ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Det framgår av handlingarna i målet att sökanden är ett enmansbolag med begränsat ansvar, som bildats enligt kambodjansk rätt i maj 2013 och som i sin helhet ägs av Cronus International Co. Ltd, ett bolag med säte i Hongkong, som i sin tur till 100 procent ägs av en kinesisk cykeltillverkare, Guangzhou Cronus Bicycle Fashion Sports Co. Ltd Det sistnämnda bolaget äger även 100 procent av kapitalet i det kinesiska bolaget Guangzhou Cronus Bicycles Co. Ltd, som tillverkar cyklar, ramar och lackerade ramar, och är närstående en annan kinesisk cykeltillverkare, Shine Wheel Bicycle Co. Ltd, som upphörde med sin tillverkning den 1 juni 2014. Sökanden angav inte i tabellerna D 5 och D 6, vilka bifogats formuläret, att bolaget var närstående Shine Wheel Bicycle, utan lämnade uppgifter om denna leverantör först den 27 oktober 2014, som svar på kommissionens begäran om ytterligare upplysningar av den 16 oktober 2014.
90

Dessa kompletterande skäl gör det faktiskt möjligt, inom ramen för förevarande talan om ersättning för den skada som sökanden påstått sig ha lidit under perioden från den 26 juli 2010 till den 23 januari 2012, dels för sökanden att förstå skälen till att bolaget var uppfört i de omtvistade förteckningarna under denna period, dels för tribunalen att göra en samlad bedömning av de orsaker som enligt parterna låg till grund för den skada som sökanden anser sig ha lidit under den ovannämnda perioden.
9

Sökanden bifogade tabell F.2 till formuläret i vilket sökandens samtliga inköp av delar mellan den 1 september 2013 och den 31 augusti 2014 (nedan kallad referensperioden) räknas upp. Av denna tabell framgår att fem bolag angetts som sökandens leverantörer, närmare bestämt Creative Cycles Pvt Ltd, Great Cycles Pvt Ltd, Continental Cycles Pvt Ltd, Kelani Cycles Pvt Ltd och Flying Horse Pvt Ltd Även om det stämmer, såsom kommissionen har angett, att sökanden inte fyllt i kolumnen ”närstående eller icke-närstående” i nämnda tabell, vilken syftar till att fastställa eventuella kopplingar till leverantörerna, är det ändå av betydelse att påpeka att sökanden angett att det finns en koppling till Great Cycles genom att på sidan 11 i formuläret ange att sökanden och Great Cycles ägare är en och samma person.
6

Intervenienten åberopade i sin invändning de registreringshinder som anges i artikel 8.1 b och 8.5 i förordning nr 207/2009, och som grund angavs följande äldre varumärken: — EU-ordmärket VIÑA SOL, för vilket registreringansökan getts in den 12 februari 1997 och som registrerats den 29 oktober 1998 under nummer 462523, varpå registreringen förnyats den 5 mars 2007 för ”alkoholhaltiga drycker (förutom öl)”, i klass 33; — det spanska ordmärket VIÑA SOL, för vilket registreringansökan getts in den 9 maj 1944 och som registrerats den 13 januari 1947 under nummer 152231, varpå registreringen förnyats den 11 september 2007 för ”samtliga vinkategorier, förutom vitt bordsvin, extra torrt, med egenskaper som liknar Rhen-vinernas”, i klass 33; — det spanska ordmärket VIÑA SOL, för vilket registreringansökan getts in den 25 maj 1973 och som registrerats den 21 mars 1977 under nummer 715524, varpå registreringen förnyats den 25 mars 2003 för ”brandy”, i klass 33.
1

Europeiska kommissionen konstaterade genom beslut C(2014) 9295 slutlig av den 10 december 2014, om ett förfarande enligt artikel 101 [FEUF] och artikel 53 i EES‑avtalet (AT.39780 – Kuvert) (nedan kallat det angripna beslutet) att bland annat sökandebolagen Printeos SA, Tompla Sobre Exprés SL, Tompla Scandinavia AB, Tompla France SARL och Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH, hade överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) genom att, under perioden från den 8 oktober 2003 till den 22 april 2008, ha deltagit i en kartell som ingåtts och genomförts på den europeiska marknaden för standardkuvert via katalog och särskilda tryckta kuvert, inbegripet i Danmark, Tyskland, Frankrike, Sverige, Förenade kungariket och Norge. Denna kartell hade till syfte att samordna försäljningspriserna, dela upp kunderna och utbyta känsliga kommersiella uppgifter. Utöver sökandebolagen deltog Bong-koncernen (nedan kallad Bong), koncernen GPV France SAS and Heritage Envelopes Ltd (nedan kallad GPV), koncernen Holdham SA (nedan kallad Hamelin) och koncernen Mayer-Kuvert (nedan kallad Mayer-Kuvert) i kartellen. Det angripna beslutet riktade sig även till de koncernerna.
113

Vad gäller de två hälsopåståendena om kolhydrat–elektrolytlösningar konstaterar tribunalen att kommissionen enligt bilagan till förordning nr 432/2012 godkänt hälsopåståendet att kolhydrat–elektrolytlösningarna bidrar till att bibehålla prestationsförmågan under långvarig uthållighetsträning och hälsopåståendet att dessa lösningar förbättrar vattenupptaget vid fysisk träning. För att påståendena ska få användas bör kolhydrat–elektrolytlösningarna innehålla 80–350 kcal/l från kolhydrater, och minst 75 procent av energin bör komma från kolhydrater med hög glykemisk respons, till exempel glukos, glukospolymerer och sackaros. Dessa drycker bör dessutom innehålla 20 millimol per liter (460 milligram per liter) och 50 millimol per liter (1150 milligram per liter) natrium och ha en osmolalitet på 200–330 milliosmol per kilogram vatten.
I ett sådant fall som avser fortgående skada, ska preskription i enlighet med artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol anses ha inträtt avseende den period som ligger mer än fem år före den dag då den preskriptionsavbrytande handlingen vidtogs, utan att detta påverkar de eventuella anspråk som har uppkommit under senare perioder. Immateriell skada på ett företags renommé är att anse som en sådan fortgående skada. Även om ett företags renommé kan ta skada på olika sätt, är en sådan skada generellt sett en skada som förnyas dagligen och föreligger så länge som den för företagets renommé skadevållande omständigheten inte upphör. Så är fallet bland annat då företagets skadade renommé beror på ett kommissionsbeslut som inledningsvis antogs och offentliggjordes genom ett pressmeddelande och som sedan offentliggjordes i en sammanfattning i Europeiska unionens officiella tidning.

Det finns – i ett mål som rör ett kommissionsbeslut med åläggande om böter för konkurrensbegränsande beteende – ett orsakssamband mellan underlåtenheten att inom skälig handläggningstid meddela dom och uppkomsten av den skada som åsamkades sökanden på grund av att sökanden betalade bankgarantiavgifter under den tid som motsvarar den tid som tribunalen underlät att meddela dom inom skälig handläggningstid. När sökanden väckte talan i målet, och när den ställde en bankgaranti, så var det inte möjligt att förutse att tribunalen skulle underlåta att meddela dom inom skälig handläggningstid. Sökanden kunde också förvänta sig att sökandens talan skulle handläggas inom skälig handläggningstid. Vidare kan det konstateras att tribunalens underlåtenhet att inom skälig handläggningstid meddela dom i målet inträffade efter sökandens ursprungliga val att ställa en bankgaranti. Sambandet mellan den oskäliga handläggningstiden och betalningen av bankgarantiavgifter under den period som motsvarar den tid under vilken tribunalen åsidosatte sin skyldighet att meddela dom inom skälig handläggningstid, kan således inte ha brutits genom sökandens ursprungliga val att inte omedelbart betala en del av de böter som ålades genom kommissionsbeslutet och att ställa en bankgaranti.

(se punkt 160)
106

En sådan kompletterande motivering kan inte anses ha framställts för sent, eftersom den enbart syftar till att komplettera de skäl som redan angetts på grundval av de faktiska omständigheter som var kända för sökanden vid den tidpunkt då de angripna rättsakterna antogs (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 april 2015, Tomana m.fl./rådet och kommissionen, T-190/12, EU:T:2015:222, punkt 152). Under dylika omständigheter har, även om mer utförliga skäl hade varit att föredra, de skäl som angetts gjort det möjligt för sökanden att få tillräcklig kännedom om de motiv som föranlett de restriktiva åtgärderna, och att bestrida dem. På samma sätt möjliggör de angivna skälen att tribunalen prövar lagenligheten av de angripna rättsakterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2015, Ministry of Energy of Iran/rådet, T‑564/12, EU:T:2015:599, punkterna 45 och 46).
270

Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Tempus Energy Ltd och Tempus Energy Technology Ltd har yrkat att kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Kommissionen har tappat målet och ska därför bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Tempus Energy Ltd och Tempus Energy Technology Ltd
76

Domstolen själv har nämligen slagit fast att lösningen i nämnda domar är av undantagskaraktär som kan förklaras av de särskilda situationer i vilka denna lösning valdes och att detta framgår av själva lydelsen i dessa domar (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 6 mars 2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/kommissionen, C‑248/12 P, ej publicerat, EU:C:2014:137, punkterna 23 och 26). Domstolen påpekade således att det var i undantagsfall som den hade bedömt att en sökande kunde vara direkt berörd i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF när andra faktorer, till exempel den rent teoretiska möjligheten att inte genomföra det aktuella beslutet, gjorde att sökanden kunde anses ha ett direkt intresse därav (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2009, kommissionen/Ente per le Ville Vesuviane och Ente per le Ville Vesuviane/kommissionen, C‑445/07 P och C‑455/07 P, EU:C:2009:529, punkt 58, och beslut av den 6 mars 2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/kommissionen, C‑248/12 P, ej publicerat, EU:C:2014:137, punkt 25).
62

Som svar på tribunalens skriftliga fråga (punkt 42 ovan) och vid förhandlingen har sökanden dessutom bestritt att ett avtal skulle föreligga mellan sökanden och rådet så att samtliga beslut om att vidta restriktiva åtgärder gentemot sökanden skulle delges till dennes advokaters adress, och sålunda via dessa advokater. Handlingarna i målet gör det inte möjligt att dra slutsatsen att ett dylikt avtal slutits mellan sökanden och rådet. Det framgår visserligen av handlingarna i målet att skrivelsen av den 28 oktober 2010 (punkt 10 ovan), som ställdes direkt till sökanden, besvarades av dennes advokater genom skrivelserna av den 6, respektive den 20 december 2010 (punkt 11 ovan), där deras tjänsteadress angavs längst ned på sidan, och där rådet uppmanades att ge advokaterna tillgång till handlingarna i målet och informera dem om de uppgifter som lagts till grund för beslutet att vidta restriktiva åtgärder gentemot deras klient, och att med hänvisning till sistnämnda skrivelser rådet därefter ställde skrivelsen av den 22 februari 2011 (punkt 13 ovan) direkt till sökandens advokater. Även om denna skriftväxling styrker att sökanden kontaktade rådet via sina advokater och att dessa ansökte om tillgång till handlingarna i målet eller om att meddelas vissa uppgifter, framgår det emellertid inte härav att sökanden, med undantag från vad som föreskrivs i tillämpliga bestämmelser (se punkt 61 ovan), gav rådet rätt att kommunicera med sökanden på indirekt väg, via dennes advokater. Det framgår bland annat av skrivelsen av den 18 juli 2011 (punkt 14 ovan) och av skrivelsen av den 5 december 2011 (punkt 16 ovan) att sökanden och rådet, vid vissa tillfällen, fortsättningsvis kommunicerade direkt med varandra. Det framgår dessutom av skrivelserna av den 15 januari och den 31 juli 2015 (punkterna 30 och 33 ovan) att sökanden önskade att de relevanta handlingar som fanns i rådets akt skulle skickas direkt till sökanden. Det kan följaktligen konstateras att sökanden inte ingått något avtal med rådet om att de aktuella rättsakterna skulle delges till dennes advokaters adress, det vill säga via dennes advokater.
18

Syftet med artikel 15.1 a i förordning nr 207/2009, enligt vilken det inte är nödvändigt att det föreligger en absolut likhet mellan den form i vilken varumärket används och den i vilken det är registrerat, är att möjliggöra för innehavaren av varumärket att i dess kommersiella användning ge kännetecknet varierande former som inte förändrar dess särskiljande egenskaper, för att bättre kunna anpassa sig till kommersiella krav och till de krav som marknadsföringen av de aktuella varorna eller tjänsterna ställer. I enlighet med dess syfte ska denna bestämmelses materiella tillämpningsområde begränsas till situationer i vilka ett kännetecken som faktiskt används av innehavaren av ett varumärke som beteckning för de varor eller tjänster för vilka varumärket är registrerat utgör den form i vilken samma varumärke utnyttjas kommersiellt. I sådana situationer, när det kännetecken som används kommersiellt endast försumbart skiljer sig från den form i vilken det är registrerat på så sätt att de två kännetecknen vid en helhetsbedömning kan anses motsvara varandra, föreskrivs i ovannämnda bestämmelse att skyldigheten att använda det registrerade varumärket kan uppfyllas genom att bevis om användning inges beträffande den form av kännetecknet som använts i handeln (dom av den 10 juni 2010, Atlas Transport/harmoniseringskontoret – Hartmann (ATLAS TRANSPORT), T‑482/08, EU:T:2010:229, punkt 30, dom av den 21 juni 2012, Fruit of the Loom/harmoniseringskontoret – Blueshore Management (FRUIT), T‑514/10, EU:T:2012:316, punkt 28, och dom av den 12 mars 2014, Borrajo Canelo/harmoniseringskontoret – Tecnoazúcar (PALMA MULATA), T‑381/12, EU:T:2014:119, punkt 26).
53

I motsats till vad sökandebolaget har hävdat, kan definitionen av ordet ”logistiskt” i artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 dock inte endast anses omfatta transport av varor eller personer. Nämnda ord förstås nämligen vanligtvis så, att det avser all verksamhet som rör organisation eller genomförande av en komplex process. Logistik är sålunda ett övergripande begrepp som kan omfatta olika moment såsom tillhandahållande av råvaror, materialhantering, leverans av varor eller lagerarbete. Följaktligen avses med logistiskt stöd enligt den ovannämnda bestämmelsen all verksamhet som – även om den i sig inte har något direkt eller indirekt samband med kärnvapenspridning – genom sin kvantitativa och kvalitativa betydelse kan komma att underlätta sådan spridning genom att möjliggöra för Irans regering att uppfylla specifika logistiska behov, såsom är fallet i förevarande mål inom olje- och gassektorn, vilken genererar stora inkomster för nämnda regering.
(Domstolens stadga, artiklarna 21 och 53 första stycket; tribunalens rättegångsregler (1991), artikel 44.1 c)

Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Fastställande av grundbeloppet – Fastställande av försäljningsvärdet – Överträdelsens allvar – Fastställande av böterna i proportion till bedömningsunderlaget för överträdelsens allvar – Omsättning som uppnåtts med hjälp av tjänster som omfattas av överträdelsen – Omsättning som uppnåtts under det sista hela året av deltagande i överträdelsen – Ökad omsättning under överträdelseperioden – Skyldighet att beakta omsättningen under överträdelseperioden – Föreligger inte

(Artikel 102 FEUF; EES-avtalet, artikel 54; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.3; kommissionens meddelande 2006/C 210/02, punkt 13)
På området för gemensam utrikes- och säkerhetspolitik avser kriteriet avseende stöd till Irans regering som anges i artikel 20.1 b i beslut 2010/413 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp, och i artikel 23.2 a i förordning nr 267/2012 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning nr 961/2010, som utvidgar tillämpningsområdet för de restriktiva åtgärderna för att öka de påtryckningar som utövas mot Islamiska republiken Iran, endast avser verksamheten hos en person eller enhet som, även oberoende av någon eventuell direkt eller indirekt koppling till spridning av kärnmaterial, till följd av sin kvantitativa eller kvalitativa betydelse kan främja sådan spridning genom att ge den iranska regeringen stöd i form av materiella, ekonomiska eller logistiska tillgångar eller hjälp som underlättar för denna regering att eftersträva sådan spridning. Kriteriet åsyftar således inte alla former av stöd till Irans regering, oavsett hur litet eller symboliskt det än må vara, utan enbart sådana former av stöd som genom deras kvantitativa eller kvalitativa betydelse bidrar till att Irans regering fortsättningsvis kan bedriva spridning av kärnmaterial. När kriteriet tolkas, under unionsdomstolens kontroll, i förening med syftet att utöva påtryckning på Irans regering för att få den att upphöra med spridning av kärnmaterial, definierar det omtvistade kriteriet således på ett objektivt sätt en avgränsad kategori av personer och enheter som kan få sina tillgångar frysta.

(se punkt 147)
69

Till stöd för sin bedömning åberopade kommissionen, för det första, att inget nytt stort företag hade trätt in på marknaden under de senaste 20 åren (skälen 742–746), för det andra, bedömningen av marknaden i materiellt hänseende (ratione materiae) och i geografiskt hänseende (ratione loci) (skälen 747–750), för det tredje, att det är nödvändigt för ett nytt företag som träder in på marknaderna för de aktuella tjänsterna att bygga upp en infrastruktur i hela EES (skälen 751 och 752), för det fjärde, att det är nödvändigt att ha ett egenutvecklat tekniskt nätverk (skälen 753–759), för det femte, att det är nödvändigt att ha en sorteringsinfrastruktur över hela EES (skälen 760–765) och, för det sjätte, att det är nödvändigt att ha ett eget nätverk för lufttransport (skälen 766–780).
24

Annulleringsenheten hade funnit att den ansökan som grundades på artikel 7.1 c i förordning nr 207/2009 inte skulle beaktas med anledning dels av att ansökan hade inkommit i samband med repliken, dels att det inte fanns någon skillnad i prövningen av de skäl som anges i artikel 7.1 b och 7.1 c i förordning nr 207/2009. Överklagandenämnden fann däremot inledningsvis att ansökan om ogiltighetsförklaring enligt formuläret för ansökan om detsamma grundades på artikel 52.1 a, jämförd med artikel 7 i förordning nr 207/2009. Den fann vidare att intervenienten i sin inlaga, i vilken grunderna för ansökan angavs, hade åberopat registreringshindren i artikel 7.1 b och 7.1 c utan att göra någon tydlig skillnad mellan de två registreringshindren. Överklagandenämnden slog slutligen fast – efter att ha understrukit att intervenienten uttryckligen hade åberopat artikel 7.1 b i förordning nr 207/2009 och tagit ställning till det omstridda varumärkets beskrivande karaktär i ansökan – att det skulle fastställas huruvida det omstridda varumärket skulle ogiltigförklaras med hänsyn till de absoluta registreringshindren i artikel 7.1 b och c i förordning nr 207/2009.
2

Enligt meddelandet om upphandling avsåg kontraktet ungefär 3050 fordonstimmar per vecka, under ungefär 26 veckor per år, och ungefär 675 fordonstimmar per vecka, under ungefär 7 veckor per år. Kontraktets totala värde (exklusive mervärdesskatt) uppskattades till mellan 10000000 och 12000000 euro, under en period på högst fyra år.
37

Harmoniseringsbyrån, liksom intervenienten, har bestritt att principen res judicata eller principen ne bis in idem, och uttrycket att handla i strid med sitt eget tidigare handlande (venire contra factum proprium) är tillämpliga i ett administrativt förfarande vid harmoniseringsbyrån. Båda har även bestritt att bevis på verklig användning av det äldre gemenskapsvarumärket har lagts fram, eftersom de bevis som åberopats inte var tillräckliga i detta hänseende. Till följd av ett insolvensförfarande upphörde således den ekonomiska verksamhet som det bolag som använde det varumärket bedrev; nämnda bolags senaste bokföring lämnades in år 2004 och dess fabrik lades ner år 2007. Den fabriken hade varit nära att läggas ned redan år 2004 när en rysk investerare hade övertagit den. Sökanden har varken påvisat att den faktiskt var närvarande på marknaden eller att TVR-bilar faktiskt hade sålts under den aktuella perioden. Det vaga och otillförlitliga påstående om att produktionen hade sjunkit till två, tre bilar i veckan år 2006 räcker inte. Även om konstaterandet att varumärket fanns representerat på bilutställningar dessutom påvisade marknadsnärvaro, innebär inte presentationen av prototyper i detta fall, såsom presentationen av TVR Sagaris på bilutställningen i Birmingham (Förenade kungariket) år 2004, att bilen i fråga sattes i produktion eller att den såldes efter bilutställningarna. Reklammaterialet och pressmeddelandena påvisar inte heller vare sig att modellerna i fråga faktiskt såldes under den relevanta perioden eller att varumärket faktiskt hade en marknadsandel. Sökanden skulle emellertid ha kunnat åberopa övertygande bevis om att det äldre gemenskapsvarumärket verkligen hade använts, såsom det aktuella företagets bokföring, försäljningssiffror, fakturor och annan relevant ekonomisk bevisning.
4

Den 31 mars 2003 överförde sökanden hela sin CRT‑verksamhet till ett gemensamt bolag, Matsushita Toshiba Picture Display Co. Ltd (nedan kallat MTPD), som bildats tillsammans med Matsushita Electric Industrial Co. Ltd (nedan kallat MEI). Till och med den 31 mars 2007 ägdes MTPD till 64,5 procent av MEI och till 35,5 procent av sökanden, vid vilket datum sökanden överlät sin andel till MEI, så att MTPD blev ett helägt dotterbolag till MEI och ändrade sitt firmanamn till MT Picture Display Co. Ltd. Den 1 oktober 2008 ändrade MEI sitt firmanamn till Panasonic Corp.
84

Sökandena har gjorde gällande att Echa grundat sitt beslut på en bedömning som inte gjorts mot bakgrund av alla relevanta uppgifter. Sökandena och andra berörda parter har lämnat in nya uppgifter, vilka Echa inte har beaktat. Flera gånger under det samrådsförfarande som avses i artikel 59.4 i förordning nr 1907/2006 har svaret varit att all tillgänglig litteratur har beaktats eller att uppgifterna kommer att beaktas under den fas där prioriteringar fastställs för bilaga XIV till förordning nr 1907/2006. Sökandena har gjort gällande att Echa borde ha beaktat denna information när den fattade beslut om huruvida ett ämne ska leda till betänkligheter som motsvarar de som föranleds av de ämnen som förtecknas i artikel 57 leden a–e i förordning nr 1907/2006.