FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

PAOLO MENGOZZI

föredraget den 3 oktober 2018 ( 1 )

Mål C‑465/16 P

Europeiska unionens råd

mot

Growth Energy,

Renewable Fuels Association

”Överklagande – Dumpning – Import av bioetanol med ursprung i Amerikas förenta stater – Slutlig antidumpningstull – Förordning (EG) nr 1225/2009 – Talerätt för sammanslutning som företräder icke-exporterande tillverkare – Villkoret direkt berörd – Artikel 9.5 – Omöjlighet att införa en antidumpningstull för varje leverantör– Införandet av en antidumpningstull för leverantörslandet – Artiklarna 6.10 och 9.2 i Världshandelsorganisationens (WTO) antidumpningsavtal – Enhetlig tolkning”

I. Inledning

1. I förevarande mål har Europeiska unionens råd, med stöd av Europeiska kommissionen, yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 9 juni 2016, Growth Energy och Renewable Fuels Association/rådet (T-276/13, EU:T:2016:340), i vilken tribunalen ogiltigförklarade kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 157/2013 av den 18 februari 2013 om införande av en slutgiltig antidumpningstull på import av bioetanol med ursprung i Amerikas förenta stater, ( 2 ) i den del den rör fyra bioetanoltillverkare som företräds av sammanslutningarna Growth Energy och Renewable Fuels Association.

2. Growth Energy (nedan kallad GE) och Renewable Fuels Association (nedan kallad RFA) har ingett ett anslutningsöverklagande mot tribunalens slutsats att deras talan delvis skulle avvisas.

3. Som jag kommer att redogöra för i min bedömning av den första delen av den första grunden för huvudöverklagandet anser jag att tribunalen gjorde en felaktig bedömning när den konstaterade att GE:s och RFA:s talan i första instans kunde tas upp till sakprövning, såvitt den väckts i de fyra utvalda amerikanska bioetanoltillverkarnas namn. Jag anser därför att den överklagade domen ska upphävas och att talan i första instans ogillas i denna del.

4. Denna lösning hindrar emellertid inte domstolen från att pröva anslutningsöverklagandet. I detta avseende anser jag således, vilket jag kommer att visa nedan, att tribunalen felaktigt fann att GE och RFA inte hade talerätt för två amerikanska bioetanolhandlare/blandningsföretag, nämligen Murex och CHS. Den överklagade domen ska därför även upphävas i detta avseende.

5. Jag vill slutligen förtydliga att om domstolen inte delar min uppfattning, och därför finner att talan i första instans kan tas upp till prövning i dess helhet, är det nödvändigt att pröva de materiella grunder som rådet har anfört till stöd för huvudöverklagandet, nämligen felaktig tolkning och tillämpning av artikel 9.5 i rådets förordning (EG) nr 1225/2009 av den 30 november 2009 om skydd mot subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen ( 3 ) (nedan kallad grundförordningen), jämförd med bestämmelserna i avtalet om tillämpning av artikel VI i Allmänna tull- och handelsavtalet 1994 (GATT) ( 4 ) (nedan kallat WTO:s antidumpningsavtal). Även om den överklagade domen inte ger några klara besked vad gäller förhållandet mellan ”lagstiftarens avsikt att fullgöra en särskild förpliktelse som den åtagit sig inom ramen för” WTO:s antidumpningsavtal och ”enhetlig tolkning” av grundförordningen med det avtalet anser jag emellertid att tribunalen gjorde en riktig tolkning av artikel 9.5 i grundförordningen.

II. Bakgrunden till tvisten och tribunalens dom

6. Tribunalen sammanfattade bakgrunden till tvisten i punkterna 1–18 i den överklagade domen. Nedan redogörs endast för de aspekter som är nödvändiga för att förstå de argument som parterna har anfört inom ramen för rådets överklagande och GE:s och RFA:s anslutningsöverklagande.

7. Efter att ha mottagit ett klagomål offentliggjorde kommissionen den 25 november 2011 ett tillkännagivande om inledande av ett antidumpningsförfarande beträffande import av bioetanol med ursprung i Amerikas förenta stater. ( 5 ) I tillkännagivandet uppgav kommissionen att den tänkte använda sig av ett stickprovsförfarande för att välja ut vilka exporterande tillverkare i Amerikas Förenta stater som skulle undersökas.

8. Den 16 januari 2012 underrättade kommissionen fem företag som var medlemmar i GE och RFA, nämligen Marquis Energy LLC ( 6 ), Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC och Platinum Ethanol LLC, om att de hade valts ut att ingå i urvalet av exporterande tillverkare.

9. Den 24 augusti 2012 delgav kommissionen GE och RFA det preliminära informationsdokumentet, i vilket den redogjorde för beslutet att fullfölja undersökningen utan att vidta några provisoriska åtgärder, och att undersökningen skulle utvidgas till att omfatta handlare/blandningsföretag. I detta dokument konstaterade kommissionen bland annat att det i detta skede inte var möjligt att bedöma huruvida exporten av bioetanol med ursprung i Förenta staterna hade skett till dumpade priser, på grund av att de utvalda tillverkarna inte gjorde någon åtskillnad mellan försäljning inom landet och försäljning på export och att all försäljning skedde till icke-närstående handlare/blandningsföretag som var etablerade i Förenta staterna, vilka sedan blandade bioetanol med bensin och sålde den vidare.

10. Den 6 december 2012 översände kommissionen det slutgiltiga informationsdokumentet till GE och RFA, i vilket den på grundval av uppgifter från de icke-närstående handlarna/blandningsföretagen hade undersökt huruvida det förekom dumpning som skadade unionsindustrin. Kommissionen avsåg att införa landsomfattande slutgiltiga åtgärder uppgående till 9,6 procent, för en period av tre år.

11. Med stöd av grundförordningen antog rådet den 18 februari 2013 den omtvistade förordningen, och införde därmed en antidumpningstull på bioetanol, kallad drivmedelsetanol, med en landsomfattande sats på 9,5 procent för en period av fem år.

12. Tribunalen påpekade även att rådet dels (i skälen 12–16 i den omtvistade förordningen) hade konstaterat att undersökningen hade visat att ingen av de utvalda tillverkarna hade exporterat bioetanol till unionsmarknaden och att det inte var de amerikanska tillverkarna av bioetanol utan handlarna/blandningsföretagen som exporterade den berörda produkten till unionen, och att rådet för att kunna genomföra antidumpningsundersökningen grundade sig på uppgifter från två handlare/blandningsföretag som hade gått med på att samarbeta under undersökningen (punkt 16 i den överklagade domen), dels (i skälen 62–64 i den omtvistade förordningen) hade förklarat att det var lämpligt att fastställa en landsomfattande dumpningsmarginal, eftersom strukturen för bioetanolindustrin och metoden för att tillverka och sälja den berörda produkten på den amerikanska marknaden och exportera den till unionen betydde att det inte var praktiskt möjligt att fastställa individuella dumpningsmarginaler för de amerikanska tillverkarna (punkt 17 i den överklagade domen).

13. Tribunalen prövade därefter om GE:s och FRA:s ställning som intresseorganisationer gjorde att deras talan kunde tas upp till sakprövning. Tribunalen skilde i huvudsak mellan tre olika situationer när en talan som väckts av en sammanslutning med uppdrag att tillvarata sina medlemmars kollektiva intressen kan tas upp till prövning, nämligen, för det första, när en lagbestämmelse uttryckligen medger detta, för det andra, när de företag som sammanslutningen företräder, eller vissa av dem, har egen talerätt, och för det tredje, när sammanslutningen kan göra gällande ett eget intresse av att föra talan (punkt 45 i den överklagade domen).

14. Efter att ha konstaterat att GE och RFA inte hade anfört någon specifik lagbestämmelse som gav dem talerätt, gick tribunalen vidare till den andra situationen och undersökte huruvida GE och RFA hade talerätt på grund av att deras medlemmar hade egen talerätt.

15. I slutet av sitt resonemang i punkterna 51–62 i den överklagade domen konstaterade tribunalen dels att GE:s och RFA:s talan om ogiltigförklaring skulle avvisas på grund av att de företrädde Marquis Energy, som hade väckt en egen talan om ogiltigförklaring (punkt 51 i den överklagade domen), ( 7 ) dels att dessa sammanslutningar inte hade rätt att företräda Murex och CHS, det vill säga två handlare/blandningsföretag som exporterar bioetanol, på grund av att dessa företag endast var ”associerade” medlemmar av GE respektive RFA, saknade rösträtt och därför inte hade någon möjlighet att göra sina intressen gällande om de eventuellt skulle företrädas av den berörda sammanslutningen (punkterna 53–55 i den överklagade domen). Tribunalen uteslöt dessutom att GE att RFA hade talerätt för alla sina andra medlemmar, utöver de fyra amerikanska tillverkare som ingick i urvalet i den omtvistade förordningen. Tribunalen slog nämligen fast att det inte var styrkt att dessa medlemmar var direkt berörda av de antidumpningstullar som infördes genom denna förordning. (punkterna 151–153 i den överklagade domen).

16. Grundat på sitt resonemang i punkterna 90–149 i den överklagade domen slog tribunalen emellertid, i punkt 150 i den domen, fast att enligt den andra situation som tas upp i artikel 263 fjärde stycket FEUF hade GE och RFA rätt att väcka talan i första instans i den mån syftet med talan var en ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen och såvitt förordningen rörde de fyra utvalda amerikanska tillverkarna. Tribunal konstaterade nämligen att det av vad som anförts i punkterna 92–117 i den överklagade domen följde att de fyra utvalda tillverkarna var direkt berörda av den omtvistade förordningen. Tribunalen konstaterade vidare att samma tillverkare var personligen berörda av nämnda förordning (se punkterna 123–145 i den överklagade domen).

17. Vad gäller den tredje situation som nämnts i punkt 13 i förevarande förslag till avgörande, enligt vilken en sammanslutning har talerätt när sammanslutningen kan göra gällande ett eget intresse av att föra talan, fann tribunalen vid prövningen av denna fråga i punkterna 77–86 i den överklagade domen att GE och RFA endast kunde åberopa egen talerätt med stöd av sin tionde grund för talan, som rörde skyddet av de processrättsliga garantier som beviljats dem genom de relevanta bestämmelserna i grundförordningen (se punkterna 85, 87 och 162 andra meningen i den överklagade domen).

18. Sammanfattningsvis fann tribunalen således att GE:s och RFA:s talan om ogiltigförklaring endast kunde tas upp till sakprövning i den mån talan väckts a) för de fyra utvalda amerikanska tillverkarna, som var direkt och personligen berörda av den angripna förordningen och b) de, i den tionde grunden, var för sig har gjort gällande att deras egna processuella rättigheter har åsidosatts under antidumpningsförfarandet.

19. Även om tribunalen vid sakprövningen fann att talan inte kunde bifallas såvitt avsåg den tionde grund som GE och RFA hade åberopat (se punkterna 250–343 i den överklagade domen) fann den däremot att talan kunde bifallas såvitt avsåg den andra delen av den första grund GE och RFA hade åberopat för de fyra utvalda tillverkarna och ogiltigförklarade den omtvistade förordningen, utan att uttala sig om de övriga delarna av den grunden eller de övriga åtta grunder som GE och RFA hade anfört till stöd för sin talan (se punkt 246 i den överklagade domen).

20. Tribunalen fann i huvudsak att rådet felaktigt hade konstaterat att det enligt artikel 9.5 i grundförordningen hade rätt att behålla en landsomfattande dumpningsmarginal och således inte var skyldigt att beräkna individuella dumpningsmarginaler för varje amerikansk tillverkare som ingick i urvalet i den omtvistade förordningen.

21. Avslutningsvis påpekade tribunalen för det första att unionslagstiftaren genom artikel 9.5 i grundförordningen hade avsett att fullgöra en särskild förpliktelse som lagstiftaren åtagit sig inom ramen för WTO, i detta fall artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal. Artikel 9.5 i grundförordningen borde således tolkas i enlighet med dessa artiklar (se punkterna 180 och 184 i den överklagade domen).

22. För det andra ansåg tribunalen att rådet, enligt artikel 9.5 i grundförordningen, i princip var skyldigt att fastställa individuella dumpningsmarginaler och införa individuella antidumpningstullar för var och en av de fyra utvalda tillverkarna, eftersom institutionerna genom att behålla dessa i urvalet av amerikanska tillverkare och exportörer hade erkänt att dessa var ”leverantörer” av den dumpade produkten i den mening som avses i artikel 9.5 i grundförordningen (se punkterna 194 och 201 i den överklagade domen).

23. För det tredje fann tribunalen slutligen att även om det enligt artikel 9.5 i grundförordningen kan medges undantag från kravet på individuell beräkning av tullen om detta är praktiskt ”ogenomförbart”, och det i så fall endast är nödvändigt att ange leverantörens namn, det vill säga införa en landsomfattande antidumpningstull, ska uttrycket ”ogenomförbart” tolkas i överensstämmelse med det liknande uttryck som används i artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal (se, för ett liknande resonemang, punkterna 228 och 232 i den överklagade domen). Mot bakgrund av sistnämnda bestämmelser medger emellertid artikel 9.5 i grundförordningen inte något undantag från skyldigheten att påföra en utvald tillverkare som har samarbetat under undersökningen en individuell antidumpningstull när institutionerna anser att de inte har haft möjlighet att fastställa ett individuellt exportpris (se punkt 232 sista meningen i den överklagade domen). Mot bakgrund av institutionernas förklaringar slog tribunalen således fast att rådet gjorde en oriktig bedömning när det fann att påförandet av individuella antidumpningstullar för de företag som ingick i stickprovet med amerikanska exportörer var praktiskt ”ogenomförbart” i den mening som avses i artikel 9.5 i grundförordningen (punkt 241 i den överklagade domen), och att den omständigheten att institutionerna ansåg sig ha problem med att spåra varje enskild försäljning eller jämföra normalvärdena med relevanta exportpriser för de utvalda tillverkarna inte räckte för att motivera användningen av detta undantag (se, för ett liknande resonemang, punkterna 242–244 i den överklagade domen). Tribunalen ogiltigförklarade därför den omtvistade förordningen på grund av åsidosättande av artikel 9.5 i grundförordningen och såvitt den rörde de fyra utvalda amerikanska tillverkare som företräddes av GE och RFA.

III. Parternas yrkanden

A. Parternas yrkanden i huvudöverklagandet

24. I huvudöverklagandet har rådet yrkat att domstolen i första hand ska – upphäva den överklagade domen, – ogilla den talan i första instans som väckts av GE och RFA, och – förplikta GE och RFA att ersätta rättegångskostnaderna avseende målet i första instans och målet om överklagande.

25. I andra hand har rådet yrkat att domstolen ska – återförvisa målet till tribunalen för förnyad prövning, och – besluta att frågan om rättegångskostnaderna i målet vid tribunalen och i målet om överklagande anstår.

26. Kommissionen har i första hand yrkat att domstolen ska – upphäva den överklagade domen, – avvisa talan i första instans, och – förplikta GE och RFA att ersätta rättegångskostnaderna såväl vid tribunalen som vid domstolen.

27. I andra hand har kommissionen yrkat att domstolen ska – upphäva den överklagade domen, – förklara att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den andra delen av den första grund som GE och RFA åberopat i första instans och, vad gäller övriga delar av den första grunden och de övriga grunderna, återförvisa målet till tribunalen för förnyad prövning, och – meddela beslut om rättegångskostnaderna i de båda instanserna vid ett senare tillfälle.

28. GE och RFA har yrkat att domstolen ska – ogilla överklagandet i dess helhet, och den första punkten i domslutet i den överklagade domen, och – förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna i målet i första instans och i målet om överklagande.

B. Parternas yrkanden i samband med anslutningsöverklagandet

29. Inom ramen för anslutningsöverklagandet har GE och RFA i första hand yrkat att domstolen ska – upphäva den andra punkten i domslutet i den överklagade domen, i den mån deras talan om ogiltigförklaring ogillades (i övrigt), – ogiltigförklara den omtvistade förordningen i dess helhet, i den mån den berör dem och samtliga medlemmar och – förplikta rådet att dels ersätta deras rättegångskostnader i målet i första instans vid tribunalen och målet om huvudöverklagandet och anslutningsöverklagandet vid domstolen, dels bära sina rättegångskostnader.

30. I andra hand, och för det fall att domstolen anser att målet inte är färdigt för avgörande, har GE och RFA yrkat att domstolen ska – återförvisa målet till tribunalen för individuell prövning av de första nio grunderna för ogiltigförklaring som GE och RFA åberopat och av alla grunder för ogiltigförklaring som GE och RFA åberopat för andra av sina medlemmar än de fyra utvalda amerikanska tillverkarna, och – förplikta rådet att ersätta de kostnader som GE och RFA hittills haft i målet i första instans och målet om huvudöverklagandet och anslutningsöverklagandet och meddela beslut i frågan om rättegångskostnaderna i slutet av förfarandet.

31. Rådet har yrkat att domstolen ska – ogilla överklagandet i dess helhet och fastställa den andra punkten i domslutet i den överklagade domen, och – förplikta GE och RFA att ersätta rådets rättegångskostnader i målet i första instans vid tribunalen och i målet om huvudöverklagandet och anslutningsöverklagandet samt bära sina rättegångskostnader.

32. Kommissionen har yrkat att domstolen ska – avvisa anslutningsöverklagandet eller, i andra hand, ogilla anslutningsöverklagandet, och – förplikta GE och RFA att ersätta rättegångskostnaderna.

IV. Bedömning

33. Som jag redan påpekat i mina inledande anmärkningar innebär både huvudöverklagandet och anslutningsöverklagandet flera utmaningar för domstolen, såväl vad gäller frågan om upptagande till sakprövning som i fråga om prövningen i sak. Med tanke på frågornas komplexitet och tribunalen ståndpunkter är det därför tämligen överraskande att domstolen inte har beslutat att avgöra dessa mål i utökad sammansättning.

34. Som resonemanget i samband med prövningen av huvudöverklagandet kommer att visa anser jag emellertid att de argument som rådet och kommissionen har anfört till stöd för den första grunden avseende felaktig tolkning av artikel 263 fjärde stycket FEUF, och följaktligen att GE:s och RFA:s talan i första instans borde ha avvisats, är så allvarliga att det är nödvändigt att upphäva den överklagade domen.

35. Rådet har, med stöd av kommissionen, åberopat tre grunder till stöd för huvudöverklagandet. Den första grunden rör, som redan nämnts, upptagande till sakprövning av den talan i första instans som väckts av GE och RFA för de fyra utvalda amerikanska tillverkarna, medan de båda andra grunderna avser prövningen i sak av tvisten, det vill säga tribunalens tolkning och tillämpning av artikel 9.5 i grundförordningen. Kommissionen har i sin svarsskrivelse tillagt att tribunalen borde ha avvisat talan i första instans på grund av att GE och RFA, mot bakgrund av sammanslutningarnas syfte, inte med giltig verkan kunde göra gällande att de företrädde sina medlemmar.

36. I sitt anslutningsöverklagande har GE och RFA åberopat två processuella grunder till stöd för överklagandet. De har dels klandrat tribunalen för att ha begränsat deras talerätt i eget namn till skyddet av de processuella garantier som beviljats genom grundförordningen, dels klandrat den för att ha nekat dem talerätt för andra av sina medlemmar än de fyra utvalda amerikanska tillverkarna.

37. Jag kommer att pröva de frågor som överklagandena har gett upphov till i följande ordningsföljd. Först kommer jag att pröva kommissionens invändning att tribunalen felaktigt underlät att konstatera att GE och RFA inte uppfyllde kraven på representativitet, vilket påverkade möjligheten att ta upp talan till sakprövning (avsnitt A). Därefter kommer jag att pröva den första delen av den första grunden som rådet har åberopat till stöd huvudöverklagandet, nämligen felaktig tolkning av artikel 263 fjärde stycket FEUF och åsidosättande av motiveringsskyldigheten (avsnitt B). Enligt min mening ska huvudöverklagandet bifallas såvitt avser den delgrunden. Därefter kommer jag, efter att kortfattat ha förklarat varför jag underkänner kommissionens invändning om rättegångshinder avseende anslutningsöverklagandet från GE och RFA, att pröva de båda grunder som åberopats i samband med detta (avsnitt C). Enligt min mening ska huvudöverklagandet bifallas även såvitt avser den delgrunden. Avslutningsvis, och i andra hand, kommer jag slutligen att i tur och ordning analysera de båda grunderna till stöd för huvudöverklagandet som avser felaktig tolkning och tillämpning av artikel 9.5 i grundförordningen (avsnitten D och E).

A. Kommissionens invändning att GE:s och RFA:s talan i första instans borde ha avvisats, på grund av att tribunalen felaktigt underlät att konstatera att dessa sammanslutningar inte uppfyllde kraven för representativitet eller talerätt

1. Parternas argument

38. Kommissionen har hävdat att talan i första instans borde ha avvisats på grund av att GE:s och RFA:s stadgar inte tillät dem att tillvara en viss sektors eller deras medlemmars kommersiella intressen, ett rättegångshinder som domstolen dessutom är skyldig att pröva ex officio.

39. I detta avseende har kommissionen förklarat att tribunalen, genom att först beskriva GE och RFA som ”sammanslutningar som företräder amerikanska tillverkare av bioetanol” (punkt 1 i den överklagade domen) och sedan som ”sammanslutningar som företräder den amerikanska bioetanolindustrins intressen” (punkt 42 i den överklagade domen), har missuppfattat de faktiska omständigheterna. De båda sammanslutningarna är ideella föreningar bildade enligt lagen om ideella föreningar i District of Columbia (District of Columbia Non-profit Corporation Act) och kan därför inte vidta åtgärder för att tillvarata en viss sektors eller deras medlemmars kommersiella intressen.

40. Enligt kommissionen är en sådan verksamhet också oförenlig med GE:s specifika mål om att ”främja etanol som en förnybar, ren och förnybar energikälla”, och RFA:s syfte att ”främja och stödja utvecklingen av en livskraftig och konkurrenskraftig industri för inhemska förnybara drivmedel”, vilket gör att sammanslutningarna inte kan tillvarata sina medlemmars kommersiella intressen i tredje parts enheter eller i tredjeländer. Dessutom har GE och RFA inte alls hävdat att deras talan i första instans faller inom ramen för de syften som anges i deras stadgar. I punkt i 75 i den överklagade domen har tribunalen tvärtom funnit att syftet med deras talan var att ”skydda den amerikanska etanolindustrin”.

41. GE och RFA har påpekat att kommissionen, som ”övrig part”, i detta skede inte med framgång kan göra gällande missuppfattning av bevisning, något som rådet inte har åberopat. Dessa sammanslutningar har tillagt att den omständigheten att de inte har ett vinstsyfte inte innebär att de inte kan tillvarata en viss sektors och/eller deras medlemmars kommersiella intressen. RFA har förklarat att kommissionen godtyckligt har kommit fram till att denna sammanslutnings syfte var begränsat till inhemska överväganden och inte omfattade tillvaratagandet av sina medlemmars kommersiella intressen i tredjeländer. Främjandet av en inhemsk industri är emellertid även kopplat till dess tillväxt, inklusive export, vilket omfattas av RFA:s mandat.

2. Bedömning

42. Jag erinrar om att enligt artikel 174 i domstolens rättegångsregler ska yrkandena i svarsskrivelsen avse att överklagandet helt eller delvis ska bifallas, avvisas eller ogillas. Enligt artiklarna 172 och 176 i rättegångsreglerna kan dessutom de parter som får inkomma med en svarsskrivelse inge ett anslutningsöverklagande genom en separat handling, som ska vara åtskild från svarsskrivelsen. Anslutningsöverklagandet ska enligt artikel 178.1 och 178.3 andra meningen i rättegångsreglerna avse upphävandet, helt eller delvis, av den överklagade domen, på grundval av grunder och argument som inte får vara desamma som dem som åberopats i svarsskrivelsen.

43. Som domstolen redan har slagit fast framgår det av dessa bestämmelser tillsammans att svarsskrivelsen inte får innehålla yrkanden om att den överklagade domen ska upphävas av skäl som är åtskilda från och självständiga i förhållande till de skäl som anges i överklagandet. Sådana skäl kan endast anföras i ett anslutningsöverklagande. ( 8 )

44. I sin svarsskrivelse har kommissionen klandrat tribunalen för att i punkt 45 i den överklagade domen ha konstaterat att GE och RFA hade talerätt för amerikanska tillverkare av bioetanol trots att detta uppenbart står i strid med dessa båda sammanslutningars stadgar.

45. Även om rådet visserligen har bestritt att GE och RFA hade talerätt för de fyra utvalda amerikanska bioetanoltillverkarna avser dess invändningar tribunalens konstaterande att de fyra tillverkarna var direkt och personligt berörda i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, och inte, såsom kommissionen har gjort gällande i sin svarsskrivelse, huruvida GE och RFA uppfyllde kraven för att kunna företräda den amerikanska bioetanolindustrin.

46. I sin svarsskrivelse har kommissionen således gjort gällande ett tydligt avgränsat och fristående skäl till att den överklagade domen bör upphävas, som skiljer sig från det skäl som åberopats i huvudöverklagandet. ( 9 ) I enlighet med artiklarna 176 och 178 i domstolens rättegångsregler borde detta skäl för att upphäva den överklagade domen därför ha tagits upp i en separat handling, inom ramen för anslutningsöverklagandet.

47. Det skäl som kommissionen åberopat för att avvisa de båda sammanslutningarnas talan i första instans är dock obestridligen ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas. Ett sådant rättegångshinder är något som domstolen kan och till och med ska pröva ex officio. ( 10 )

48. Följaktligen anser jag att domstolen inte kan avvisa kommissionens kritik mot den överklagade domen, enligt vilken tribunalen har missuppfattat GE:s och RFA:s stadgar och godtagit att värnandet om amerikanska bioetanoltillverkares kollektiva intressen omfattas av dessa sammanslutningars syfte.

49. Jag anser dock att kommissionen inte har visat att tribunalen har missuppfattat de faktiska omständigheterna, i förvarande fall GE:s och RFA:s syfte.

50. Enbart det förhållande som kommissionen har påtalat, nämligen att sammanslutningar enligt sina stadgar saknar vinstsyfte, innebär inte att det är förbjudet för dem att företräda en industrinärings intressen, inbegripet inför domstol, vilket tribunalen har medgett. Att en sammanslutning saknar vinstsyfte innebär i regel att den inte får göra och fördela vinster för sina medlemmars räkning, och kommissionen har inte visat att detta inte även gäller för GE och RFA, vilket de sistnämnda har angett i sin replik i samband med anslutningsöverklagandet.

51. Däremot delar jag inte kommissionens uppfattning att det skulle vara ”uppenbart att skyddet för den amerikanska etanolindustrin mot handelspolitiska skyddsåtgärder som vidtas av [unionen] inte omfattas av [de båda sammanslutningarnas] syfte”, eftersom deras syfte är begränsat till inhemska överväganden. Syftet för var och en av sammanslutningarna, vilket kommissionen delvis återger i sin svarsskrivelse, är nämligen tillräckligt brett för att omfatta en sådan talan som de amerikanska bioetanoltillverkarna har väckt vid tribunalen. Detta är absolut fallet i fråga om GE:s stadgar, i vilka det anges att denna sammanslutning ska vidta alla nödvändiga, lämpliga, rekommenderade och användbara åtgärder för att förverkliga sitt mål och varje annan åtgärd som är kopplad till detta. Vad gäller RFA anser jag att kommissionens påstående om att de faktiska omständigheterna har missuppfattats inte kan anses styrkt av den omständigheten att dessa sammanslutningars syfte är att främja och stödja utvecklingen av en konkurrenskraftig inhemsk industri för förnybara bränslen. Att skydda industrin mot antidumpningsåtgärder som antas av en tredje part, såsom unionen, och som industrin sannolikt påverkas av, skulle enligt min mening tvärtom kunna bidra till utvecklingen av en konkurrenskraftig amerikansk industri för förnybara bränslen, såsom bioetanol, och uppfylla denna sammanslutnings syfte.

52. Jag föreslår därför att den invändning som kommissionen framförde i sin svarsskrivelse, nämligen att GE och RFA inte uppfyllde kraven för representativitet och inte hade talerätt för amerikanska tillverkare av bioetanol, under alla omständigheter ska underkännas.

B. Den första grunden för huvudöverklagandet: felaktig tolkning av artikel 263 fjärde stycket FEUF och åsidosättande av motiveringsskyldigheten

53. Denna grund består av två delar. Genom den första delgrunden har rådet gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av villkoret i artikel 263 fjärde stycket FEUF när den konstaterade att de fyra utvalda tillverkarna, som företräddes av GE och RFA, var direkt berörda av den omtvistade förordningen. Genom den andra delgrunden har rådet klandrat tribunalen för att ha gjort en felaktig tolkning av de villkor för att vara personligen berörd som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF, utan att vare sig förklara eller visa varför de fyra utvalda tillverkarna hade egenskaper som skiljer dem från andra amerikanska tillverkare av bioetanol.

54. Som jag redan påpekat anser jag att huvudöverklagandet kan vinna bifall såvitt avser den första delgrunden som rådet har åberopat, och att det mot bakgrund av den kumulativa karaktären av de villkor för upptagande till sakprövning som föreskrivs i artikel 263 fjärde stycket FEUF därför är onödigt att pröva den andra delgrunden.

1. Sammanfattning av parternas argument avseende den första grundens första del: felaktig rättstillämpning vad gäller slutsatsen att de fyra utvalda tillverkarna, företrädda av GE och RFA, var direkt berörda av den omtvistade förordningen

55. Rådet har, med stöd av kommissionen, hävdat att tribunalen har gjort en felaktig tolkning av villkoret direkt berörd i artikel 263 fjärde stycket FEUF, såsom detta har tolkats av domstolen, inte genom att konstatera att den omtvistade förordningen direkt påverkade den rättsliga ställningen för de fyra utvalda tillverkare som företräddes av GE och RFA, utan genom att på sin höjd visa på en indirekt ekonomisk inverkan på de aktörer som inte exporterar sina produkter på unionsmarknaden. Enligt ovannämnda institutioner har domstolen dock redan avvisat, bland annat i domen av den 28 april 2015, T & L Sugars och Sidul Açúcares/kommissionen (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), att det för att uppfylla villkoret direkt berörd är tillräckligt att visa att den omtvistade åtgärden får rent ekonomiska konsekvenser eller en konkurrensnackdel. I förevarande fall avser den felaktiga rättstillämpning som tribunalen påstås ha gjort sig skyldig till särskilt punkterna 110, 111, 114, 116 och 117 i den överklagade domen. Kommissionen har tillagt att mot bakgrund av rättspraxis avseende villkoret direkt berörd konstaterade tribunalen, i punkterna 93–104 i den överklagade domen, felaktigt att det för att fastställa en sådan effekt var tillräckligt att de fyra utvalda tillverkarna hade tillverkat en produkt som, om den exporterades till unionen av en tredje part, var föremål för en antidumpningstull. En sådan tolkning blandar ihop vad som är direkt med vad som är indirekt och vad som är juridiskt med vad som är ekonomiskt. Den omständigheten att GE och RFA i sina inlagor till domstolen har försökt att dölja den överklagade domens faktiska innehåll ändrar enligt kommissionen inte denna bedömning.

56. GE och RFA har för det första gjort gällande att rådet uppmanar domstolen att göra en ny bedömning av de omständigheter som tribunalen har fastställt, vilket faller utanför behörigheten för den domstol som prövar överklagandet. Denna kritik, som avser tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna i punkterna 103 och 114 i den överklagade domen, kan därför inte tas upp till sakprövning. För det andra anser GE och RFA att den omständigheten att de stora mängder bioetanol som de fyra utvalda tillverkarna har producerat exporterades till unionen och att dessa i den omtvistade förordningen har identifierats som exporterande tillverkare var tillräckligt för att tribunalen skulle finna att dessa aktörer var direkt berörda av förordningen. Tribunalen gjorde en riktig bedömning när den konstaterade att de fyra utvalda tillverkarna var amerikanska bioetanoltillverkare som exporterar sina produkter till unionen och att, eftersom produktionen omfattades av antidumpningstullar, dessa tullar påverkade den rättsliga ställningen för dessa företag. Eftersom de utvalda tillverkarna var medvetna om att deras produkter var avsedda för försäljning till unionen och därför tillämpade ett exportpris är avsaknaden av direkt försäljning under alla omständigheter inte relevant. Enligt GE och RFA är även en potentiell exportör av den berörda produkten till unionen direkt berörd. Den rättspraxis som institutionerna har åberopat till stöd för sina argument är dessutom inte relevant, eftersom den inte avser kriteriet direkt berörd eller avser faktiska situationer som inte är jämförbara.

2. Bedömning

57. I punkt 67 i den överklagade domen påpekade tribunalen med rätta, vilket för övrigt inte har bestritts i förevarande fall, att begreppet direkt berörd i artikel 263 fjärde stycket FEUF kräver att två kriterier samtidigt är uppfyllda. För det första måste den rättsakt vars ogiltigförklaring sökandena eftersträvar ha direkt inverkan på deras rättsliga ställning. För det andra får rättsakten inte lämna något utrymme för skönsmässig bedömning för dem till vilka den riktar sig, och som ska genomföra den, vilket innebär att genomförandet ska ha en rent automatisk karaktär och endast följa av unionslagstiftningen, utan att några mellankommande regler tillämpas. ( 11 )

58. I förevarande fall är endast tillämpningen av det första kriteriet, nämligen den omtvistade förordningens indirekta inverkan på de fyra utvalda tillverkarnas rättsliga ställning, föremål för rådets och kommissionens kritik mot den överklagade domen.

59. I detta avseende är det för det första nödvändigt att avvisa påståendena från GE och RFA om att den första grundens första del avser att vid domstolen ifrågasätta de konstateranden och bedömningar av de faktiska omständigheterna som tribunalen har gjort.

60. Som jag närmare kommer att förklara förefaller rådet enligt min mening ha gjort en helt korrekt tolkning av de faktiska omständigheter på vilka tribunalen grundade sin slutsats att de fyra utvalda tillverkarna var direkt berörda av den omtvistade förordningen, en slutsats som institutionerna har bestritt. Det är i stället GE och RFA som vid olika tillfällen i sina inlagor har försökt snedvrida tribunalens fastställande och bedömning av de faktiska omständigheterna i den överklagade domen.

61. Låt mig förklara.

62. Parterna i målet vid tribunalen diskuterade ingående frågan huruvida de fyra tillverkare som hade valts ut under undersökningen exporterade bioetanol till unionen eller om denna export skedde av icke-närstående handlare/blandningsföretag.

63. I punkt 94 i den överklagade domen erinrade tribunalen om att det i den omtvistade förordningen angavs att ingen av de fyra utvalda tillverkarna själv exporterade bioetanol till unionsmarknaden. De sålde den i stället till icke-närstående handlare/blandningsföretag på (den amerikanska) hemmamarknaden, vilka sedan blandade den med bensin och sålde den vidare inom landet och för export, särskilt till unionen.

64. Till följd av sina överväganden i punkterna 95–102 i den överklagade domen, vilka inte har bestritts i förevarande överklagande, drog tribunalen i punkt 103 i samma dom slutsatsen att ”det har styrkts att de mycket stora volymer med bioetanol som köptes in under undersökningsperioden av de åtta handlare/blandningsföretag som fyllde i frågeformulären hos de [fyra] utvalda amerikanska bioetanoltillverkarna, till stor del exporterades till unionen. …”

65. Genom att använda en opersonlig och indirekt stil, som för övrigt redan förekommer i punkt 97 i den överklagade domen (”… en betydande volym av bioetanol som härrörde från de fyra utvalda tillverkarna regelbundet hade exporterats till unionen under undersökningsperioden”), fann tribunalen inte, inte ens indirekt och tvärtemot vad GE och RFA har gjort gällande inför domstolen, att dessa företag själva exporterade sin produktion till unionen.

66. Det följer med nödvändighet av punkt 103 i den överklagade domen att tribunalen medgav att den bioetanol som producerats av de fyra utvalda tillverkarna hade ”köpts” av de oberoende handlarna/blandningsföretagen innan den exporterades, främst till unionen. Som kommissionen har påpekat konstaterade tribunalen således endast att den bioetanol som de fyra utvalda tillverkarna producerade indirekt kom in på unionsmarknaden, det vill säga via icke-närstående handlare/blandningsföretag, efter att dessa hade blandat bioetanolen med bensin.

67. Inget i den överklagade domen tyder på att tribunalen ansåg att de amerikanska tillverkarna av bioetanol skulle betraktas som exportörer. Att tillverkarna inte tillerkänts en sådan ställning framgår uttryckligen av punkt 110 i den överklagade domen, i vilken tribunalen konstaterade att en tillverkare, ”även om denne inte är exportör av de nämnda produkterna, påtagligt [kan] påverkas” av att en sådan antidumpningstull påförs den produkt som importeras till unionen. Detta bekräftas ytterligare i punkt 111 i domen, enligt vilken de fyra utvalda tillverkarna ”producerade ren bioetanol under undersökningsperioden och att det var deras produkter som handlarna/blandningsföretagen blandade med bensin och exporterade till unionen”.

68. Till skillnad från vad GE och RFA har hävdat följer av detta att varken rådet eller kommissionen har yrkat att domstolen ska göra en ny bedömning av de faktiska omständigheterna. Tvärtom har dessa institutioner gjort en korrekt tolkning av de relevanta punkterna i den överklagade domen.

69. I likhet med kommissionens kritik begränsas rådets kritik till att ifrågasätta tribunalens slutsats att det införande av antidumpningstullar som föreskrivs i den omtvistade förordningen hade direkt inverkan på de fyra utvalda tillverkarnas rättsliga ställning på grund av deras ställning som amerikanska tillverkare av bioetanol, som exporterade en del av produktionen till unionen.

70. Jag anser emellertid att dessa invändningar är välgrundade, eftersom de skäl som åberopats av tribunalen, och som fått den att dra slutsatsen att den omtvistade förordningen har direkt inverkan på de fyra tillverkarnas rättsliga ställning, enligt min mening är otillräckliga och felaktiga.

71. Jag erinrar för det första om att tribunalen i punkt 104 i den överklagade domen, grundat på övervägandena i punkterna 97–103 i samma dom, drog slutsatsen att de fyra utvalda tillverkarna var direkt berörda, i den mening som bland annat avses i den rättspraxis som nämns i punkt 67 i den domen, medan tribunalen i punkterna 106–117 i samma dom underkände rådets och kommissionens invändningar mot denna slutsats.

72. Punkterna 97–102 i den överklagade domen begränsas till överväganden om destinationen för, volymen på och egenskaperna för de fyra utvalda amerikanska tillverkarnas produktion av bioetanol. Som redan påpekats drog tribunalen i punkt 103 i den överklagade domen slutsatsen att det av dessa överväganden följer att det hade styrkts att de mycket stora volymer bioetanol som handlarna/blandningsföretagen köpte av de utvalda tillverkarna till stor del exporterades till unionen.

73. Även om sådana ekonomiska bedömningar inte är felaktiga, och i vart fall inte har bestritts av rådet, är de emellertid otillräckliga för att, såsom tribunalen konstaterade i punkt 104 i den överklagade domen, visa att de antidumpningstullar som införts genom den omtvistade förordningen direkt påverkar den rättsliga ställningen för de fyra utvalda tillverkarna.

74. Konstaterandet att de utvalda tillverkarnas produktion av bioetanol före införandet av antidumpningstullar kom in på unionsmarknaden via icke-närstående handlare/blandningsföretag, efter att ha blandats med bensin, innebär inte med nödvändighet att det är styrkt att de fyra utvalda tillverkarnas rättsliga ställning ändrades genom införandet av dessa tullar.

75. En sådan slutsats skulle innebära att alla tillverkare i ett tredjeland vars produkter finns på unionens marknad är direkt berörda – i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, såsom denna tolkats av domstolen – av införandet av antidumpningstullar på dessa produkter.

76. Det bör dock påpekas att enligt domstolens praxis har förordningar om införande av en antidumpningstull, med anledning av deras karaktär och omfattning, en normativ karaktär, eftersom de tillämpas på flertalet ekonomiska aktörer och det därför endast är på grund av särskilda omständigheter som dessa bestämmelser direkt (och personligen) kan beröra sådana tillverkare och exportörer av den ifrågavarande produkten som tillskrivits dumpning på grundval av uppgifter om deras näringsverksamhet. ( 12 )

77. Enbart den omständigheten att en produkt kommer in på unionsmarknaden, även i stora volymer, räcker inte för att anse att så snart produkten påförs en antidumpningstull har denna tull en direkt inverkan på produkttillverkarens rättsliga ställning.

78. Om så vore fallet skulle antidumpningsförordningar helt sakna rättslig grund. Varje tillverkare av en produkt som omfattas av en antidumpningstull skulle med andra ord automatiskt, på grund av sin ställning som tillverkare av produkten, anses vara direkt berörd av den förordning genom vilken tullen infördes.

79. Den omständigheten att denna tillverkare deltog i undersökningen genom att ingå i det stickprov som användes i det förfarande som ledde fram till antagandet av den omtvistade förordningen ändrar inte denna bedömning. Att ett företag ingår i ett representativt urval i den undersökning som genomförs av kommissionen kan på sin höjd utgöra ett indicium på att tillverkaren är personligen berörd. ( 13 ) Det innebär inte att tillverkarens rättsliga ställning direkt påverkas av införandet av slutgiltiga antidumpningstullar i slutet av undersökningen.

80. Tribunalens förhastade slutsats i punkt 104 i den överklagade domen förefaller desto mer klandervärd eftersom tribunalen samtidigt varken har bestritt konstaterandet i den omtvistade förordningen, vilket upprepades i punkt 94 i den överklagade domen, nämligen att de berörda tillverkarna sålde bioetanol till icke-närstående handlare/blandningsföretag på den (amerikanska) hemmamarknaden, för att dessa både skulle sälja vidare produkten på den amerikanska hemmamarknaden och exportera den, eller konstaterandet i punkt 102 i den överklagade domen, nämligen att det inte var möjligt att jämföra normalvärdena med relevanta exportpriser, vilket stöder institutionernas tes att de utvalda producenterna sålde sina produkter på den amerikanska hemmamarknaden och inte hade något inflytande över bestämmelseorten eller exportpriset.

81. De överväganden som tribunalen har gjort i punkterna 107–110 och 114–117 i den överklagade domen för att avvisa rådets och kommissionens argument är inte heller särskilt övertygande.

82. För det första ger tribunalens slutsatser i punkterna 107–110 i den överklagade domen, nämligen att huruvida en tillverkare direkt berörs av en förordning om införande av antidumpningstullar inte beror på dennes ställning som tillverkare eller exportör, eftersom en tillverkare, även om denne inte är exportör av de nämnda produkterna, ”påtagligt påverkas” av att en sådan antidumpningstull påförs den berörda produkten, inte ett definitivt svar på frågan huruvida de fyra utvalda tillverkarnas rättsliga ställning direkt berördes av införandet av antidumpningsåtgärderna i den omtvistade förordningen.

83. Jag medger visserligen att enbart den omständigheten att en aktör har ställning som tillverkare inte räcker för att ipso jure utesluta uppfyllandet av villkoret om att aktören måste vara direkt berörd, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF.

84. Tribunalen har emellertid inte förklarat varför den rättsliga ställningen för en tillverkare från ett tredje land som endast säljer sina produkter på det landets hemmamarknad till aktörer som själva säljer produkten vidare efter att ha tillsatt ett annat ämne, både på den inre marknaden och på export, påverkas direkt av införandet av antidumpningstullar på denna produkt på unionsmarknaden. Den omständigheten att tribunalen i punkt 110 i den överklagade domen har använt uttrycket ”påtagligt påverkas”, som rör villkoret personligen berörd, och inte villkoret direkt berörd, tyder inte enbart på en tillnärmning av terminologin, utan mer grundläggande på att tribunalen har underlåtit att göra en riktig undersökning av vilken inverkan införandet av antidumpningstullar hade på de utvalda amerikanska bioetanoltillverkarnas rättsliga ställning, som rör det villkor om att vara direkt berörd som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF, respektive av institutionernas argument att den omtvistade förordningen endast hade en indirekt ekonomisk inverkan på dessa tillverkares ställning.

85. För det andra har tribunalens anfört liknande slutsatser i punkterna 114–116 i den överklagade domen.

86. I punkt 114 i den domen, som förtjänar att återges i sin helhet, angav tribunalen för det första att ”[ä]ven om det antas att handlarna/blandningsföretagen får bära antidumpningstullen och det visar sig att försäljningskedjan för bioetanol blir avbruten, så att de inte har förmåga att övervältra antidumpningstullen på tillverkarna, ska det erinras om att införandet av en antidumpningstull ändrar de rättsliga villkoren för saluföringen på unionsmarknaden av den bioetanol som de fyra utvalda tillverkarna producerar. Därför kommer den ifrågavarande tillverkarens rättsliga ställning på unionsmarknaden i vart fall att påverkas direkt och påtagligt. I punkt 115 i den överklagade domen underkände tribunalen dessutom kommissionens argument att införandet av antidumpningstullar endast hade indirekt inverkan på Marquis Energy genom att påpeka att kommissionen felaktigt ”[bestritt] att ett annat företag i försäljningskedjan än den sistnämnda exportören, i fråga om vilken det har konstaterats att han ägnar sig åt dumpning, kan väcka talan mot en antidumpningstull …”.

87. Dessa punkter i den överklagade domen tycks innehålla två fall av felaktig rättstillämpning.

88. För det första har tribunalen inte förklarat på vilket sätt en tillverkare i ett tredjeland – såsom var och en av de fyra utvalda tillverkarna, som endast säljer sin produkt på hemmamarknaden till oberoende aktörer som har konstaterats ägna sig åt dumpning – kan påverkas direkt av införandet av antidumpningstullar på den produkt som dessa oberoende aktörer exporterar, trots att dessa inte kan övervältra antidumpningstullarna på denna tillverkare.

89. Med andra ord, om de icke-närstående handlarna/blandningsföretagen, i den situation som undersöktes av tribunalen i punkterna 114 och 115 i den överklagade domen, ska anses ägna sig åt dumpning och fullt ut bära de antidumpningstullar som införts på unionsmarknaden genom den omtvistade förordningen, kan jag inte se hur den rättsliga ställningen för tillverkare av produkten i fråga, som endast säljer produkten på den amerikanska hemmamarknaden, kan påverkas direkt av uppbörden av denna tull.

90. I en sådan situation är det, såsom kommissionen har påpekat, visserligen möjligt att införandet av antidumpningstullar har en inverkan på den volym som tillverkare av bioetanol säljer till icke-närstående handlare/blandningsföretag på den amerikanska hemmamarknaden. De sistnämna minskar förmodligen de inköp som är avsedda för export till unionen, utan att kunna kompensera nedgången genom att öka sina leveranser till den amerikanska hemmamarknaden eller till andra exportmarknader än unionen. Dessa konsekvenser är dock av ekonomisk natur och därför, enligt min uppfattning, inte tillräckliga för att visa att införandet av antidumpningstullar direkt påverkar den rättsliga ställningen för tillverkaren av nämnda produkt på unionsmarknaden. I så fall, och tvärtemot vad tribunalen angav i punkt 76 andra meningen i den överklagade domen, saknar de amerikanska bioetanoltillverkarna ”rättslig ställning” på unionsmarknaden.

91. Å andra sidan förefaller tribunalen, åtminstone indirekt, fästa vikt vid det förhållande att de ifrågavarande tillverkarna deltog i den undersökning som genomfördes av kommissionen. Som jag redan har nämnt i punkt 84 i förevarande förslag till avgörande är ett sådant deltagande på sin höjd relevant inom ramen för kontrollen av villkoret att en aktör ska vara personligen berörd, men inte vid prövningen av villkoret direkt berörd, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF.

92. För det andra kan tribunalen övervägandens i punkt 116 i den överklagade domen varken vederlägga ovanstående eller ge stöd åt slutsatsen att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den konstaterade att de fyra utvalda tillverkarna var direkt berörda av den omtvistade förordningen.

93. Å ena sidan är det enligt min mening felaktigt att hävda att ”strukturen på avtalsarrangemangen mellan de ekonomiska aktörerna i försäljningskedjan avseende bioetanol inte har någon som helst betydelse för frågan huruvida en bioetanoltillverkare är direkt berörd av den [omtvistade] förordningen. För det första skulle den motsatta slutsatsen innebära att det anses att endast en tillverkare som säljer sin produkt direkt till en importör i unionen, kan vara direkt berörd …, vilket inte alls framgår av grundförordningen”.

94. Av domstolens praxis, som tribunalen korrekt har citerat i punkterna 70 och 71 i den överklagade domen, framgår att de situationer i vilka tribunalen har funnit att en talan som väckts av ekonomiska aktörer mot förordningar om införande av antidumpningstullar kan tas upp till sakprövning bland annat grundades på särdragen i affärsförbindelserna med andra aktörer, i synnerhet för att fastställa exportpriset till unionen.

95. Jag förstår därför inte varför den särskilda strukturen på avtalsarrangemangen mellan de amerikanska bioetanoltillverkarna och de icke-närstående handlarna/blandningsföretagen bör undantas från detta resonemang, även om detta skulle leda till slutsatsen att dessa tillverkare inte är direkt berörda.

96. Dessutom kan jag inte instämma i påståendet att denna slutsats skulle vara liktydig med att en tillverkare är direkt berörd endast om vederbörande säljer sin produktion direkt på unionsmarknaden. Andra situationer är nämligen tänkbara, särskilt affärsarrangemang som försäljning via mellanhänder/exportörer som står den aktuella tillverkaren nära. Som tribunalen påpekade är den omständigheten att det inte sägs något om detta i grundförordningen under alla omständigheter irrelevant, eftersom villkoren för upptagande till sakprövning av en talan om ogiltigförklaring, såsom talan i förevarande mål, omfattas av artikel 263 fjärde stycket FEUF.

97. Å andra sidan, och tvärtemot vad tribunalen angav i punkt 116 sista meningen i den överklagade domen, skulle institutionernas inställning, som jag delar, inte ”få till följd att det rättsliga skyddet inskränktes för tillverkare som producerar varor som drabbas av antidumpningstullar, enbart till följd av försäljningsstrukturen hos den ifrågavarande tillverkarens export”.

98. Denna strategi grundar sig, såsom jag redan nämnt, på en undersökning av villkoren för när dessa tillverkare ska anses direkt berörda, vilka regleras av artikel 263 fjärde stycket FEUF.

99. Om domstolen, såsom jag föreslår, finner att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den konstaterade att de fyra utvalda tillverkarna var direkt berörda av den omtvistade förordningen, innebär detta dessutom inte att dessa tillverkare saknar rättsligt skydd.

100. En aktör som tveklöst konstaterats inte vara direkt och personligen berörd av en förordning om införande av antidumpningstullar kan enligt min mening, inbegripet inom ramen för ett frivilligt ingripande, inte hindras från att åberopa en sådan förordnings ogiltighet inför en domstol i en medlemsstat som prövar en tvist rörande tullar som ska betalas till de behöriga tull- eller skattemyndigheterna. ( 14 )

101. Jag anser därför att tribunalen gjorde sig skyldig till flera fall av felaktig rättstillämpning när den fann att de fyra utvalda tillverkarna var direkt berörda av den omtvistade förordningen.

102. Jag föreslår därför att domstolen ska bifalla rådets överklagande såvitt avser den första grundens första del och upphäva den överklagade domen, så att det inte är nödvändigt att pröva denna grunds andra del. I punkt 251 i förevarande förslag till avgörande kommer jag att undersöka vilka följder detta upphävande får för talan i första instans.

103. Jag vill dock klargöra att jag endast föreslår att den överklagande domen delvis ska upphävas. Det rör sig nämligen endast om upptagandet till sakprövning av den talan som väckts av GE och RFA för de fyra utvalda amerikanska bioetanoltillverkarna, och inte i eget namn eller för andra medlemmar i dessa sammanslutningar än de utvalda tillverkarna.

104. Eftersom giltigheten av tribunalens slutsatser avseende övriga aspekter av upptagandet till sakprövning av den talan som väckts av GE och RFA utgör föremålet för det anslutningsöverklagande som dessa sammanslutningar har ingett är det således nödvändigt att i detta skede pröva det överklagandet.

C. Anslutningsöverklagandet

105. Innan tribunalen prövar de grunder som anförts till stöd för GE:s och RFA:s anslutningsöverklagande är det viktigt att analysera de invändningar som kommissionen har gjort beträffande möjligheterna att pröva överklagandet i sak.

1. Huruvida anslutningsöverklagandet kan tas upp till sakprövning

a) Sammanfattning av parternas argument

106. I sin replik och duplik till anslutningsöverklagandet har kommissionen för det första gjort gällande att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning eftersom det har ingetts av en advokat som delegerats uppdraget av den advokat som GE och RFA har gett fullmakt att företräda dem, vilket strider mot artikel 44.1 b i domstolens rättegångsregler. Enligt kommissionen är en sådan vidaredelegering inte tillåten enligt nämnda artikel i rättegångsreglerna och den omfattas under alla omständigheter inte av den fullmakt som Paulette Vander Schueren har getts att företräda GE och RFA i förevarande mål.

107. Kommissionen har för det andra gjort gällande att det anslutningsöverklagande som ingetts av GE och RFA inte kan tas upp till sakprövning på grund av att dessa sammanslutningar, med beaktande av deras respektive stadgar, inte är bemyndigade att företräda sina medlemmars kommersiella intressen.

108. GE och RFA har bestritt båda dessa argument.

b) Bedömning

109. Oavsett frågan om huruvida kommissionen – som i förevarande fall varken är den part som ingav huvudöverklagandet eller den institution som har antagit den omtvistade förordningen och därför, i motsats till rådet, inte är motpart i anslutningsöverklagandet – har rätt att själv inge en invändning om rättegångshinder som inte ingetts av rådet, anser jag att dess invändningar beträffande möjligheten att ta upp anslutningsöverklagandet till sakprövning inte kan godtas.

110. Vad gäller det första argumentet erinrar jag om att enligt artikel 119.2 i domstolens rättegångsregler, som är tillämplig på anslutningsöverklagandet enligt artikel 177.2 i rättegångsreglerna, ska advokater till kansliet inge en officiell handling eller en fullmakt utfärdad av den part som de företräder. I artikel 173.2 i rättegångsreglerna anges även att artikel 119.2 är tillämplig även på svarsskrivelsen i samband med ett överklagande. Dessutom följer det av artikel 44.1 i rättegångsreglerna att advokaterna, för att kunna åtnjuta den rätt till immunitet, privilegier och förmåner som anges i artikel 43 i rättegångsreglerna, på förhand måste styrka sin ställning genom en fullmakt från den part som de företräder, om parten är en privaträttslig juridisk person.

111. Härav följer att för att med framgång kunna företräda en part vid domstolen, inklusive inom ramen för ett överklagande och ett anslutningsöverklagande, måste en advokat ha en officiell handling eller getts fullmakt att företräda denna part.

112. Utan att ifrågasätta giltigheten av den fullmakt som GE och RFA har gett Paulette Vander Schueren att företräda dessa sammanslutningar i förevarande tvist, har kommissionen gjort gällande att denna advokat vidaredelegerade uppdraget att företräda parterna till Margarita Peristeraki.

113. Detta argument bygger på en felaktig tolkning av de handlingar som ingetts till domstolen. Även om det stämmer att Margarita Peristeraki på elektronisk väg, ingav anslutningsöverklagandet, genom att använda ett konto som ger tillgång till it-applikationen e-Curia, ( 15 ) kvarstår det faktum att Paulette Vander Schueren har undertecknat originalet till anslutningsöverklagandet, samt svarsskrivelsen till huvudöverklagandet. Denna advokat har därför inte vidaredelegerat det uppdrag att företräda GE och RFA som dessa sammanslutningar har gett henne.

114. Det andra argument som kommissionen har anfört kan enligt min mening inte godtas eftersom det på sin höjd kan leda till att den andra grund som åberopats till stöd för anslutningsöverklagandet ska avvisas, men inte till att anslutningsöverklagandet i dess helhet ska avvisas. Kommissionens klagomål är uppenbart verkningslöst i den mån det avser den första grunden för anslutningsöverklagandet, där det hänvisas till tribunalens slutsatser avseende GE:s och RFA:s rätt att väcka talan inte för deras medlemmars räkning utan i eget namn. Vad gäller invändningen om rättegångshinder i den andra grunden för anslutningsöverklagandet överlappar denna med invändningen om rättegångshinder i kommissionens svarsskrivelse – nämligen att GE och RFA inte uppfyllde kraven för representativitet och saknade talerätt för de amerikanska bioetanoltillverkarna vid domstolen – som jag i punkterna 50 och 51 i förevarande förslag till avgörande föreslog skulle avvisas. Eftersom dessa överväganden i lika hög grad gäller frågan huruvida anslutningsöverklagandet kan tas upp till sakprövning hänvisar jag till dem här.

115. Jag föreslår därför att domstolen ska underkänna kommissionens invändning om rättegångshinder avseende anslutningsöverklagandet.

116. Följaktligen ska de båda grunderna till stöd för anslutningsöverklagandet prövas. Eftersom den andra av dessa grunder, i likhet med rådets första grund för huvudöverklagandet, avser huruvida den talan i första instans som väckts av GE och RFA kan tas upp till sakprövning (under förutsättning att det denna gång handlar om andra medlemmar i dessa sammanslutningar än de fyra utvalda amerikanska bioetanoltillverkarna) föreslår jag att prövningen av dessa grunder ska ske i omvänd ordning och inleder därför med den andra grunden.

2. Den andra grunden för anslutningsöverklagandet: felaktig rättstillämpning genom att inte tillerkänna GE och RFA talerätt för andra medlemmar än de fyra utvalda amerikanska tillverkarna

a) Sammanfattning av parternas argument

117. GE och RFA har gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte tillerkänna dem talerätt för andra medlemmar än de utvalda amerikanska bioetanoltillverkarna, det vill säga dels handlarna/blandningsföretagen Murex och CHS, dels de övriga medlemmar som inte ingick i urvalet.

118. För det första gjorde tribunalen sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkterna 52–55 i den överklagade domen fann att CHS och Murex intressen inte kan motivera att talan kan tas upp till sakprövning, eftersom dessa endast hade ställning som ”associerad” medlem av GE respektive RFA och därför saknade rösträtt. Enligt GE och RFA följer det nämligen av domstolens rättspraxis om sammanslutningars talerätt att det inte görs någon åtskillnad mellan associerade medlemmar och andra medlemmar, och att det tvärtom klart framgår att en talan som väckts av en sammanslutning som agerar för en eller flera av sina medlemmars räkning, vilka själva kunde ha väckt talan, kan tas upp till sakprövning.

119. Tribunalen gjorde även en felaktig bedömning när den i punkterna 152–154 i den överklagade domen fann att de medlemmar av GE och RFA som inte ingick i urvalet av exporterande tillverkare inte var direkt berörda av den omtvistade förordningen.

120. GE och RFA har tillagt att tribunalen dessutom har underlåtit att pröva frågan huruvida de var personligen berörda. De deltog ju i förfarandet som företrädare för samtliga sina medlemmar.

121. Rådet har gjort gällande att den andra grunden för anslutningsöverklagandet ska avvisas och under alla omständigheter helt saknar rättslig grund. Rådet framhåller att bedömningen av huruvida de associerade medlemmarna av GE och RFA har en tillräcklig grad av anknytning för att kunna företrädas av sammanslutningarna, och huruvida den omtvistade förordningen påverkar de associerade medlemmar som inte ingick i urvalet av exporterande tillverkare, avser faktiska omständigheter och inte rättsliga omständigheter. De båda sammanslutningarna har inte visat att tribunalens bedömning i punkterna 52–55 i den överklagade domen om sammanslutningarnas band till sina associerade medlemmar grundar sig på en missuppfattning av bevisningen. På samma sätt har tribunalen i punkterna 152–154 i den överklagade domen endast undersökt de faktiska omständigheterna, utan att ta ställning till rättsfrågorna.

122. Under alla omständigheter anser rådet att tribunalen inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte tillerkänna de båda sammanslutningarna talerätt för Murex och CHS. I detta avseende har rådet framhållit att GE och RFA inte har lagt fram någon bevisning som visar att skillnaden mellan ”associerade” medlemmar och andra medlemmar av en sammanslutning är irrelevant för fastställandet av talerätt. Rådet konstaterar att om så vore fallet skulle en associerad medlem av en sammanslutning som inte kan påverka dess beslut kunna vara inblandad i tvistemål som kan vara till skada för deras intressen. På samma sätt gjorde tribunalen inte sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den inte tillerkände de båda sammanslutningarna talerätt för de övriga medlemmar som inte ingick i urvalet.

123. Kommissionen har anslutit sig till rådets resonemang.

b) Bedömning

124. Vad gäller den andra delen av denna grund för anslutningsöverklagandet, i vilken GE och RFA har bestritt tribunalens slutsats att den talan i första instans som väckts för de amerikanska tillverkare som inte ingick i urvalet ska avvisas, följer det enligt min mening logiskt att denna del ska avvisas, utan att det är nödvändigt att uttala sig om huruvida den kan prövas i sak.

125. Om domstolen, i likhet med vad jag föreslår, finner att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning genom att godta att de fyra utvalda amerikanska bioetanoltillverkarna är direkt berörda av den omtvistade förordningen och om den, som jag anser och föreslår i punkt 251 i förevarande förslag till avgörande, borde ha funnit att talan i första instans skulle ha avvisats, gäller detta i än högre grad den talan som GE och RFA har väckt för de amerikanska bioetanoltillverkare som inte ingick i urvalet. De invändningar som riktas mot punkterna 151–154 i den överklagade domen kan således inte godtas.

126. Den första delen av den andra grunden för anslutningsöverklagandet – i vilken tribunalen klandras för att den, i punkterna 52–55 i den överklagade domen, fann att GE:s och RFA:s talan i första instans för de båda handlare/blandningsföretag som deltog i undersökningen, nämligen Murex och CHS, inte kunde tas upp till sakprövning – är däremot mer svårlöst och förefaller vara välgrundad.

127. För det första, och med respekt för rådets uppfattning, anser jag att denna grund kan tas upp till prövning.

128. Tvärtemot vad rådet har gjort gällande har GE och RFA inte bestritt tribunalens fastställande av de faktiska omständigheterna, nämligen att Murex och CHS var associerade medlemmar av dessa sammanslutningar och saknade rösträtt. Sammanslutningarna har däremot kritiserat tribunalen för att den, vid undersökningen av huruvida en talan om ogiltigförklaring som väckts av en sammanslutning som företräder sina medlemmars intressen kan tas upp till sakprövning, har infört ett särskiljningskriterium som i huvudsak grundas på huruvida medlemmarna har rösträtt i sammanslutningens organ, vilket är ett godtyckligt och därför felaktigt kriterium. Denna fråga, som också påverkar omfattningen av tribunalens undersökning av huruvida en talan som väckts vid den kan tas upp till sakprövning, är förvisso en rättsfråga som omfattas av domstolens behörighet att pröva ett överklagande.

129. Mot bakgrund av dessa faktiska omständigheter anser jag att undersökningen av denna delgrund måste inledas med att konstatera att under sådana omständigheter beror möjligheten att pröva en talan från en intresseorganisation som har till uppgift att tillvarata sina medlemmars kollektiva intressen på om de företag som den företräder, eller vissa av dessa, har egen talerätt. ( 16 )

130. Enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF kan en talan som väcks av en sammanslutning som agerar i en eller flera av dess medlemmars ställe tas upp till sakprövning om medlemmarna skulle ha haft talerätt om de själva hade väckt talan, ( 17 ) förutsatt att dessa själva har väckt en talan för att företräda sina egna intressen. ( 18 )

131. Som tribunalen riktigt påpekade i punkterna 45 och 51 i den överklagade domen har GE och RFA inte ifrågasatt denna rättspraxis. De har tvärtom åberopat denna rättspraxis till stöd för sin slutsats att eftersom Murex och CHS ställning som medlemmar av sammanslutningarna, om än ”associerade” medlemmar, inte har bestritts, borde tribunalen endast ha kontrollerat huruvida Murex och CHS var direkt och personligen berörda av den omtvistade förordningen för att fastställa huruvida den talan som GE och RFA väckt i deras respektive namn kunde tas upp till sakprövning.

132. Mot bakgrund av tribunalens olika konstateranden är jag böjd att ge GE och RFA rätt på denna punkt.

133. Jag erinrar till att börja med om att tribunalen i punkterna 42 och 78 i den överklagade domen gjorde en riktig bedömning när den konstaterade att GE och RFA företräder ”den amerikanska bioetanolindustrins intressen”. Som jag även angav i punkterna 50 och 51 i förevarande förslag till avgörande gjorde tribunalen med andra ord en riktig bedömning när den konstaterade att de syften som anges i dessa sammanslutningars stadgar gav dem rätt att väcka talan för att tillvarata sina medlemmars kollektiva intressen.

134. Det är vidare utrett att Murex och CHS, även om de har ställning som ”associerade” medlemmar, är ”medlemmar” av GE och RFA och deltar i dessa sammanslutningars möten.

135. Slutligen nämns det inte i någon punkt i den överklagade domen att GE och RFA, som deltog i den undersökning som genomfördes av kommissionen, och vars stadgeenliga verksamhet innefattar tillvaratagande av sina medlemmars kollektiva intressen, var skyldiga att inhämta en särskild fullmakt från medlemmarna för att företräda dem i domstol.

136. I punkt 55 i den överklagade domen konstaterade tribunalen dock att ”[u]tan rösträtt har CHS och Murex dock inte någon möjlighet att göra sina intressen gällande om de eventuellt skulle företrädas av den berörda sammanslutningen. Under dessa förhållanden och i avsaknad av andra uppgifter som skulle kunna visa att en ’associerad’ medlem har en sådan möjlighet att göra sina intressen gällande, ska det slås fast att [RFA] inte har talerätt i förevarande mål i den mån denna sammanslutning har hävdat att den företräder CHS och att [GE] inte har talerätt i den mån den har gjort gällande att den företräder Murex”. ( 19 )

137. Tribunalen har därför utöver de villkor som uppställs i den rättspraxis som jag redogjort för i punkterna 129 och 130 i förevarande förslag till avgörande lagt till ett kompletterande kriterium, nämligen att GE och RFA för att kunna väcka talan i Murex och CHS namn inte enbart var tvungna att visa att de sistnämnda var direkt och personligen berörda av den omtvistade förordningen, utan även, på förhand, visa att dessa aktörer kunde ”göra gällande” sina individuella intressen i dessa sammanslutningars organ innan en talan för att tillvarata de kollektiva intressen som de har till uppgift att värna väcks, vid äventyr att den talan som väckts av GE och RFA i annat fall skulle avvisas.

138. Att inom ramen för utvecklingen av rättspraxis lägga till ett sådant kriterium för de sakprövningsförutsättningar som föreskrivs i artikel 263 fjärde stycket FEUF, och som redan är tillräckligt strikta, utgör enligt min uppfattning en överträdelse av denna bestämmelse och är dessutom bristfälligt motiverad.

139. GE och RFA har gjort gällande att tribunalens tillvägagångssätt dessutom skulle leda till rättsosäkerhet för de berörda juridiska personerna eller till och med till godtycklighet.

140. Detta tillvägagångssätt leder nämligen oundvikligen till frågan om vilka begränsningar det har och hur liknande situationer bör behandlas. Kan exempelvis en talan som väcks av en intresseorganisation med befogenhet att tillvarata sina medlemmars kollektiva intressen tas upp till sakprövning om en av dess medlemmar, i förekommande fall, inte deltar i beslutet om att väcka talan om ogiltigförklaring vid unionsdomstolen, inte stödjer beslutet eller tar avstånd från det? Kan vidare en talan som väcks av en sammanslutning på uppdrag av dess medlemmar tas upp till sakprövning om dessa medlemmar endast har begränsad rösträtt i fråga om vissa av sammanslutningens beslut?

141. Vid sammanslutningar vars stadgar regleras av lagstiftningen i tredjeländer, såsom i förevarande fall, kan det dessutom inte uteslutas att, om tribunalens synsätt godtas, praktiska överväganden, såsom bristande kännedom om lagstiftningen i det landet eller svårighet att förstå det språk som talas där, skulle leda till att identiska situationer behandlas olika. Skulle institutionerna, och i förlängningen tribunalen, exempelvis på samma sätt kunna bedöma stadgarna för en intresseorganisation som företräder exempelvis en thailändsk industrinäring som regleras av thailändsk rätt?

142. Mot bakgrund av dessa överväganden anser jag att tribunalen – genom att göra upptagandet till sakprövning av den talan som GE och RFA väckt i Murex och CHS namn föremål för ytterligare ett kriterium, utöver de villkor som anges i artikel 263 fjärde stycket FEUF – gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och att den överklagade domen därför bör upphävas.

143. Jag kommer att undersöka vilka följder upphävandet av domen får för talan i första instans i punkt 252 i förevarande förslag till avgörande.

3. Den första grunden för anslutningsöverklagandet: felaktig begränsning av sammanslutningarna GE:s och RFA:s rätt att väcka talan i eget namn

a) Sammanfattning av parternas argument

144. GE och RFA har för det första bestritt tribunalens bedömning i punkt 79 i den överklagade domen, nämligen att den omtvistade förordningen inte ändrar deras rättsliga ställning, rättigheter eller skyldigheter. De anser att en förordning som inför en antidumpningstull kan påverka den rättsliga ställningen för en enskild på andra sätt än enbart genom att denne påförs en antidumpningstull. De betonar också att de aktivt deltog i det administrativa förfarandet för att företräda sina medlemmar inför unionsinstitutionerna. GE och RFA har dessutom gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att i punkt 86 i den överklagade domen underkänna relevansen av domen av den 24 mars 1993, CIRFS m.fl./kommissionen (C‑313/90, EU:C:1993:111), med motiveringen att sökandenas ställning som intresseorganisationer inte kunde jämföras med den ställning som en förhandlare som formellt agerar i sina medlemmars namn har, vilket var fallet i det målet.

145. GE och RFA har för det andra bestritt tribunalens bedömning, i punkterna 85 och 87 i den överklagade domen, nämligen att de endast kunde anses vara direkt och personligen berörda av den omtvistade förordningen med stöd av den tionde grunden som anförts till stöd för talan, vilken syftar till att tillvarata de processuella rättigheter som de åtnjuter genom artiklarna 6.4, 19.1, 19.2, 20.2, 20.4 och 20.5 i grundförordningen.

146. Sammanslutningarna har framhållit att de båda domar som tribunalen stödde sig på, nämligen domen av den 4 oktober 1983, Fediol/kommissionen (191/82, EU:C:1983:259, punkt 31) och domen av den 17 januari 2002, Rica Foods/kommissionen (T-47/00, EU:T:2002:7, punkt 55), inte underbygger denna slutsats. Även om det av dessa domar framgår att en person endast kan vara personligen berörd av en rättsakt ”när vissa processrättsliga skyddsregler har föreskrivits för denna person i de tillämpliga gemenskapsbestämmelserna”, ger domarna emellertid inget stöd för argumentet att talerätten bör begränsas till de grunder som avser åsidosättande av processuella rättigheter.

147. GE och RFA anser att när det väl har fastställts att en person är direkt och personligen berörd måste dennes talan anses kunna tas upp till sakprövning i dess helhet. Alla berörda parter i den mening som avses i grundförordningen, oavsett om de är tillverkare, exportörer, importörer eller sammanslutningar som företräder dem, åtnjuter samma rättigheter enligt förordningen.

148. Rådet har gjort gällande att tribunalen inte gjorde en felaktig rättstillämpning när den begränsade de båda sammanslutningarnas rätt att väcka talan i eget namn till deras tionde grund, nämligen åsidosättandet av deras processrättsliga garantier. Kommissionen delar denna uppfattning

b) Bedömning

149. Jag erinrar inledningsvis om att tribunalen, i punkterna 85 och 87 i den överklagade domen, fann att GE och RFA var direkt och personligen berörda av den omtvistade förordningen, eftersom de i egenskap av berörda parter i förfarandet omfattades av de processrättsliga garantier som de åtnjuter genom artiklarna 6.7, 19.1, 19.2, 20.2, 20.4 och 20.5 i grundförordningen. Härav drog tribunalen slutsatsen att GE och RFA följaktligen endast kunde åberopa den tionde grunden till stöd för sin talan i första instans, nämligen den enda grund som syftar till att tillvarata deras processuella rättigheter.

150. Det bör noteras att ingen av parterna har bestritt tribunalens bedömning att den tionde grunden till stöd för talan i första instans kunde tas upp till sakprövning, eller tribunalens bedömning att detta är det enda sättet att tillvarata de processuella rättigheter som GE och RFA i förevarande fall åtnjuter i enlighet med bestämmelserna i grundförordningen.

151. GE och RFA har däremot kritiserat tribunalen för att ha begränsat räckvidden för prövningen av deras talan i eget namn till den grunden, medan de anser att de när deras talerätt väl hade erkänts hade rätt att ifrågasätta den omtvistade förordningens materiella lagenlighet.

152. Till stöd för detta resonemang har GE och RFA i huvudsak anfört tre invändningar mot tribunalens bedömning i punkterna 79, 81 och 85–87 i den överklagade domen, varav ingen förefaller vara välgrundad.

153. För det första anser jag att kritiken mot punkt 79 i den överklagade domen inte kan godtas, nämligen att tribunalen felaktigt drog slutsatsen att GE och RFA inte var direkt berörda av den omtvistade förordningen i den mån denna innebär att antidumpningstullar införs. Oberoende av den felaktiga rättstillämpning som konstaterades ovan är det enligt min mening uppenbart att, såsom tribunalen funnit, införandet av antidumpningstullarna inte ändrar den rättsliga ställningen för GE och RFA vad gäller deras rätt att väcka talan i eget namn, i synnerhet eftersom dessa sammanslutningar inte själva är skyldiga att betala denna tull.

154. Vad för det andra gäller de invändningar som tas upp i punkterna 81 respektive 85–87 i den överklagade domen, är det viktigt att påpeka att det av den rättspraxis som tribunalen med rätta har hänvisat till i punkt 81 i den överklagade domen framgår att den omständigheten att en person deltar i det förfarande som leder till antagandet av en unionsrättsakt utmärker denna person med avseende på rättsakten i fråga enbart när vissa processrättsliga skyddsregler har föreskrivits för denna person i de tillämpliga unionsbestämmelserna. ( 20 )

155. GE och RFA har med rätta gjort gällande att det inte uttryckligen framgår av domen av den 4 oktober 1983, Fediol/kommissionen (191/82, EU:C:1983:259, punkt 31), att den omständigheten att sammanslutningar som GE och RFA erkänns åtnjuta sådana processuella garantier innebär att endast den grund som avser åsidosättande av dessa garantier kan tas upp till sakprövning.

156. Domstolen har emellertid redan slagit fast, med hänvisning till den domen och genom att ogilla ett överklagande som uppenbart ogrundat, att en person eller enhet som åtnjuter en sådan processuell rättighet i princip, om det finns någon form av processrättslig garanti, inte har rätt att väcka talan mot en unionsrättsakt för att bestrida den materiella lagenligheten av denna. ( 21 ) Såsom bland annat framgår av domstolens dom av den 4 oktober 1983, Fediol/kommissionen (191/82, EU:C:1983:259, punkt 31), grundas den exakta omfattningen av en enskilds rätt att överklaga en unionsrättsakt på den rättsliga ställning som denne genom unionslagstiftningen getts i syfte att skydda de legitima intressen som erkänns.

157. Härav följer att enbart åberopandet av förekomsten av processrättsliga garantier, och detta även om parterna i anslutningsöverklagandet kan åtnjuta sådana processrättsliga garantier i eget namn, inte i sig innebär att talan kan tas upp till sakprövning om den grundas på åsidosättande av materiella rättsregler. ( 22 )

158. I förevarande fall har varken GE eller RFA till stöd för sitt anslutningsöverklagande angett, eller än mindre visat, att grundförordningen ger representativa sammanslutningar materiella rättigheter eller ålägger dem materiella skyldigheter i eget namn som överskrider de processuella garantier som tillerkänns dem genom denna förordning och som skulle ha motiverat tribunalens sakprövning av de övriga grunder för talan i första instans som dessa sammanslutningar i eget namn har åberopat mot giltigheten av den omtvistade förordningen.

159. Den andra invändningen som framförts av GE och RFA kan enligt min mening därför inte godtas.

160. För det tredje har GE och RFA kritiserat tribunalen för att i förevarande fall ha avvisat den lösning som följer av domen av den 24 mars 1993, CIRFS m.fl./kommissionen (C‑313/90, EU:C:1993:111, punkterna 28–30), genom att underkänna dessa sammanslutningars argument att deras ställning var jämförbar med ställningen för en förhandlare i den mening som avses i den domen, och att de följaktligen hade talerätt.

161. Det är visserligen sant att den roll som en sammanslutning haft i samband med att en akt antagits i den mening som avses i artikel 263 FEUF kan motivera att sammanslutningens talan tas upp till sakprövning, trots att sammanslutningens medlemmar inte berörs direkt och personligen av den, särskilt då sammanslutningens förhandlingsposition har påverkats av rättsakten. ( 23 )

162. Med tanke på att domen av den 24 mars 1993, CIRFS m.fl./kommissionen (C‑313/90, EU:C:1993:111), inte var tillämplig i förevarande fall, anser jag emellertid inte att tribunalen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.

163. Det bör dock noteras att i det mål som gav upphov till den domen var CIRFS kommissionens samtalspartner vid inrättandet av en policy för statligt stöd till branschen för syntetiska fibrer, liksom vid förlängningen och anpassningen av policyn. CIRFS hade aktivt fört förhandlingar med kommissionen under det förfarande som hade föregått tvisten, särskilt genom att skriftligt delge kommissionen sina synpunkter och genom att upprätthålla en nära kontakt med de behöriga enheterna vid denna institution. ( 24 )

164. Enligt domstolens praxis rörde det mål som gav upphov till domen av den 24 mars 1993, CIRFS m.fl./kommissionen (C‑313/90, EU:C:1993:111), således särskilda situationer där sökanden hade en tydligt avgränsad ställning som förhandlingspart, vilken hade ett nära samband med själva föremålet för beslutet, varigenom de försattes i en faktisk situation som särskilde dem från alla andra personer, ( 25 ) en situation som domstolen själv, inom ramen för förfaranden enligt artikel 108.2 FEUF, har benämnt som särskilda eller till och med som undantag. ( 26 )

165. GE och RFA har dock inte på något sätt visat att den omständigheten att de var branschföreträdare för en industrinäring som troligen skulle komma att omfattas av antidumpningsåtgärder från rådets sida, gjorde att deras situation var jämförbar med den exceptionella situation som utmärkte en förhandlare i det mål som gav upphov till domen av den 24 mars 1993, CIRFS m.fl./kommissionen (C‑313/90, EU:C:1993:111), såsom kommissionen med rätta har slagit fast i punkt 86 i den överklagade domen.

166. Jag föreslår därför att den tredje invändningen ska underkännas och att anslutningsöverklagandet inte ska bifallas såvitt avser någon del av den första grunden.

167. För det fall domstolen, i motsats till vad jag föreslår, skulle finna att huvudöverklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grund som rådet har åberopat, är det i detta skede nödvändigt att i andra hand pröva den andra och den tredje grunden, vilka båda rör föremålet för den tvist som tribunalen har avgjort.

D. Den andra grunden för huvudöverklagandet: felaktig tolkning av artikel 9.5 i grundförordningen

168. Till att börja med har rådet noterat att tribunalen i sin bedömning i punkterna 174–246 i den överklagade domen fann att institutionerna, utan undantag, var skyldiga att beräkna en individuell tullsats för varje tillverkare som ingick i urvalet. Rådet har gjort gällande att varken WTO:s antidumpningsavtal eller artikel 9.5 i grundförordningen ålägger institutionerna att göra det omöjliga, eftersom bioetanolindustrins struktur och funktionssätt helt enkelt inte erbjuder något sätt att beräkna en individuell dumpningsmarginal för de fyra utvalda tillverkare som GE och RFA företräder.

169. Den andra grunden för huvudöverklagandet består av tre delar. Den första delen rör felaktig rättstillämpning såtillvida att tribunalen felaktigt fann att artikel 9.5 i den förordningen genomför artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal och således ska tolkas i enlighet med dessa bestämmelser, vilket skulle vara contra legem. I den andra grundens andra del har rådet gjort gällande att tribunalen har missuppfattat begreppet ”leverantör” i artikel 9.5 i grundförordningen, genom att utvidga detta till att även omfatta de fyra utvalda amerikanska bioetanoltillverkarna. I den tredje grunden har rådet slutligen gjort gällande att tribunalen har gjort en felaktig tolkning av uttrycket ”ogenomförbart” i den mening som avses i artikel 9.5 i grundförordningen.

1. Den andra grundens första del: felaktig rättstillämpning vad gäller konstaterandet att artikel 9.5 i grundförordningen genomför artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal och således ska tolkas i överensstämmelse med dessa bestämmelser

a) Parternas argument

170. Rådet anser att tribunalen har gjort sig skyldig till flera fall av felaktig rättstillämpning genom att tolka artikel 9.5 i grundförordningen mot bakgrund av artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal, genom att i detta avseende grunda sig på unionslagstiftaren uttryckliga avsikt att ändra denna förordning under 2012 för att genomföra det beslut som hade meddelats av WTO:s tvistlösningsorgans överprövningsorgan den 15 juli 2011 i tvisten om EG-fästdon (WT/DS397/AB/R) (nedan kallad rapporten i ärendet fästdon).

171. För det första konstaterade tribunalen i punkterna 174–184 i den överklagade domen felaktigt att artikel 9.5 i grundförordningen genomför både artikel 9.2 och artikel 6.10 i WTO:s antidumpningsavtal. Det är emellertid bestämmelserna i artiklarna 9.6 och 17 i grundförordningen som är avsedda att genomföra artikel 6.10 i WTO:s antidumpningsavtal och inte bestämmelserna i artikel 9.5. Rådet har betonat att tribunalen i punkterna 178 och 179 i den överklagade domen grundade sig på den omständigheten att Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 765/2012 av den 13 juni 2012 om ändring av rådets förordning (EG) nr 1225/2009 om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen ( 27 ) hade ändrat artikel 9.5 i grundförordningen på grund av att den var oförenlig med artiklarna 6.10, 9.2 och 18.4 i WTO:s antidumpningsavtal, vilket noterats i rapporten i ärendet fästdon. Enligt rådet kan emellertid den lilla ändring av artikel 9.5 i grundförordningen som gjordes i förordning nr 765/2012 inte leda till slutsatsen att den ursprungliga versionen av denna bestämmelse speglade unionens åtagande att införliva artiklarna 6.10, 9.2 och 18.4 i WTO:s antidumpningsavtal med sin rättsordning.

172. Rådet har vidare hävdat att det finns en skillnad mellan lydelsen av artikel 9.5 i grundförordningen och lydelsen av artikel 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal, såtillvida att det i den sistnämnda bestämmelsen endast krävs att leverantörerna ska ”namnges” och inte att ”tullbeloppet ska anges”. Den överträdelse av WTO:s antidumpningsavtal som konstaterades i rapporten i ärendet fästdon, som endast berörde import från länder utan marknadsekonomi, kan därför inte åberopas med stöd av domen av den 7 maj 1991, Nakajima/rådet (C‑69/89, EU:C:1991:186, punkterna 26–31).

173. Rådet har slutligen gjort gällande att tribunalens tolkning, i punkterna 227–233 i den överklagade domen, av artikel 9.5 i grundförordningen i överensstämmelse med artiklarna 9.2 och 6.10 i WTO:s antidumpningsavtal är contra legem. Av systematiken i, ursprunget till och lydelsen av artikel 9.5 i grundförordningen är det uppenbart att unionslagstiftaren ville göra det möjligt för den undersökande myndigheten att fastställa en landsomfattande tullsats, snarare än individuella tullsatser i situationer där individuella tullsatser var ”ogenomförbara” och inte enbart vid ett stickprovsförfarande. Genom att i punkterna 227–233 i den överklagade domen konstatera att det inte fanns något i ordalydelsen av artikel 9.5 i grundförordningen som utgjorde hinder för en tolkning av uttrycket ”ogenomförbart” i enlighet med artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal, har tribunalen emellertid enligt rådets uppfattning överskridit gränserna för en enhetlig tolkning.

174. Kommissionen har anslutit sig till rådets resonemang, samtidigt som den medger att det finns ”likheter” mellan ordalydelsen av artikel 9.5 i grundförordningen och artikel 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal. I sin replik har kommissionen tillagt att domstolen i sin dom av den 4 februari 2016, C & J Clark International och Puma (C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74, punkterna 85–92), fann att artikel 9.5 i grundförordningen inte avser att genomföra WTO-reglerna, med följd att sammanslutningarnas hela argumentation faller.

175. GE och RFA har för det första hävdat att tribunalen – genom att konstatera att unionslagstiftaren genom att anta artikel 9.5 i grundförordningen hade för avsikt att fullgöra en särskild förpliktelse som den åtagit sig inom ramen för antidumpningsavtalet – fastställde en faktisk omständighet, och att rådets ifrågasättande av denna omständighet inte kan tas upp till sakprövning inom ramen för överklagandet.

176. Nämnda sammanslutningar har för det andra gjort gällande att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den fann att artikel 9.5 i den förordningen genomför artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal, mot bakgrund av förordning nr 765/2012. Om så inte vore fallet skulle endast en uttrycklig hänvisning vara tillåten.

177. GE och RFA har även bestritt att tolkningen av artikel 9.5 i grundförordningen i överensstämmelse med artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal är contra legem. Det framgår av punkt 339 i rapporten i ärendet fästdon att undantag från skyldigheten att tillämpa individuella dumpningsmarginaler avser en situation i vilken den undersökande myndigheten använder sig av ett stickprov.

b) Bedömning

178. Först och främst är det viktigt att erinra om att det i artikel 9.5 första stycket i grundförordningen, i den version som är tillämplig i förevarande mål, föreskrivs att ”en antidumpningstull ska på ett icke-diskriminerande sätt och med ett i varje enskilt fall lämpligt belopp införas på import av en produkt som, oavsett var den kommer ifrån, konstaterats vara dumpad och vålla skada, utom på import från de leverantörer vars åtaganden enligt [den förordningen] har godtagits. I den förordning genom vilken tullen införs ska tullen anges för varje leverantör eller, om detta är praktiskt ogenomförbart och som regel i de fall som avses i artikel 2.7 a [i samma förordning], för varje berört leverantörsland”. ( 28 )

179. I artikel 6.10 i WTO:s antidumpningsavtal föreskrivs att ”[s]om regel skall myndigheterna fastställa individuella dumpningsmarginaler för varje känd berörd exportör eller tillverkare av varan i fråga. När antalet exportörer, tillverkare, importörer eller varuslag är så stort att ett sådant förfarande blir ohanterligt, får myndigheterna begränsa sin prövning … till ett [rimligt] antal berörda parter eller varor genom ett statistiskt representativt urval …”.

180. I artikel 9.2 i samma avtal anges att ”[n]är en antidumpningstull införs för en vara, skall den i varje enskilt fall tas ut med vederbörligt belopp på ett icke-diskriminerande sätt för all import av sådan vara, oavsett ursprung, som befinns vara dumpad och förorsaka skada, utom för import från leverantörer som lämnat prisåtaganden vilka accepterats enligt villkoren i detta avtal. Myndigheterna skall namnge leverantören eller leverantörerna av den berörda varan. Om flera leverantörer från samma land berörs och det är ogörligt att namnge alla får myndigheterna i stället namnge det berörda leverantörslandet. Om flera leverantörer från mer än ett land berörs, får myndigheterna antingen namnge alla berörda leverantörer eller om detta är ogörligt, alla berörda leverantörsländer”.

181. I den aktuella grundens första del har rådet, med stöd av kommissionen, kritiserat tribunalen för att i punkt 180 i den överklagade domen ha konstaterat att unionslagstiftaren, genom att anta artikel 9.5 första stycket i grundförordning, avsåg att genomföra en särskild skyldighet som den åtagit sig inom ramen för WTO och som följer av artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal, i den mening som avses i den rättspraxis som bygger på domen i Nakajima (dom av den 7 maj 1991,Nakajima/rådet,C‑69/89, EU:C:1991:186). Enligt tribunalens resonemang – som har bestritts av institutionerna – framgår unionslagstiftarens (ursprungliga) avsikt av den ändring av artikel 9.5 första och andra stycket i grundförordningen som gjordes i förordning (EU) nr 765/2012 till följd av rapporten i ärendet fästdon.

182. Institutionerna har vidare klandrat tribunalen för att den på grundval av ovanstående överväganden, särskilt i punkt 184 i den överklagade domen, har konstaterat att det var nödvändigt att tolka artikel 9.5 i grundförordningen i överensstämmelse med artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal, även om de tydligt medger att det finns likheter, eller en ”nära likhet” för att återge det uttryck som använts av kommissionen, mellan de relevanta bestämmelserna i artikel 9.5 i grundförordningen och artikel 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal.

183. Jag instämmer endast delvis i rådets och kommissionens resonemang.

184. Det är visserligen sant att enbart en jämförelse mellan ordalydelsen av artikel 9.5 i grundförordningen, som avser införandet av en antidumpningstull, och artikel 6.10 i WTO:s antidumpningsavtal, som avser användning av ett stickprovsförfarande för att fastställa dumpningsmarginalen för bland annat ett stort antal tillverkare och exportörer, tydligt visar att den första av dessa artiklar inte på något sätt avsåg att införliva den skyldighet som föreskrivs i den andra.

185. Den omständigheten att artikel 9.5 i grundförordningen, i den utsträckning som bestämmelserna i denna rör länder som inte har marknadsekonomi, i rapporten i ärendet fästdon ansågs oförenlig med bland annat artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal betyder inte att unionslagstiftaren hade för avsikt att fullgöra en särskild förpliktelse enligt artikel 6.10 i WTO:s antidumpningsavtal.

186. Ett liknande resonemang förs dessutom i domstolens dom av den 4 februari 2016, C & J Clark International och Puma (C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74), som meddelades några månader före den överklagade domen, men som inte citeras i denna. Även om domstolen i denna dom bland annat granskade rapporten i ärendet fästdon, och påpekade att WTO:s tvistlösningsorgan konstaterat att vissa av de bestämmelser i artikel 9.5 i grundförordningen som var tillämpliga vid den tidpunkten var oförenliga med vissa WTO-bestämmelser, hindrade detta inte domstolen från att slå fast att WTO:s antidumpningsavtal inte kan åberopas av en enskild för att bestrida lagenligheten av en förordning om införande av en slutgiltig antidumpningstull. I huvudsak fann domstolen att, i den mån bestämmelserna i artikel 9.5 första och andra stycket i grundförordningen hänvisade till artikel 2.7 i denna förordning, som införde ett särskilt system med detaljerade bestämmelser om beräkningen av normalvärdet för import från länder som inte har marknadsekonomi, utgjorde dessa bestämmelser en integrerad del av detta system och var ett uttryck för unionslagstiftarens vilja att behandla dessa länder på ett sätt som var specifikt för unionens rättsordning, och som skilde sig från reglerna i WTO:s antidumpningsavtal. ( 29 )

187. Jag kan dock inte instämma i kommissionens argument att domen av den 4 februari 2016, C & J Clark International och Puma (C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74), som sådan utgör en grund för ogiltigförklaring av den överklagade domen på grund av att domstolen förklarat att artikel 9.5 i grundförordningen inte genomför någon särskild skyldighet som den åtagit sig inom ramen för WTO:s antidumpningsavtal. I den domen uttalade sig domstolen endast om bestämmelserna i artikel 9.5 i grundförordningen, som hänvisar till de särskilda bestämmelser om länder utan marknadsekonomi som nämnts ovan och som fastställts i artikel 2.7 i den förordningen. Domen C & J Clark International och Puma (C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74) rörde således inga andra bestämmelser i artikel 9.5 i grundförordningen, som fortfarande är i kraft, i synnerhet det mesta av första stycket, enligt vilket det i den förordning genom vilken tullen införs ska anges tullen för varje leverantör eller, om detta är praktiskt ogenomförbart, för varje berört leverantörsland, när det gäller tredjeländer som har marknadsekonomi. Det är dessa bestämmelser som är i fråga i förevarande mål.

188. Även om tribunalen enligt min mening således felaktigt fann att artikel 9.5 i grundförordningen fullgör en särskild förpliktelse enligt artikel 6.10 i WTO:s antidumpningsavtal innebär inte domstolens konstaterande i dom av den 4 februari 2016, C & J Clark International och Puma (C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74) att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den fann att unionslagstiftaren genom att anta artikel 9.5 i grundförordningen avsåg att fullgöra den särskilda förpliktelse som avses i artikel 9.2 i det avtalet.

189. Jag anser dock att detta fel följer av resonemanget i punkterna 178–183 i den överklagade domen. Av dessa punkter i den överklagade domen framgår nämligen att tribunalen av de ändringar av artikel 9.5 i grundförordningen som infördes genom förordning nr 765/2012, bland annat till följd av antagandet av rapporten i ärendet fästdon, drog slutsatsen att unionslagstiftaren avsåg att fullgöra den särskilda förpliktelse som avses i artikel 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal genom att anta artikel 9.5 i grundförordningen, i dess ursprungliga lydelse.

190. För det första anser jag att det är svårt att i efterhand fastställa att unionslagstiftaren, när denna antog grundförordningen år 2009, avsåg att fullgöra en särskild förpliktelse som den åtagit sig inom ramen för WTO:s antidumpningsavtal enbart grundat på de ändringar av förordningen som gjordes år 2012. Det är tvärtom nödvändigt att det av den berörda särskilda bestämmelsen i unionsrätten kan fastställas att den avser att i unionsrätten fullgöra en sådan särskild förpliktelse som följer av WTO-avtalen. ( 30 )

191. För det andra rörde de ändringar av artikel 9.5 i grundförordningen som gjordes år 2012, som jag redan påpekat, det första och det andra stycket i denna artikel, som rörde de särskilda bestämmelser beträffande dumpning från länder som inte har marknadsekonomi som avses i artikel 2.7 i den förordningen. Ändringarna rörde följaktligen inte de bestämmelser i artikel 9.5 första stycket som är i fråga i förevarande mål.

192. Till stöd för sitt resonemang har tribunalen i punkterna 182 och 183 i den överklagade domen påpekat att den omständigheten att dessa ändringar inte rörde bestämmelserna i artikel 9.5 första stycket i grundförordningen inte visar att unionslagstiftaren vid tidpunkten för antagandet av denna artikel avsåg att fullgöra en särskild förpliktelse som den åtagit sig inom ramen för WTO:s antidumpningsavtal. Jag är snarare övertygad om att denna omständighet ger stöd för den motsatta uppfattningen.

193. Jag anser därför att tribunalen, i punkterna 178–183, felaktigt slog fast att avsikten med artikel 9.5 i grundförordningen var att fullgöra de särskilda förpliktelser som den åtagit sig inom ramen för artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal.

194. Enligt min mening är detta fel inte tillräckligt för att upphäva den överklagade domen.

195. Som framgår av domskälen till den överklagade domen, särskilt punkterna 184, 193 och 227, gjorde tribunalen enligt min mening en riktig bedömning när den konstaterade att de relevanta bestämmelserna i artikel 9.5 i grundförordningen ska tolkas i överensstämmelse med artiklarna 6.10 och 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal, särskilt mot bakgrund av att artikel 9.5 i grundförordningen och artikel 9.2 i WTO:s antidumpningsavtal har nästan identisk ordalydelse.

196. På ett principiellt plan ska det påpekas att den omständigheten att en bestämmelse i ett internationellt avtal saknar direkt effekt inte hindrar att den kan åberopas för en enhetlig tolkning av unionens sekundärrätt. Domstolen har nämligen redan slagit fast att den omständigheten att internationella avtal som gemenskapen har slutit har företräde framför gemenskapens sekundärrätt medför att denna så långt möjligt ska tolkas i överensstämmelse med dessa avtal, ( 31 ) inklusive när de sistnämnda saknar direkt effekt. ( 32 ) Både rådet och kommissionen delar denna uppfattning.

197. Att tolka en sekundärrättslig bestämmelse i överensstämmelse med ett internationellt avtal förutsätter emellertid en hermetisk överensstämmelse mellan de olika bestämmelserna och är begränsat till ”så långt möjligt”.

198. Detta innebär att en sekundärrättslig bestämmelse bör vara öppen för flera möjliga tolkningar. Om dess innebörd däremot är entydig och står i strid med en bestämmelse i ett internationellt avtal av högre rang är det inte möjligt att tolka förstnämnda bestämmelse i överensstämmelse med den sistnämnda. I ett sådant fall är det nödvändigt att tolka bestämmelse