Förslag till avgörande av generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer föredraget den 11 januari 1996. - Inasti (Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants) mot Hans Kemmler. - Begäran om förhandsavgörande: Tribunal du travail de Tournai - Belgien. - Etableringsfrihet - Social trygghet för egenföretagare som verkar inom två medlemsstater. - Mål C-53/95.



Rättsfallssamling 1996 s. I-00703



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Tribunal du travail de Tournai i Belgien har till domstolen i en begäran om förhandsavgörande ställt en fråga om tolkningen av bestämmelserna i EG-fördraget angående fri rörlighet för personer och tjänster för att kunna fälla ett avgörande beträffande förhållanden som uppkom före ikraftträdandet av rådets förordning (EEG) nr 1390/81 av den 12 maj 1981 om utvidgning av rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda och deras familjer flyttar inom gemenskapen till att även omfatta egenföretagare och deras familjer(1) (nedan kallad "förordning nr 1390/81").

2 Bakgrunden till tvisten i målet vid den nationella domstolen kan sammanfattas på följande sätt: Svaranden H. Kemmler är tysk advokat som hade sitt hemvist och bedrev förvärvsverksamhet i Tyskland. Han förfogade under samma tid över en bostad i Belgien och var inskriven som advokat i Bryssel, där han också verkade inom en sammanslutning för advokater. Av handlingarna i målet framgår att Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (nedan kallat "Inasti"), kärande i målet vid den nationella domstolen, krävde H. Kemmler på betalning av en summa av 331 271 BFR, vilken avsåg förfallna och obetalda avgifter för år 1981 och för de två första kvartalen år 1982. Svaranden vägrade att betala dessa avgifter, eftersom han under samma period var ansluten till det obligatoriska tyska systemet för social trygghet för egenföretagare, vilket han har framställt bevisning om.

3 För att kunna avgöra tvisten anser den nationella domstolen att det är nödvändigt att få svar på följande fråga:

"Skall artiklarna 48, 51, 52 och 59 i Romfördraget tolkas på så sätt att en medlemsstat (i detta fall Belgien) före den 1 juli 1982 inte kunde ålägga medborgare från en annan medlemsstat (i detta fall den tidigare Förbundsrepubliken Tyskland) - vilka bedrev en självständig förvärvsverksamhet på dess territorium samtidigt som de bedrev samma självständiga förvärvsverksamhet i den tidigare Förbundsrepubliken Tyskland där de hade sitt hemvist och omfattades av ett system för social trygghet - en skyldighet att betala avgifter till det belgiska systemet för social trygghet för egenföretagare, särskilt som denna skyldighet inte skulle kunna ge dem något ytterligare socialt skydd?"

4 Sammanfattningsvis önskar den nationella domstolen få klarhet i om en medlemsstat före detta datum kunde ålägga en medborgare från en annan medlemsstat, vilken bedrev samma självständiga förvärvsverksamhet i två medlemsstater, att betala avgifter till dess system för social trygghet för egenföretagare, med hänsyn till att han redan var ansluten till ett motsvarande system för social trygghet i en annan medlemsstat där han hade sitt hemvist, och att betalning av avgifter till ett andra system för social trygghet inte skulle ha givit honom något ytterligare skydd.

5 Yttranden i detta mål har endast avgivits av kommissionen. Denna har för det första påpekat att förordning nr 1390/81 enligt artikel 2 inte skapar någon rättighet för perioderna innan den trädde i kraft den 1 juli 1982. Eftersom de perioder för vilka avgifter har begärts i målet vid den nationella domstolen föregår detta datum, anser kommissionen att denna förordning inte skall tillämpas på dem, och att det för att besvara tolkningsfrågan måste utgås från bestämmelserna i fördraget, det vill säga i detta fall artikel 52, eftersom H. Kemmler bedrev självständig förvärvsverksamhet i såväl Tyskland som i Belgien.

6 Kommissionen har tillagt att domstolen vid upprepade tillfällen redan har uttalat sig om tolkningen av artikel 52 i fördraget och att denna rättspraxis är relevant för att avgöra frågan i detta fall. Det rör sig i synnerhet om domarna i målen Stanton(2) och Wolf m.fl.(3). Kommissionen har således föreslagit att domstolen skall besvara den hänskjutande domstolens fråga med att artikel 52 i fördraget utgör hinder för att en medlemsstat ålägger medborgare från en annan medlemsstat, vilka bedriver en självständig förvärvsverksamhet på dess territorium samtidigt som de bedriver samma självständiga förvärvsverksamhet i en annan medlemsstat där de har sitt hemvist och omfattas av social trygghet, en skyldighet att betala avgifter till systemet för social trygghet för egenföretagare, då denna skyldighet inte ger dem något ytterligare socialt skydd.

7 Genom förordning nr 1390/81 utvidgas tillämpningsområdet för vissa principer i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda och deras familjer flyttar inom gemenskapen(4) (nedan kallad "förordning nr 1408/71") som fram till detta datum endast var tillämpliga på de arbetstagare som återgavs i rubriken till förordningen till att även omfatta egenföretagare. Bland dessa förekommer principen enligt vilken arbetstagaren, i fråga om social trygghet, endast kan underkastas lagstiftningen i en enda medlemsstat.

8 Den konkreta situationen för H. Kemmler beskrivs i artikel 14a.2 i förordning nr 1408/71 i dess ändrade lydelse. I denna bestämmelse föreskrivs följande:

"Den som normalt är egenföretagare inom en eller flera [Detta är uppenbarligen en felöversättning. Skall rätteligen vara '... två eller flera ...'. Övers. anm.] medlemsstaters territorium skall omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt om han utövar någon del av sin verksamhet inom den medlemsstatens territorium...".

9 Enligt artikel 2 i förordning nr 1390/81 skapas emellertid inte någon rättighet för de perioder som föregår förordningens ikraftträdande. Med hänsyn till att detta ikraftträdande ägde rum den 1 juli 1982, det vill säga vid ett datum före den period för vilken Inasti kräver avgifter, är förordningens bestämmelser inte tillämpliga på målet vid den nationella domstolen, vilket av denna anledning skall avgöras på grundval av bestämmelserna i fördraget.

10 I likhet med kommissionen anser jag, med hänsyn till den nationella domstolens redogörelse för bakgrunden, att H. Kemmlers situation varken regleras i artiklarna 48 och 51 i fördraget, vilka avser den fria rörligheten för arbetstagare, eller i artikel 59, vilken avser friheten att tillhandahålla tjänster, utan att den faller inom tillämpningsområdet för artikel 52, i vilken etableringsfriheten erkänns enligt följande:

"Inom ramen för nedanstående bestämmelser skall inskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium gradvis avvecklas under övergångstiden. Denna gradvisa avveckling skall även omfatta inskränkningar för medborgare i en medlemsstat som är etablerade i någon medlemsstat att upprätta kontor, filialer eller dotterbolag.

Etableringsfriheten skall innefatta rätt att starta och utöva verksamhet som egenföretagare samt rätt att bilda och driva företag, särskilt bolag som de definieras i artikel 58 andra stycket, på de villkor som etableringslandets lagstiftning föreskriver för egna medborgare, om inte annat följer av bestämmelserna i kapitlet om kapital."

11 Domstolen fastställde redan i domen i målet Klopp(5) att "friheten att tillhandahålla tjänster inskränker sig inte till rätten att bilda ett enda företag inom gemenskapen ... (utan) innefattar även möjlighet att, med iakttagande av yrkesmässiga regler, bilda och upprätthålla mer än ett verksamhetscentrum på gemenskapens territorium".

12 År 1988 meddelade domstolen domarna i målen Stanton(6) och Wolf m.fl.(7). De omständigheter som hade givit upphov till frågorna i begäran om förhandsavgörande som de belgiska domstolarna hade ställt till domstolen i dessa mål påminner mycket starkt om omständigheterna i detta fall. Det var i varje fall frågan om tillämpning av samma bestämmelse som den som är aktuell i detta fall, nämligen artikel 3.1 kunglig förordning [arrêté royal] nr 38 av den 27 juli 1967 om social trygghet för egenföretagare. Enligt denna bestämmelse skall varje fysisk person som i Belgien bedriver förvärvsverksamhet utanför ett anställningsavtal betala avgifter till systemet för social trygghet. Det som slutligen medför avgiftsskyldighet är den bedrivna förvärvsverksamheten och inte den förvärvsarbetandes bosättning.

13 I de båda ovannämnda målen krävde de belgiska myndigheterna att en brittisk och två tyska medborgare, som samtidigt arbetade som anställda i sitt ursprungsland och som styrelseledamöter i belgiska bolag, skulle betala in avgifter till systemet för social trygghet för egenföretagare, eftersom de ansågs som egenföretagare i Belgien. De perioder för vilka avgifterna hade krävts hänförde sig således till tiden innan förordning nr 1390/81 trädde i kraft. Den enda skillnaden mellan dessa båda mål och H. Kemmlers fall, består i den omständigheten att den verksamhet som den senare bedrev i den andra medlemsstaten, Tyskland, även den var en självständig förvärvsverksamhet.

14 För att svara på tolkningsfrågan skall jag för det första undersöka om den nationella lagstiftningen är förenlig med principen om likabehandling av medborgare från andra medlemsstater, vilken införs i artikel 52 andra stycket vad beträffar rätten att starta och utöva verksamhet som egenföretagare. För det andra skall jag undersöka om denna nationella lagstiftning kan innebära en inskränkning i etableringsfriheten. Vid ett jakande svar kommer jag att ställa frågan om en sådan inskränkning skall anses berättigad.

15 Vad först beträffar likabehandlingsprincipen, antar jag att denna nationella regel, i likhet med vad som ägde rum i målen Stanton och Wolf m.fl., tillämpas utan åtskillnad på alla egenföretagare som bedriver förvärvsverksamhet i Belgien, och den ger inte upphov till någon diskriminering - även indirekt - som grundas på nationalitet. Det är nämligen så, att dels uppkommer avgiftsskyldigheten av den enkla orsaken att det bedrivs en självständig verksamhet i detta land, dels kan en bestämmelse av sådant slag inte uteslutande eller huvudsakligen påverka medborgarna i andra medlemsstater.

16 För det andra, i likhet med vad domstolen har påpekat i domarna i målen Stanton(8) och Wolf m.fl.(9), "i artikel 52.1 i fördraget föreskrivs att inskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium skall avvecklas ... enligt fast rättspraxis vid domstolen rör det sig om en gemenskapsrättslig bestämmelse som är direkt tillämplig". Domstolen har av detta slutit sig till att medlemsstaterna således är skyldiga att följa denna bestämmelse, även om medlemsstaterna - i avsaknad av gemenskapsrättsliga bestämmelser om social trygghet för egenföretagare, vilket var fallet vid tiden för målen Stanton och Wolf m.fl. och vilket även gäller för H. Kemmlers situation - alltjämt är behöriga att lagstifta på detta område.

17 Det finns också anledning att påminna om att "samtliga bestämmelser i fördraget angående fri rörlighet för personer syftar således till att underlätta för medborgare inom gemenskapen att utöva alla slags yrken på hela gemenskapens territorium, och de utgör hinder för nationella bestämmelser som skulle kunna missgynna de medborgare som önskar utvidga sin verksamhet utanför en enda medlemsstats territorium".(10)

18 Med hänsyn till denna rättspraxis råder det ingen tvekan om att sådana nationella bestämmelser som de beskrivna - enligt vilka vem som helst som bedriver en självständig ekonomisk verksamhet på medlemsstatens territorium åläggs en skyldighet att betala avgifter till dess system för egenföretagare, utan att det föreskrivs någon möjlighet att befria en person som även bedriver en självständig verksamhet i en annan medlemsstat från att betala dessa avgifter då personen redan betalar avgifter till ett motsvarande system för social trygghet i denna andra medlemsstat - kan ha en menlig inverkan på dem som i likhet med H. Kemmler utvidgar sin förvärvsverksamhet utanför den sistnämnda medlemsstatens territorium.

19 Som var och en känner till är det emellertid så, att "... den fria rörligheten för personer - såsom grundläggande princip i fördraget - kan endast begränsas genom bestämmelser som berättigas av allmänintresset och som tillämpas på varje person eller företag som bedriver nämnda verksamhet på den ifrågavarande medlemsstatens territorium, i den mån detta intresse inte redan skyddas genom regler vilka medborgaren inom gemenskapen underkastas i den medlemsstat där han har etablerat sig".(11) Det är således frågan om att pröva om det med hänsyn till allmänintresset finns tvingande skäl som i H. Kemmlers fall berättigar skyldigheten att även betala avgifter i Belgien, trots att han redan betalade avgifter i Tyskland.

20 Om det antas att det i en medlemsstat finns ett allmänintresse av att de arbetstagare som bedriver en självständig verksamhet på medlemsstatens territorium skall vara anslutna till dess system för social trygghet, förmodar jag att ett sådant intresse måste bestå i att undvika att dessa personer är i avsaknad av skydd då vissa bestämda risker uppkommer. Eftersom H. Kemmler under samma period redan var försäkrad i en annan medlemsstat, med tillämpning av ett motsvarande system för social trygghet, finns det anledning att ange att tillämpningen av de belgiska bestämmelserna i hans fall inte berättigas av hänsyn till allmänintresset.

21 Jag skulle vilja tillägga att tillämpning av den omstridda nationella bestämmelsen på svaranden i målet vid den nationella domstolen skulle innebära en skattemässig pålaga för honom, i den mån anslutningen till ett andra system inte skulle ge honom något ytterligare socialt skydd.

22 Av föregående bedömningar följer att tillämpningen av sådana nationella bestämmelser som de beskrivna, i den mån dessa innebär att förvärvsverksamhet utanför en enda medlemsstats territorium blir mer kostsam för en medborgare från en annan medlemsstat vilken befinner sig i en sådan situation som den för H. Kemmler, reser ett oberättigat hinder för etableringsfriheten och är följaktligen oförenlig med artikel 52 i fördraget.

Förslag till avgörande

23 Jag föreslår, i enlighet med föregående överväganden, att domstolen skall besvara frågan i begäran om förhandsavgörande från Tribunal du travail de Tournai på följande sätt:

Artikel 52 i EEG-fördraget skall tolkas så, att den utgör hinder för att en medlemsstat ålägger en medborgare från en annan medlemsstat, vilken bedriver samma självständiga verksamhet i två stater samtidigt, att betala avgifter till dess system för social trygghet för egenföretagare då den berörde visar att han under samma period var ansluten till ett motsvarande system för social trygghet i den andra medlemsstaten där han hade sitt hemvist, och då betalningen av avgifter till ett andra system för social trygghet inte ger honom något ytterligare socialt skydd.

(1) - EGT nr L 143, s. 1.

(2) - Dom av den 7 juli 1988 (143/87, Rec. s. 3877).

(3) - Dom av den 7 juli 1988 (154/87 och 155/87, Rec. s. 3897).

(4) - EGT nr L 149, s. 2.

(5) - Dom av den 12 juli 1984 (107/83, Rec. s. 2971, punkt 19).

(6) - Se fotnot 2 ovan.

(7) - Se fotnot 3 ovan.

(8) - Se fotnot 2 ovan, punkt 10.

(9) - Se fotnot 3 ovan, punkt 10.

(10) - Se domarna i målen Stanton och Wolf m.fl., redan nämnda i fotnoterna 2 och 3 ovan, punkt 13.

(11) - Dom av den 20 maj 1992, Ramrath (C-106/91, Rec. s. I-3351, punkt 29).