de grundläggande rättigheter som kan skyddas på detta sätt förekommer rätten till skydd för privatlivet, som föreskrivs i artikel 8 i Europakonventionen och som härrör från medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och som bekräftas i artikel 7 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som proklamerades i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, s. 1) (se, bland annat, dom av den 8 april 1992 i mål C-62/90, kommissionen mot Tyskland, REG 1992, s. I-2575, punkt 23, svensk specialutgåva, volym 7, s. I-29, och av den 5 oktober 1994 i mål C-404/92 P, X mot kommissionen, REG 1994, s. I-4737, punkt 17). Det framgår av rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att det inte kan anses att begreppet privatliv skall tolkas så att det inte omfattar fysiska och juridiska personers yrkes- eller näringsverksamhet (se Europadomstolens dom av den 16 december 1992 i mål Niemietz mot Tyskland, serie A nr 251-B, § 29, av den 16 april 2002 i mål Société Colas Est m.fl. mot Frankrike, Recueil des arrêts et décisions 2002-III, § 41, och av den 28 januari 2003 i mål Peck mot Förenade kungariket, Recueil des arrêts et décisions 2003-I, § 57), som kan omfatta deltagande i ett offentligt upphandlingsförfarande.
21

Under den tidsperiod som A.G. Winkels klagomål avsåg ändrades villkoren för hur ofta kalvning skulle ske. Fram till den 2 juni 2003 måste kor för vilka bidrag sökts ha kalvat åtminstone en gång under det berörda året för att räknas som am- och dikor. Från den 2 juni 2003 räcker det att de berörda korna kalvat en gång under en bestämd tvåårsperiod.
I ‑ 56*UPPLYSNING OM OPUBLICERADE AVGÖRANDEN
Domstolens dom (sjunde avdelningen) av den 10 april 2008 —  
kommissionen mot Nederländerna
(mål C-398/06)
”Fördragsbrott — Uppehållsrätt för medborgare i Europeiska unionens 
och Europeiska ekonomiska samarbetsområdets medlemsstater som 
inte är ekonomiskt aktiva eller som är pensionerade — Nationell 
lagstiftning och administrativ praxis med krav på personliga tillgångar 
som räcker för minst ett års vistelse i värdmedlemsstaten”
1.  Talan om fördragsbrott — Domstolens prövning av huruvida talan är 
välgrundad — Situation som ska beaktas — Situationen vid utgången av den 
frist som angetts i det motiverade yttrandet (Artikel 226 EG) (se punkt 26)
2.  Fri rörlighet för personer — Rätt för medlemsstaternas medborgare att resa 
in och uppehålla sig — Direktiven 68/360, 90/364 och 90/365 — Villkor för 
utfärdande av uppehållstillstånd (Rådets direktiv 68/360, artikel 9.1 och 9.3, 
90/364 och 90/365) (se punkterna 29 och 31 samt domslutet)
Saken
Fördragsbrott — Åsidosättande av gemenskapslagstiftningen angående uppehållsrätt 
för unionsmedborgare — Nationell lagstiftning och administrativ praxis med krav på 
tillräckliga personliga tillgångar för att få uppehållstillstånd när det gäller personer 
som inte är ekonomiskt aktiva eller som är pensionerade.
Domslut
1)  Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter 
enligt rådets direktiv  68/360/EEG av den 15  oktober  1968 om avskaffande 
av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för 
medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer, rådets direktiv  90/364/
I ‑ 57*UPPLYSNING OM OPUBLICERADE AVGÖRANDEN
EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning och rådets direktiv 90/365/
EEG av den 28  juni  1990 om rätt till bosättning för anställda och egna 
företagare som inte längre är yrkesverksamma, genom att bibehålla nationella 
bestämmelser enligt vilka medborgare i Europeiska unionen och Europeiska 
ekonomiska samarbetsområdet som inte är ekonomiskt aktiva eller som 
är pensionerade måste visa att de har bestående tillgångar får att kunna få 
uppehållstillstånd.
2)  Konungariket Nederländerna ska ersätta rättegångskostnaderna.
3)  Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland ska bära sin 
rättegångskostnad.
Domstolens beslut (sjunde avdelningen) av den 10 april 2008 —  
Termoraggi mot Comune di Monza
(mål C-323/07)
”Offentlig upphandling — Offentlig upphandling av varor och 
tjänster — Tilldelning av kontrakt utan anbudsförfarande — Ett 
offentligrättsligt subjekt tilldelar ett kontrakt till ett bolag i vilket 
det offentligrättsliga subjektet innehar aktiekapitalet”
1.  Tillnärmning av lagstiftning — Samordning av förfarandena vid offentlig 
upphandling av varor och tjänster — Direktiven 92/50 och 93/36 — 
Tillämpningsområde (Rådets direktiv 92/50 och 93/36) (se punkterna 15–22 
och 26 samt avgörandet)
23

Domstolen fastslog i punkt 3 i domslutet i sin dom av den 11 juli 1996 i de förenade målen C-427/93, C-429/93 och C-436/93, Bristol-Myers Squibb m.fl. (REG 1996, s. I-3457), att artikel 7.2 i direktiv 89/104 ska tolkas så, att varumärkesinnehavaren lagligen kan motsätta sig fortsatt marknadsföring av ett läkemedel när importören har packat om varan och åter har anbringat varumärket på denna, utom under följande omständigheter: — Det fastställs att innehavarens åberopande av varumärkesrätten för att motsätta sig marknadsföring av ompaketerade varor under detta varumärke bidrar till att på ett konstlat sätt avskärma marknaderna mellan medlemsstaterna. Detta är bland annat fallet när innehavaren i olika medlemsstater har fört ut ett identiskt läkemedel på marknaden i olika förpackningar och den ompaketering som importören företar dels är nödvändig för att marknadsföra varan i importmedlemsstaten, dels företas under sådana förhållanden att varans ursprungliga beskaffenhet inte kan påverkas därav. — Det visas att ompaketeringen inte kan påverka beskaffenheten hos den vara som förpackningen innehåller. — På den nya förpackningen anges vem som har packat om varan och dess tillverkares namn. — Varans utformning efter ompaketeringen är inte sådan att varumärkets eller dess innehavares anseende kan skadas. Följaktligen får inte förpackningen vara bristfällig, av dålig kvalitet eller ge ett slarvigt intryck. — Importören underrättar på förhand varumärkesinnehavaren om att den vara som har packats om bjuds ut till försäljning och, om innehavaren begär det, tillhandahåller honom ett prov av den vara som har packats om.
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Miljö – Bevarande av vilda fåglar – Direktiv 79/409 – Klassificering såsom särskilt skyddsområde

(Rådets direktiv 79/409, artikel 4.1 och 4.2)

Sammanfattning

Artikel 4 i direktiv 79/409, om bevarandet av vilda fåglar, innehåller föreskrifter om ett förstärkt och riktat skydd för såväl de arter som anges i bilaga I till detta direktiv som flyttfåglar som inte anges i detta direktiv. Skyddet motiveras av att det rör sig om de mest utrotningshotade arterna respektive arter som utgör ett gemensamt arv för Europeiska gemenskapens medlemsstater. Av nionde skälet i detta direktiv följer dessutom att det för att bevara samtliga fågelarter är nödvändigt att skydda, upprätthålla och återställa tillräckligt varierande och stora livsmiljöer för fåglar. Medlemsstaterna är således skyldiga att vidta de åtgärder som krävs för att bevara nämnda arter och att som särskilda skyddsområden klassificera alla områden som med tillämpning av ornitologiska kriterier förefaller vara mest lämpade för bevarande av de ifrågavarande arterna.

Det är därför nödvändigt att uppdatera vetenskapliga uppgifter för att fastställa hur situationen ser ut för de mest hotade arterna och de arter som utgör ett gemensamt arv för gemenskapen. ”Inventory of Important Bird Areas in the European Community” (förteckning över viktiga områden för fågelfaunan i Europeiska gemenskapen) (IBA 2000) innehåller en uppdaterad förteckning över områden som är viktiga för bevarandet av fåglar, vilken, i brist på vetenskapliga bevis av motsatt innebörd, utgör ett referensdokument som kan användas vid bedömningen av om nämnda medlemsstat har utsett tillräckligt med områden till särskilda skyddsområden, vad gäller antal och storlek, för att skydda alla de fågelarter som räknas upp i bilaga I till direktiv 79/409 och de flyttfåglar som inte anges i nämnda bilaga.

En medlemsstat har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 4.1 och 4.2 i direktiv 79/409, när den som särskilda skyddsområden klassificerat områden som till antal och sammanlagd storlek uppenbart understiger antalet och den sammanlagda storleken av de områden som uppfyller förutsättningarna för att betecknas som särskilda skyddsområden, inte har utsett särskilda skyddsområden för att skydda vissa arter, och inte som särskilt skyddsområde ha klassificerat områden inom vilka vissa arter inte förekommer i tillräcklig utsträckning.

Medlemsstaterna är själva ansvariga för klassificeringen av de särskilda skyddsområdena och skall därvid beakta de mest relevanta vetenskapliga fakta. Därav följer dock inte att en sådan skyldighet inte föreligger så länge som de behöriga myndigheterna inte har sett över och verifierat de nya vetenskapliga rönen. En sådan klassificeringsskyldighet föreligger sedan utgången av fristen för att införliva direktiv 79/409.

(se punkterna 24–25, 28, 32, 34, 48, 60, 62 och domslutet)
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Miljö – Bedömning av inverkan på miljön av vissa projekt – Direktiv 85/337

(Artiklarna 10 EG, 211 EG och 226 EG; rådets direktiv 85/337)

2. Miljö – Bedömning av inverkan på miljön av vissa projekt – Direktiv 85/337

(Rådets direktiv 85/337, artiklarna 2.1 och 4.2)

Sammanfattning

1. I samband med ett fördragsbrottsförfarande enligt artikel 226 EG åligger det kommissionen att styrka att det påstådda fördragsbrottet föreligger, genom att förebringa nödvändig bevisning för att domstolen skall kunna kontrollera att fördragsbrottet föreligger och kommissionen kan inte stödja sig på någon presumtion

Vad närmare avser direktiv 85/337 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt i ändrad lydelse måste kommissionen förebringa ett minimum av bevisning för att det ifrågavarande projektet medför en risk för miljöpåverkan.

När de behöriga myndigheterna har kontrollerat huruvida det varit nödvändigt att göra en bedömning måste kommissionen stödja sina egna påståenden och vederlägga svarandemedlemsstatens påståenden genom en fördjupad undersökning av dennas bedömningsunderlag och de handlingar denna ingett eller genom att inskaffa, förebringa, pröva eller göra en analytisk framställning av konkret bevisning som ger domstolen möjlighet att bedöma om de behöriga myndigheterna verkligen överskridit utrymmet för sin skönsmässiga bedömning.

(se punkterna 77, 78, 85 och 93)

2. Det framgår av artikel 2.1 i direktiv 85/337 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt i ändrad lydelse att de projekt som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan i den mening som avses i artikel 4 jämförd med bilaga 1 eller 2 till direktiv 85/337 skall bli föremål för en bedömning av denna påverkan innan tillstånd beviljas.

Den inverkan som ett projekt kan få på miljön skall i princip identifieras och bedömas under handläggningen av det huvudsakliga beslutet, när det i nationell rätt föreskrivs att tillståndsprocessen skall äga rum i flera etapper, varav en leder till det huvudsakliga beslutet och den andra till ett beslut om verkställande som inte kan överskrida de parametrar som fastställts i det huvudsakliga beslutet. Om inverkan kan identifieras först under handläggningen inför beslut om verkställande skall bedömningen göras under denna handläggning.

Nationella bestämmelser om att en bedömning av ett projekts inverkan på miljön endast kan göras i det inledande skedet för beviljande av tillstånd avseende grundprojektering, men inte under förfarandet för att senare godkänna reserverade punkter, står därför i strid med artiklarna 2.1 och 4.2 i direktiv 85/337 i ändrad lydelse.

(se punkterna 103–106 och punkt 1 i domslutet)
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Miljö – Bevarande av vilda fåglar – Direktiv 79/409 – Jaktperioder – Undantag – Villkor – Det finns inte någon annan lämplig lösning – Villkoret är inte uppfyllt om jakten i onödan sammanfaller med perioder under vilka ett extra starkt skydd skall råda enligt direktivet

(Rådets direktiv 79/409, artiklarna 7.4, och 9.1 c)

2. Miljö – Bevarande av vilda fåglar – Direktiv 79/409 – Jaktperioder – Undantag – Villkor – Det finns inte någon annan lämplig lösning – Villkoret är inte uppfyllt om jakttillstånd medgetts under perioder som är känsliga för vissa arter i vissa geografiska områden

(Rådets direktiv 79/409, artikel 7.4)

Sammanfattning

1. Enligt artikel 9.1 c i direktiv 79/409 om bevarande av vilda fåglar, i dess lydelse enligt akten om villkoren för Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning, får undantag medges för att jaga de arter som anges i bilaga 2 till detta direktiv under de särskilda skyddsperioder som anges i artikel 7.4 i direktivet. Bland de villkor som skall vara uppfyllda för att en sådan jakt skall kunna tillåtas finns villkoret att det inte skall finnas någon annan lämplig lösning. Detta villkor anses inte vara uppfyllt när en jaktperiod som har inletts med stöd av undantaget i onödan sammanfaller med perioder under vilka ett extra starkt skydd skall råda enligt direktivet. Villkoret är således inte uppfyllt när det jakttillstånd som beviljats med stöd av undantaget endast har till syfte att förlänga jaktperioden för vissa fågelarter i områden där dessa befann sig under de jaktperioder som fastställts i enlighet med artikel 7 i direktivet.

(se punkterna 31–33)

2. En åtgärd som består i att det beviljas jakttillstånd för att jaga vissa fåglar i vissa geografiska områden under perioder under året då ett extra starkt skydd skall råda enligt artikel 7.4 i direktiv 79/409 om bevarande av vilda fåglar, i dess lydelse enligt akten om villkoren för Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning, kan inte anses som en annan lämplig lösning i den mening som avses i artikel 9.1 c i direktivet. I artikel 9.1 c föreskrivs dock att medlemsstaterna får medge undantag från jaktförbudet i ovannämnda bestämmelse om det inte finns någon annan lämplig lösning. En sådan lösning kan i själva verket, åtminstone delvis, beröva bestämmelsen dess innehåll, eftersom det enligt bestämmelsen är förbjudet att jaga vissa fågelarter i vissa områden, även om jakt i litet antal antagligen inte utgör ett hot mot att populationerna av dessa fågelarter bibehålls på en tillfredsställande nivå och följaktligen utgör en förnuftig användning av dessa arter. Ovannämnda lösning ger dessutom, utan att härmed alla fågelarter anses jämförbara i jaktavseende, hur som helst upphov till rättsosäkerhet, eftersom det inte framgår av vilket skäl det kan anses att jakt på en art skulle kunna ersättas med jakt på en annan art.

(se punkt 44)
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Frihet att tillhandahålla tjänster — Begränsningar — Förbud mot reklam för alkoholdrycker under TV-sändning av idrottsevenemang — Motiverat för att skydda folkhälsan — (EG-fördraget, artiklarna 56.1 och 59 (nu artiklarna 46.1 EG och 49 EG i ändrad lydelse))

Sammanfattning

En medlemsstat som föreskriver att reklam för alkoholdrycker på förhand måste ha avlägsnats som villkor för att de nationella TV-kanalerna i den staten skall få sända idrottsevenemang som äger rum i andra medlemsstater har inte underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 59 i EG-fördraget (nu artikel 49 EG i ändrad lydelse).

Förvisso utgör en sådan reglering avseende TV-reklam en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster i den mening som avses i artikel 59 i fördraget. Den innebär nämligen, för det första, en inskränkning av friheten att tillhandahålla reklamtjänster, eftersom ägarna av reklamskyltarna i förebyggande syfte måste avböja all reklam för alkoholhaltiga drycker när ett idrottsevenemang kan komma att återutsändas i medlemsstaten i fråga. För det andra utgör denna reglering ett hinder för tillhandahållandet av TV-sändningstjänster, eftersom programföretagen i denna stat måste avböja all återutsändning av sådana idrottsevenemang under vilka det kan visas reklamskyltar för alkoholhaltiga drycker som saluförs i nämnda stat, och eftersom organisatörerna av idrottsevenemang som äger rum i utlandet inte heller kan sälja rättigheterna till återutsändning till dessa programföretag när sändningen av TV-program som avser sådana evenemang kan innehålla indirekt TV-reklam för de nämnda alkoholhaltiga dryckerna.

En sådan reglering avseende TV-reklam syftar emellertid till att skydda folkhälsan i den mening som avses i artikel 56.1 i fördraget (nu artikel 46.1 EG i ändrad lydelse), eftersom bestämmelser som begränsar möjligheterna att göra reklam för alkoholhaltiga drycker i syfte att motverka alkoholmissbruk bidrar till att skydda folkhälsan.

En sådan reglering är dessutom ägnad att säkerställa förverkligandet av detta syfte och den går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det. Den ifrågavarande regleringen begränsar nämligen de situationer under vilka reklamskyltar för alkoholhaltiga drycker kan komma att visas i TV och kan därigenom begränsa sändningen av dessa meddelanden och, därmed, minska antalet tillfällen då TV-tittaren uppmanas att dricka alkoholhaltiga drycker.

(se punkterna 26, 30 och 31)
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

ransporter - Vägtransporter - Social lagstiftning - Kontroller - Arbetstid som inte utgör körtid i den mening som avses i artikel 15 i förordning nr 3821/85 - Begrepp

(Rådets förordning nr 3821/85, artikel 15)

Sammanfattning

$$Artikel 15 i förordning nr 3821/85 om färdskrivare vid vägtransporter skall tolkas så, att förarens skyldighet att föra in all annan arbetstid även omfattar sådan restid som föraren behöver för att kunna överta ett fordon (som omfattas av kravet att installera och använda färdskrivare) som finns på en annan ort än den där föraren är bosatt eller där arbetsgivaren har sitt driftställe, oavsett om arbetsgivaren har gett instruktioner i detta avseende eller om föraren själv kan välja när och hur han skall resa. Under sådana tidsperioder uppfyller föraren nämligen en förpliktelse gentemot sin arbetsgivare och han förfogar således inte fritt över sin tid.

På samma sätt skall artikel 15 i förordning nr 3821/85 tolkas så, att den ovannämnda skyldigheten även omfattar sådana tidsperioder då föraren utför transporter som faller utanför tillämpningsområdet för förordning nr 3821/85 innan han övertar ett fordon på vilket förordningen är tillämplig.

( se punkterna 23, 35 och 39 samt domslutet )