Förslag till avgörande av generaladvokat Saggio föredraget den 26 november 1998. - Europeiska kommissionen mot Cascina Laura Sas di arch. Aldo Delbò & C. och Gariboldi Engineering Company Srl. - Artikel 181 i EG-fördraget - Skiljedomsklausul - Underlåtenhet att fullgöra ett avtal. - Mål C-65/97.



Rättsfallssamling 1999 s. I-01017



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I det förevarande målet har Europeiska gemenskapernas kommission väckt talan vid domstolen, med stöd av artikel 181 i EG-fördraget, och därvid yrkat att de italienska bolagen Cascina Laura Sas di arch. Aldo Delbò e C. (nedan kallat Cascina Laura) och Gariboldi Engineering Company Srl (nedan kallat Gariboldi eller svaranden) skall förpliktas att återbetala ett belopp som utbetalats för genomförande av ett projekt enligt ett avtal, vilket ensidigt har hävts av kommissionen eftersom motparten påstås inte ha fullgjort det. Sökanden yrkar närmare bestämt att Gariboldi och Cascina Laura skall förpliktas att återbetala 479 134 ECU, jämte ränta enligt avtalet, beräknad enligt den räntesats som gäller vid Europeiska fonden för monetärt samarbete för dess transaktioner i ecu, vilken offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning första arbetsdagen i varje månad. Kommissionen yrkar dessutom att de två bolagen skall förpliktas att till kommissionen utbetala skadestånd på grund av att avtalet inte har fullgjorts och att ersätta rättegångskostnaderna. Till följd av Cascina Lauras konkurs har kommissionen återkallat talan i den del som avsåg Cascina Laura, medan den har vidhållit sitt yrkande om ersättning av rättegångskostnaderna.

Bakgrund

Det avtal som ingåtts mellan parterna

2 Den 1 juni 1990 ingick Europeiska ekonomiska gemenskapen, företrädd av kommissionen, med Cascina Laura, Gariboldi och bolaget Servizi Agroalimentare e Ambiente Srl (nedan kallat SAA), avtal nr BM 5/89 IT (nedan kallat avtalet). I ingressen till detta avtal stadgades att de tre italienska bolagen (nedan kallade kontrahenten) skulle handla gemensamt och solidariskt.

3 Avtalet hade till syfte att genomföra ett projekt avseende "gemensam framställning av elektricitet och värme ur biomassa som består av restprodukter av ris (strå och agnar)", inom ramen för de "demonstrationsprojekt och industriella pilotprojekt inom energiområdet" som avses i förordning (EEG) nr 3640/85(1) (artikel 1.1).

4 Enligt avtalet beviljade gemenskapen kontrahenten ett finansiellt stöd som uppgick till 40 procent av den faktiska kostnaden för projektet, vilket dock högst kunde uppgå till 680 103 ECU (artikel 3). Som motprestation åtog sig kontrahenten det tekniska och finansiella ansvaret för arbetena (artikel 4.1). Förutom huvudförpliktelsen att genomföra projektet, åtog sig kontrahenten även andra förpliktelser, bland annat att följa en exakt tidsplan och att till kommissionen regelbundet översända detaljerade rapporter om arbetets fortgång och en sammanställning av utgifterna (artikel 4.3.2). Arbetena skulle ha påbörjats den 1 december 1989 och avslutats den 31 juli 1991.

5 Enligt artikel 8 i avtalet kan detta hävas av kommissionen om kontrahenten inte uppfyller de skyldigheter som åligger denne med stöd av avtalet, "i synnerhet i fall av bristande iakttagande av bestämmelserna i dess artikel 4.3". I samma bestämmelse preciseras att denna hävning "träder i kraft efter uppsägning som delgivits genom rekommenderat brev med mottagningsbevis, såvida avtalsförpliktelserna inte fullgörs inom en månad", och att, i fall av hävning, "kontrahenten till kommissionen omedelbart skall återbetala de belopp som utbetalats som finansiellt stöd, jämte ränta från och med den dag då stödet erhölls". Tillämplig räntesats är den som gäller vid Europeiska fonden för monetärt samarbete för dess transaktioner i ecu, vilken offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning första arbetsdagen i varje månad.

6 Artikel 13 innehåller en skiljedomsklausul, vari stadgas att Europeiska gemenskapernas domstol skall avgöra alla eventuella tvister om avtalets giltighet, tolkning eller tillämpning. Enligt artikel 14 skall italiensk lag gälla för avtalet.

De avtalsslutande parternas uppträdande

7 Den 5 juli 1990 gjorde kommissionen en utbetalning om 204 031 ECU, motsvarande 30 procent av det finansiella stödets maximibelopp, till konto nr 2007/1 vid Banca Popolare di Intra (Novara). Kontot hade öppnats i Cascina Lauras namn. Enligt detta bolags order överförde banken därefter hela detta belopp i italiensk valuta, jämte den ränta som var upplupen den 12 september 1990, till SAA och till Gariboldi. Det förstnämnda bolaget erhöll, i form av en check av den 10 juli 1990, 15 360 000 LIT. Det sistnämnda bolaget erhöll, i form av en bankgirering av den 26 september 1990, 297 038 483 LIT.

8 Efter att i december 1990 ha erhållit den första tekniska och finansiella delrapporten som föreskrivs i avtalet, gjorde kommissionen den 20 februari 1991 en andra utbetalning på ett belopp om 275 103 ECU till Cascina Laura. Kommissionen erhöll emellertid inte de följande rapporterna som föreskrivs i artikel 4.3.2 i avtalet. Den begärde därför, genom skrivelser riktade till Cascina Laura, vilka avsändes den 9 juli och den 13 augusti 1993, att dessa förpliktelser skulle fullgöras. Den 25 oktober samma år meddelade kommissionen Cascina Laura att den skulle häva avtalet om inte en teknisk och finansiell rapport inkom före den 15 november 1991. Genom skrivelse av den 12 november 1991 svarade Cascina Laura och förklarade därvid att den bristande fullgörelsen av avtalsförpliktelserna hade samband med finansiella problem som snart skulle åtgärdas genom ett nära förestående avtal med en ny partner. Dessa påståenden ledde emellertid inte till något konkret resultat.

9 Den 10 april 1992 vände sig Gariboldi till kommissionen för att anmäla Cascina Lauras uppträdande. Det sistnämnda bolaget var enligt Gariboldis mening ansvarigt för en rad brister som kunde leda till att genomförandet av projektet äventyrades utan att detta kunde avhjälpas. Gariboldi anförde dessutom att det dittills inte hade erhållit någon gemenskapsfinansiering, trots att det i överensstämmelse med avtalet och i rätt tid hade fullgjort sina förpliktelser. Denna finansiering hade utbetalats på ett bankkonto som öppnats uteslutande i Cascina Lauras namn. Enligt Gariboldis mening berodde samtliga de problem som uppstått vid genomförandet av projektet på Cascina Lauras oförmåga att fullgöra sina åtaganden gentemot borgenärer och leverantörer. Gariboldi upplyste kommissionen om att det därför vid Tribunale di Milano hade ingett en ansökan om försättande i konkurs av Cascina Laura.

Detta meddelande följdes av en skrivelse från kommissionen av den 7 maj 1992, genom vilken den underrättade Gariboldi om att den hade varit i kontakt med Cascina Laura, och i synnerhet med arkitekten Delbò, för att få klarhet i hur stor del av avtalet som hade fullgjorts.

10 Den 2 september 1992 sände kommissionen ännu en påminnelse till Cascina Laura. Detta bolag erinrade i sitt svar om sina finansiella svårigheter och påpekade att det var nödvändigt att inte inleda något rättsligt förfarande gentemot det, vilket skulle kunna leda till irreparabel skada. Den 20 oktober 1992 sände Gariboldi ännu ett meddelande till kommissionen, i vilket bolaget upprepade klagomålen avseende Cascina Lauras uppträdande och avsvor sig allt ansvar för att avtalsförpliktelserna inte hade fullgjorts.

11 Den 21 och 22 juni följande år företog kommissionen en inspektion vid Cascina Lauras och Gariboldis huvudkontor. I den rapport av den 6 juli 1993 som sammanställdes till följd av denna inspektion, noterade kommissionens tjänstemän att enbart värmeanläggningsdelen - vilken enligt de interna överenskommelserna ankom på Gariboldi - hade genomförts, medan ingen av de övriga delarna ännu var färdig. Kommissionens tjänstemän ansåg det rimligt att ge parterna en sista begränsad frist för genomförandet av projektet, med hänsyn till de arbeten som redan hade genomförts, till Gariboldis intresse av att fullgöra avtalet och till Cascina Lauras utfästelser. Om inget resultat nåddes borde emellertid kommissionen häva avtalet.

12 Då den sista fristen för kontrahenten hade löpt ut utan resultat, sände kommissionen den 26 oktober 1993 en officiell uppsägning till Cascina Laura och Gariboldi. Enligt artikel 8 i avtalet medför uppsägningen hävning av avtalet, såvida avtalsförpliktelserna inte fullgörs inom en månad från mottagandet av uppsägningen. Gariboldi svarade och gjorde därvid gällande att det för sin del hade fullgjort samtliga de delar av avtalsförpliktelserna som ankom på det, medan Cascina Laura inte reagerade. Den 27 april 1994 bekräftade kommissionen för Cascina Laura och Gariboldi att avtalet hade hävts och meddelade dem att totalt 608 647 ECU skulle återbetalas, bestående av kapital jämte ränta. Kommissionen krävde därefter, genom skrivelser av den 2 maj, av den 26 maj och av den 16 november 1994, att detta belopp skulle betalas. Enbart Gariboldi svarade på dessa påminnelser och upprepade därvid att det inte var ansvarigt för att avtalet inte hade fullgjorts, vilket sades enbart bero på Cascina Lauras uppträdande.

13 Vad beträffar kontrahenternas rättsliga ställning, försattes SAA i konkurs av Tribunale di Novara den 18 januari 1994. Cascina Laura erhöll ackord den 29 november 1994 och försattes i konkurs den 23 juni 1997 av samma domstol. Gariboldi trädde frivilligt i likvidation genom beslut vid dess bolagsstämma av den 2 juni 1994.

Parternas yrkanden

14 Kommissionen har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 14 februari 1997, yrkat att domstolen skall

"1) förplikta Cascina Laura och Gariboldi att gemensamt och solidariskt återbetala 479 134 ECU jämte ränta från den dag då detta belopp utbetalades tills betalning sker, det vill säga 1 742 ECU per månad från den 31 juli 1990 och 2 464 ECU per månad från den 20 april 1991, det vill säga totalt 4 206 ECU från den 20 april 1991, tills betalning sker,

2) förplikta Cascina Laura och Gariboldi att gemensamt och solidariskt erlägga 100 000 ECU eller annat belopp som anses skäligt i skadestånd till kommissionen,

3) förplikta Cascina Laura och Gariboldi att gemensamt och solidariskt ersätta rättegångskostnaderna."

15 Gariboldi har inkommit med svaromål av den 12 maj 1997 och har därvid yrkat att domstolen skall,

"1) i första hand och i sak,

förklara att avtalet BM 5/89 IT aldrig har trätt i kraft gentemot svaranden, eftersom kommissionen inte har fullgjort detta och har utbetalat stöd till ett rättssubjekt som inte hade rättskapacitet och att följaktligen svaranden inte har någon skuld till EG-kommissionen på grund av detta,

i andra hand förklara att svarandens undertecknande av avtalet BM 5/89 IT dessutom utgör en borgen, vilket sökanden själv har medgett, och således omfattas av bestämmelserna i artikel 1955 i den italienska civillagen,

fastställa att svarandens garantiskyldighet har upphört, med stöd av artikel 1955 i den italienska civillagen, på grund av sökandens handlande och vållande, samt

följaktligen ogilla samtliga sökandens yrkanden avseende Gariboldi och på faktiska och rättsliga grunder förklara att dessa är ogrundade, och

2) för det tredje,

för det fall EG-domstolen - i motsats till svaranden - skulle anse att svaranden har något ansvar i sak för avtalet i fråga, från och med nu förklara (enbart som en rättegångsfråga) att bolaget Orzya Srl står utanför målet och inte är ansvarigt eftersom det inte var den enda aktieägaren i svarandebolaget [Gariboldi] under den period då skyldigheten i fråga uppstod, samt

3) förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna".

16 Kommissionen och Gariboldi har den 10 juli 1997 respektive den 8 oktober 1997 ingett en replik och en duplik, i vilka de vidhåller sina tidigare yrkanden.

17 Cascina Laura har inte inkommit med svaromål. Till följd av att Tribunale di Novara har beslutat att försätta Cascina Laura i konkurs, har kommissionen, genom ansökan som inkom den 21 april 1998, med stöd av artikel 78 i domstolens rättegångsregler delvis återkallat sin talan, enbart vad beträffar yrkandena gentemot Cascina Laura. Kommissionen har emellertid yrkat att domstolen enligt artikel 69.5 i rättegångsreglerna skall förplikta Cascina Laura att ersätta den del av rättegångskostnaderna som ankommer på detta, medan den har uppgett att den vidhåller yrkandena gentemot Gariboldi.

Prövning i sak

18 Kommissionens yrkande på återbetalning av beloppet i fråga jämte ränta är grundat och skall bifallas. Skadeståndsyrkandet skall däremot ogillas.

19 Vad beträffar yrkandet om återbetalning, skall det först påpekas att svaranden inte har bestridit att det projekt som avsågs i avtalet inte har genomförts inom de föreskrivna fristerna och i den form som krävs. Att projektet inte har genomförts framgår dessutom klart av protokollet från den inspektion som företogs den 21 och den 22 juni 1993, vilket har fogats som bilaga till ansökan. Kommissionen har således tillämpat artikel 8 i avtalet på riktigt sätt. Enligt denna artikel kan "avtalet hävas av kommissionen om kontrahenten inte uppfyller de skyldigheter som åligger denne med stöd av avtalet", i synnerhet i fall av bristande iakttagande av bestämmelserna om upprättandet av rapporter med redogörelse för arbetets fortgång och sammanställning av utgifterna och om att meddela kommissionen dessa (artikel 4.3 i avtalet).

I fall av hävning av avtalet av de skäl som nämns ovan stadgas i artikel 8 att kontrahenten till kommissionen omedelbart skall återbetala de belopp som utbetalats som finansiellt stöd för genomförandet av projektet, jämte ränta från och med den dag då stödet erhölls. Tillämplig räntesats är den som gäller vid Europeiska fonden för monetärt samarbete för dess transaktioner i ecu.

20. Svaranden har emellertid bestridit att ansvar har uppkommit för denne. Svaranden hävdar att den inte är skyldig att återbetala det belopp som kommissionen har utbetalat direkt och uteslutande till Cascina Laura, eftersom varken svaranden eller dess gode man enligt avtalet hade fullmakt att uppbära några belopp för de andra bolagens räkning. Under den tid avtalsförhållandet varade och ända fram till avtalets uppsägning fick Gariboldi inte kännedom om några meddelanden om fullgörelse av de skyldigheter som stadgas i avtalet. Av detta drar svaranden slutsatsen att det aldrig har uppstått något passivt solidaritetsförhållande på grund av kommissionens uppträdande, eftersom denna från början hade skött avtalsförbindelserna enbart med Cascina Laura.

21. För det andra hävdar svaranden att kommissionens ovannämnda uppträdande visar att denna avsåg att anse Gariboldis ställning begränsad till enbart garant (borgensman) för fullgörelse av huvudförpliktelsen (nämligen genomförandet av projektet) av Cascina Laura, som är det rättssubjekt som faktiskt har mottagit finansieringen. I detta rättsliga sammanhang är följaktligen artikel 1955 i den italienska civillagen tillämplig, enligt vilken den personliga garantin upphör när borgenärens otillåtna handlande gör all regresstalan mot gäldenären omöjlig. I det förevarande fallet har inte kommissionen visat nödvändig omsorg vid kontrollen av om Cascina Laura har fullgjort sina avtalsförpliktelser, trots de många påpekandena och klagomålen från Gariboldi. Det sistnämnda bolaget har följaktligen inte kunnat tillvarata sina rättigheter genom att återkräva det levererade materialet och genom att hitta en annan partner som kunde fullfölja det arbete man åtagit sig. Sammanfattningsvis har borgensmannens (Gariboldi) garanti avseende huvudgäldenärens (Cascina Laura) fullgörelse av skyldigheten upphört genom borgenärens (kommissionen) vållande, vars uppträdande har gjort det omöjligt för borgensmannen att väcka regresstalan mot huvudgäldenären.

Svaranden har tillagt att kommissionen själv underförstått skulle ha medgett att detta är den riktiga lösningen, just i den del av ansökan där den, under redogörelsen för syftet med institutet passivt solidariskt ansvar i avtalsförpliktelser, anförde att denna bestämmelse har till syfte "att förstärka borgenärens rätt, genom att erbjuda en garanti och underlätta indrivningen av fordran". Svaranden drar härav slutsatsen att kommissionen skulle ha medgett att Gariboldis deltagande faktiskt var begränsat till att tillförsäkra det organ som beviljat finansieringen en garanti avseende huvudförpliktelsen, vilken åvilade det andra bolaget. Eftersom således solidaritetsförhållandet har ett garantisyfte, skall de regler som föreskrivs i den italienska civillagen inom borgensområdet tillämpas på detta. Bland dessa finns den ovannämnda regeln i artikel 1955, enligt vilken borgensmannen har möjlighet att befria sig från sitt åtagande gentemot borgenären när regresstalan mot huvudgäldenären inte har någon verkan på grund av en omständighet som är beroende av borgenären.

22. Svarandens argumentation är inte övertygande. I avtalets inledande del, som gäller vilka parterna är, utpekas de tre bolagen Cascina Laura, Gariboldi och SAA som "kontrahenten", varpå det anges att dessa handlar "gemensamt och solidariskt". De avtalsslutande parternas uttryckliga och otvetydiga vilja är således att de tre ovannämnda bolagen skall vara solidariskt ansvariga för de förpliktelser som följer av avtalet. Följaktligen är bestämmelserna i den italienska civillagen på området för "solidariska förpliktelser" (artikel 1292 och följande artiklar) tillämpliga, bland annat artikel 1292, vilken vad beträffar passivt solidariskt ansvar föreskriver att "solidariskt ansvar föreligger när flera gäldenärer är skyldiga att fullgöra en förpliktelse på så sätt att var och en av dem kan tvingas att fullgöra hela förpliktelsen och enderas fullgörelse av förpliktelsen befriar de övriga". Den italienska Corte suprema di cassazione har fastslagit att "i fall av flera medgäldenärer med solidariskt ansvar mot en enda borgenär föreligger flera olika och självständiga skuld- och fordringsförhållanden mellan dem, vilka enbart har förpliktelsen gemensamt, så att borgenären har möjlighet att välja den medgäldenär med solidariskt ansvar av vilken han skall begära full fullgörelse, vilket medför att den allmänna ekonomiska garanti som avses i artikel 2740 åvilar var och en av medkontrahenternas tillgångar separat och för hela skulden".(2) Sammanfattningsvis garanterar i ett passivt solidariskt ansvarsförhållande, såsom det som avses i ovannämnda artiklar i den italienska civillagen, alla gäldenärer att de andra medkontrahenternas avtalsförpliktelser fullgörs.

23. Att det projekt som planerades i avtalet inte genomfördes medför ofrånkomligen en skyldighet för "kontrahenten" att återbetala det belopp som mottagits från kommissionen (artikel 8 i avtalet). Denna kunde utöva sin rätt genom att vända sig såväl till alla de avtalsslutande bolagen som till ett eller två av dem, eftersom de alla var solidariskt ansvariga för genomförandet av projektet. Talan har således väckts mot två bolag som fortfarande var verksamma vid tidpunkten för hävningen av avtalet (nämligen Cascina Laura och Gariboldi), för att därefter begränsas till det sistnämnda bolaget, till följd av det förstnämndas konkurs.

24. Låt oss nu behandla Gariboldis invändningar. Det skall inledningsvis påpekas att detta bolags solidariska ansvar, vilket uppstod när avtalet undertecknades, inte upphör enbart av den anledningen att kommissionen har utbetalat beloppet för finansieringen på ett bankkonto som öppnats uteslutande i Cascina Lauras namn eller genom att meddelandena om fullgörelse av avtalet första gången enbart hade sänts till detta bolag. Kommissionen hade nämligen enligt avtalet inte någon skyldighet att utbetala beloppet för finansieringen på ett konto som öppnats i de tre medkontrahenterna namn. I bilaga II, avseende "finansiella bestämmelser", föreskrivs enbart att beloppet skall utbetalas "på ett bankkonto med ränta som kontrahenten har öppnat i detta syfte".(3) De belopp som utbetalats av kommissionen har i vilket fall som helst därefter överförts till Gariboldi, vilket detta bolag har medgett i sin duplik, vilket innebär en ändring av dess tidigare inställning. Detta visar att det för de interna förbindelserna saknade betydelse att bankkontot hade öppnats i ett av de avtalsslutande bolagens namn snarare än i samtligas namn och att Gariboldi under alla omständigheter visste att kontot i Cascina Lauras namn användes för att mottaga medel för finansieringen. Egentligen kan valet att använda ett konto som öppnats i en enda av medkontrahenternas namn helt enkelt förklaras av bekvämlighet. Denna omständighet är i vilket fall som helst inte av den arten att solidaritetsförhållandet ändras, om inte något sådant uttryckligen anges i avtalet.

25. Samma resonemang är tillämpligt vad beträffar de förbindelser som kommissionen har haft uteslutande med Cascina Laura. Då inte något annat uttryckligen angavs i avtalet, kunde kommissionen även vända sig till ett enda av bolagen för att kräva fullgörelse av avtalsförpliktelserna. Det var i varje fall, såsom svaranden flera gånger har påpekat, just fråga om det bolag som visade sig vara motvilligt att fullgöra sina förpliktelser enligt de interna uppgörelserna. Således är det svårt att se hur ett annat uppträdande av kommissionen, bestående i att även kräva Gariboldi, hade kunnat leda till en annan utgång. Resultatet hade i vilket fall som helst blivit att avtalet hävdes och att de solidariskt ansvariga bolagen blev skyldiga till återbetalning.

26. Kommissionens uppträdande när den har skött avtalsförbindelserna är således inte av den arten att det är uteslutet att ett passivt solidariskt ansvarsförhållande har uppkommit. Det går inte heller att instämma i svarandens påstående att detta uppträdande har ändrat avtalsförhållandets art genom att ersätta det passiva solidariska ansvaret, vilket enbart är den rättsliga beteckningen (nomen iuris) på förhållandet i fråga, med en borgensförbindelse.

27. I det avseendet är det tillräckligt att erinra om att det i artikel 1937 i den italienska civillagen föreskrivs att "viljan att göra ett borgensåtagande måste vara uttrycklig". Svaranden medger i sitt svaromål att "för att ett borgensförhållande skall uppstå måste partsviljan vara otvetydig och uttrycklig". Det är uppenbart att de tre bolagen gentemot gemenskapen har åtagit sig förpliktelser gemensamt och solidariskt, vilket obestridligen framgår av avtalets lydelse. Vart och ett av bolagen har frivilligt gentemot gemenskapen åtagit sig förpliktelsen att garantera fullständig fullgörelse av skyldigheten. Därvid har fördelningen av uppgifter mellan de solidariskt ansvariga, såsom den framgår av de interna uppgörelserna, ingen betydelse utåt. Kommissionens uppträdande, vilken har skött avtalsförbindelserna nästan uteslutande med Cascina Laura, kan inte på något avgörande sätt ändra parternas uttryckliga vilja. Det skall därefter påpekas att Gariboldis bidrag i realiteten var mycket konkret och alls inte begränsat enbart till en garanti för fullgörelsen av de andra bolagens förpliktelser. Gariboldi levererade de maskiner som var nödvändiga för att genomföra det projekt som avses i avtalet. Under dessa förhållanden kan det antas att i de interna förhållandena har de tre medkontrahenterna åtagit sig olika uppgifter för att uppnå ett gemensamt mål.

Naturligtvis hade Gariboldi kunnat sköta sin egen ställning i avtalsförhållandena på annat sätt och därvid begränsa sig till rollen som leverantör av det material som var nödvändigt för genomförandet av projektet. Detta var dock inte fallet. Gariboldi har frivilligt accepterat att dela förpliktelsernas risker med de andra rättssubjekten, genom att inför kommissionen framställa sig som medkontrahent med solidariskt ansvar. Om sedan under avtalsförhållandets gång de rättssubjekt som helt självständigt har valts för genomförandet av ett gemensamt projekt har visat sig vara opålitliga vad beträffar fullgörelsen av de skyldigheter som följer av de interna förhållandena, kan Gariboldi inte klaga på detta hos kommissionen.

28. Vad beträffar den omständigheten att kommissionen påstås ha medgett att den skyldighet som Gariboldi åtagit sig utgör borgen, är det tillräckligt att påpeka att inget av påståendena i kommissionens handlingar kan förstås på det sätt som svaranden anger. Det är nämligen ostridigt att det passiva solidariska ansvaret har till syfte att ge borgenären en garanti och att den solidariska förpliktelsen således avser att göra det säkrare och enklare för borgenären att göra sin rätt gällande. Den solidariska förpliktelse som föreskrivs i artikel 1292 i den italienska civillagen fyller en garantifunktion eftersom gäldenären förpliktar sig även med avseende på de andra medgäldenärerna.

29. Eftersom det är uteslutet att det föreligger ett borgensförhållande, är det i det förevarande fallet inte nödvändigt att därefter behandla de bestämmelser som har åberopats av Gariboldi till stöd för att borgensförhållandet skulle ha upphört genom borgenärens handlande. Klagomålen avseende den påstådda långsamhet med vilken kommissionen, trots Gariboldis påpekanden, skulle ha kontrollerat Cascina Lauras fullgörelse av avtalsförpliktelserna och därefter ha hävt avtalet är således inte relevanta. Dessa omständigheter har nämligen åberopats av Gariboldi enbart för att visa att borgensförhållandet, genom borgenärens rättsstridiga handlande, har upphört i den mening som avses i artikel 1955 i den italienska civillagen.

30. Med beaktande av det ovan anförda anser jag att kommissionens yrkande skall bifallas. Gariboldi skall följaktligen förpliktas att betala kommissionen 479 134 ECU, jämte ränta beräknad enligt den räntesats som gäller vid Europeiska fonden för monetärt samarbete för dess transaktioner i ecu, vilken offentliggörs första arbetsdagen i varje månad. De relevanta dagarna för beräkningen av räntan är den 31 juli 1990 för den första utbetalningen om 204 031 ECU till en räntesats om 10,25 procent per år(4) och den 20 april 1991 för den andra utbetalningen om 275 103 ECU till en räntesats om 10,75 procent per år.(5) Av detta följer att till det ovan angivna kapitalet tillkommer ränta med 1 742 ECU per månad från den 31 juli 1991 och med 2 464 ECU per månad från den 20 april 1991, tills betalning sker.

Skadestånd

31. Kommissionen har även yrkat att svaranden skall förpliktas att ersätta den skada som den åsamkats genom att de förpliktelser som följer av avtalet inte har fullgjorts. Detta yrkande grundas på bestämmelserna i artikel 1453 i den italienska civillagen. Enligt denna kan "var och en av parterna, i fråga om ömsesidiga avtal, när den andra inte fullgör sina förpliktelser, om han så önskar yrka på fullgörelse av eller hävning av avtalet, dock alltid under förutsättning att skadan inte ersätts". För bestämningen av skadan är artikel 1226 i samma lag tillämplig, vilken innebär att "om skadans exakta belopp inte kan bevisas skall domstolen göra en skönsmässig bedömning av denna".

32. Kommissionen hävdar att den i det förevarande fallet har lidit en skada på grund av att kontrahenten inte har fullgjort avtalet, av tre olika skäl, närmare bestämt eftersom a) kommissionen har utbetalat stora belopp för ett projekt som inte ens har påbörjats och dessa belopp skulle ha kunnat tilldelas andra företag inom ramen för samma program, b) kommissionen har varit tvungen att i onödan slösa bort resurser i det ogynnsamma avtalsförhållandet med kontrahenten, utan att detta har lett till något positivt resultat. Dessa ansträngningar har minskat kommissionens tillgångar, eftersom den har varit tvungen att använda personalresurser och materiella resurser till detta istället för till användningsområden som är mer lönande för allmänintresset och institutionen, c) kommissionen har lidit en skada i och med att den har förlorat trovärdighet gentemot andra gemenskapsinstitutioner, medlemsstaterna och andra potentiella avtalsparter.

Av ovanstående skäl har kommissionen yrkat skadestånd med 100 000 ECU, med förbehåll för att domstolen kan göra en annan skönsmässig bedömning.

33. Kommissionens yrkande skall inte bifallas. Även om de situationer som jag just har räknat upp teoretiskt sett är av den arten att de kan innebära att kontrahenten har ett ansvar, anser jag inte att kommissionen har fullgjort sin bevisbörda. Enligt de allmänna reglerna om otillåtet handlande i den italienska rättsordningen åvilar bevisbördan den som yrkar på skadestånd.(6) Det kan nämligen erinras om att enligt den allmänna principen i artikel 1223 i den italienska civillagen föreligger en rätt till skadestånd på grund av åsidosättande av en avtalsförpliktelse, om det inte finns någon uttrycklig straffklausul i avtalet, enbart när den part som påstår sig ha lidit skadan visar att han på grund av att avtalet inte har fullgjorts har lidit en förmögenhetsskada (damnum emergens), har förlorat förväntad vinst (lucrum cessans) och att det är fråga om en omedelbar och direkt följd av det otillåtna handlandet (tillräckligt kausalsamband).

34. Kommissionens påståenden, vilka sanningen att säga snarast är av allmän art, gör det inte möjligt att fastställa om de ovannämnda förutsättningarna föreligger i det förevarande fallet. Det är nämligen inte möjligt att ur dessa påståenden härleda tillräckliga uppgifter för att bedöma om den skada som kommissionen anser sig ha lidit föreligger eller om det finns ett kausalsamband mellan denna skada och den omständigheten att avtalsförpliktelserna inte har fullgjorts av kontrahenten. Vad beträffar den första omständigheten har det närmare bestämt inte klarlagts av vilken anledning den omständigheten att projektet inte har fullgjorts - och följaktligen medel inte har kunnat tilldelas andra företag inom ramen för samma program - skulle ha förorsakat kommissionen en skada. Till detta kommer att valet av kontrahent är en bedömning som kommissionen själv gör, med beaktande av de av kontrahenten tillhandahållna garantierna för att det är tillförlitligt att avtalsförpliktelserna kommer att fullgöras i tid. Vad beträffar den andra omständigheten anger kommissionen varken vilka resurser som skulle ha "slösats bort" vid administrationen av avtalsförhållandet med Cascina Laura och Gariboldi eller på vilket sätt "ansträngningarna" för att kontrahenten skulle fullgöra sina förpliktelser skulle ha orsakat institutionen en skada. Även om gemenskapsinstitutionen kan ha lidit en ideell skada på grund av att ett avtal inte har fullgjorts, har det inte framlagts något bevis på den skada som kommissionen skulle ha lidit i form av en "trovärdighetsförlust" gentemot såväl medlemsstaterna som andra privata rättssubjekt på grund av att det projekt som avses i avtalet i fråga inte genomfördes. I vilket fall som helst ingår detta i den risk som ligger i varje ömsesidigt avtalsförhållande där en av parterna inte fullgör sina förpliktelser, utan att man därav kan dra slutsatsen att detta direkt leder till att den andra partens trovärdighet skadas.

35. Jag anser sammanfattningsvis att kommissionen inte har fullgjort sin bevisbörda vad beträffar yrkandet om ersättning för den skada som den har lidit på grund av kontrahentens underlåtenhet och att detta yrkande följaktligen skall lämnas utan bifall.

Rättegångskostnader

36. Eftersom Gariboldi har tappat målet och kommissionen har yrkat att svaranden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, skall svaranden förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna. Vad beträffar Cascina Laura, anser jag att kommissionens yrkande att även detta bolag skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, enligt artikel 69.5 i rättegångsreglerna, är välgrundat, eftersom den delvisa återkallelsen av talan uteslutande berodde på Cascina Lauras uppträdande.

37. Mot bakgrund av det föregående resonemanget föreslår jag att domstolen skall

1) förplikta Gariboldi Engineering Company Srl att betala kommissionen 479 134 ECU, jämte ränta med 1 742 ECU per månad från den 31 juli 1991 och 2 464 ECU per månad från den 20 april 1991, tills betalning sker,

2) ogilla kommissionens skadeståndsyrkande,

3) förplikta Gariboldi Engineering Company Srl och Cascina Laura Sas di arch. Aldo Delbò e C. att gemensamt och solidariskt ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - Rådets förordning (EEG) nr 3640/85 av den 20 december 1985 om främjande genom finansiellt stöd av demonstrationsprojekt och industriella pilotprojekt inom energiområdet (EGT L 350, s. 29).

(2) - Cass. civ., dom nr 2623 av den 13 mars 1987.

(3) - Se punkt I i bilaga II, benämnd "Betalningssätt".

(4) - EGT C 163, 1990, s. 1.

(5) - EGT C 86, 1991, s. 1.

(6) - Enligt Corte suprema di cassaziones fasta rättspraxis är det "en nödvändig förutsättning för utbetalning av skadestånd, även om detta bedöms skönsmässigt, att den part som anser sig ha lidit en skada bevisar att en skada föreligger". Se bland annat Cass. civ., dom nr 1837 av den 19 mars 1990.