Förstainstansrättens beslut (tredje avdelningen i utökad sammansättning) av den 10 januari 2002. - Starway SA mot Europeiska unionens råd. - Fastställande av rättegångskostnader. - Mål T-80/97 DEP.



Rättsfallssamling 2002 s. II-00001



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Domslut



Nyckelord

1. Förfarande - Rättegångskostnader - Fastställande - Ersättningsgilla kostnader - Begrepp

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artiklarna 90 och 91 b)

2. Förfarande - Rättegångskostnader - Fastställande - Omständigheter som skall beaktas

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 91 b)

Sammanfattning

1. Av artiklarna 91 b och 90 i förstainstansrättens rättegångsregler framgår att de ersättningsgilla kostnaderna endast omfattar kostnader med anledning av förfarandet vid förstainstansrätten, med undantag av det skede som föregår detta, samt kostnader som varit nödvändiga för detta.

( se punkterna 24 och 25 )

2. Gemenskapsdomstolen har inte behörighet att besluta om storleken på de arvoden som parterna skall utge till de egna ombuden, utan skall bestämma hur stor del av dessa arvoden som skall ersättas av den part som förpliktats att ersätta rättegångskostnaderna. När gemenskapsdomstolen fastställer rättegångskostnaderna skall den varken beakta en nationell taxa för advokatarvoden eller en eventuell överenskommelse som den berörda parten och dennes ombud eller rådgivare har ingått i detta avseende. Eftersom gemenskapsrättsliga taxeregler saknas skall gemenskapsdomstolen göra en fri bedömning av omständigheterna i målet med beaktande av tvistens föremål och art, dess betydelse ur gemenskapsrättsligt perspektiv liksom målets svårighetsgrad, omfattningen av det arbete som det rättsliga förfarandet har gett upphov till för de ombud eller rådgivare som har biträtt parterna och det ekonomiska intresse som tvisten har inneburit för parterna.

Ett måls betydelse ur gemenskapsrättslig synvinkel på grund av de nya rättsfrågor och komplicerade sakfrågor som där aktualiseras kan motivera såväl höga arvoden som att en av parterna behöver företrädas av flera ombud.

( se punkterna 26-31 )

Parter

I mål T-80/97 DEP,

Starway SA, Luynes (Frankrike), företrätt av advokaterna J.-F. Bellis och P. De Baere, med delgivningsadress i Luxemburg,

sökande,

mot

Europeiska unionens råd, företrätt av A. Tanca och S. Marquardt, båda i egenskap av ombud,

svarande,

med stöd av

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av V. Kreuschitz och S. Meany, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,

intervenient,

angående en begäran om fastställande av rättegångskostnader för vilka svaranden skall utge ersättning till sökanden med anledning av förstainstansrättens dom av den 26 september 2000 i mål T-80/97, Starway mot rådet (REG 2000, s. II-3099),

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN

(tredje avdelningen i utökad sammansättning)

sammansatt av avdelningsordföranden M. Jaeger samt domarna R. García-Valdecasas, K. Lenaerts, P. Lindh och J. Azizi,

justitiesekreterare: H. Jung,

följande

Beslut

Domskäl

Bakgrund och förfarande

1 Den 10 januari 1997 antog rådet förordning (EG) nr 71/97 om utvidgning av den slutgiltiga antidumpningstull som införts genom rådets förordning (EEG) nr 2474/93 på cyklar som har sitt ursprung i Folkrepubliken Kina till att även omfatta import av vissa cykeldelar från Folkrepubliken Kina, samt om uttag av den utvidgade tullen på sådan import som registrerats enligt förordning (EG) nr 703/96 (EGT L 16, s. 55). Denna förordning antogs på grundval av artikel 13.1 i rådets förordning (EG) nr 384/96 av den 22 december 1995 om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen (EGT L 56, 1996, s. 1), enligt vilken de antidumpningstullar som har införts genom denna förordning får utvidgas till att omfatta import av likadana produkter eller delar av sådana produkter från tredje land om gällande åtgärder kringgås.

2 I enlighet med artikel 2.1 och 2.3 i förordning nr 71/97 har den antidumpningstull som införts genom rådets förordning (EEG) nr 2474/93 om införande av en slutgiltig antidumpningstull på import till gemenskapen av cyklar som har sitt ursprung i Kina och slutgiltigt uttag av preliminär antidumpningstull (EGT L 228, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 23, s. 25) utvidgats till att omfatta import av vissa essentiella cykeldelar.

3 Genom ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 28 mars 1997 och som registrerades under målnummer T-80/97, yrkade Starway att artikel 2 i förordning nr 71/97 skulle ogiltigförklaras i den mån den var tillämplig i Starways fall. Förstainstansrätten beslutade den 17 september 1997 att tillåta kommissionen att intervenera till stöd för rådets yrkanden.

4 Genom dom av den 26 september 2000 i mål T-80/97, Starway mot rådet (REG 2000, s. II-3099, nedan kallad domen i huvudsaken) ogiltigförklarade förstainstansrätten artikel 2 i förordning nr 71/97 i den del den avsåg den import av essentiella cykeldelar som hade utförts av sökanden mellan den 20 april 1996 och den 18 april 1997. Förstainstansrätten förpliktade rådet att ersätta sökandens rättegångskostnad.

5 Genom skrivelse av den 27 oktober 2000 begärde sökanden att rådet till sökanden skulle utge ersättning på sammanlagt 4 975 000 BEF (123 327,03 euro) för rättegångskostnader som uppkommit i mål T-80/97.

6 Genom skrivelse av den 20 november 2000 begärde rådet att sökanden skulle redovisa det begärda beloppet. Som svar översände sökanden den 20 december 2000 en skrivelse till rådet med närmare redovisning av det begärda beloppet.

7 Genom skrivelse av den 15 februari 2001 besvarade rådet skrivelsen av den 20 december 2000 genom att uppge att det ansåg att det begärda beloppet var överdrivet högt. Den 22 februari 2001 bekräftade sökanden det belopp som angavs i skrivelsen av den 20 december 2000.

8 Den 8 mars 2001 svarade rådet att det inte kunde vitsorda det för rättegångskostnader begärda beloppet och att det var berett att för det fall sökanden inte omprövade beloppet låta förstainstansrätten pröva frågan.

9 Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 juli 2001 framställde sökanden, med stöd av artikel 92.1 i förstainstansrättens rättegångsregler, en begäran om fastställande av rättegångskostnader.

10 Genom inlagor som inkom till förstainstansrättens kansli den 24 september 2001 yttrade sig rådet och kommissionen över denna begäran.

Parternas yrkanden

11 Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall fastställa de rättegångskostnader som rådet skall ersätta sökanden för till 4 975 000 BEF (123 327,03 euro).

12 Rådet har yrkat att förstainstansrätten skall fastställa de ersättningsgilla rättegångskostnaderna, däribland de som uppstått i denna instans, till 1 474 000 BEF (36 539,51 euro).

13 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall fastställa de ersättningsgilla rättegångskostnaderna, däribland de som uppstått i denna instans, till 1 500 000 BEF (37 184,03 euro).

Parternas argument

14 Sökanden anser att det begärda beloppet för rättegångskostnader är befogat för det första på grund av tvistens föremål och art samt dess betydelse ur gemenskapsrättsligt perspektiv. Sökanden har påpekat att det är första gången en tvist har haft som föremål en begäran om ogiltigförklaring av en förordning om utvidgning av en antidumpningstull som antagits på grundval av artikel 13 i förordning nr 384/96. Sökanden har gjort gällande att det i detta sammanhang i detta mål för första gången har uppkommit frågor rörande huruvida de bolag som berörs av en förordning om utvidgning av en antidumpningstull har talerätt. På samma sätt har i detta mål frågan om föremålet för och bevisbördan i en utredning om kringgående av en antidumpningstull samt bevisvärdet av ursprungsintyg inom ramen för sådana utredningar tydliggjorts.

15 Rådet har gjort gällande att sökanden inte har förklarat varför den omständigheten att det var fråga om det första målet rörande detta utvidgningsförfarande för det första motiverar en hög ersättning för sökandenas råd och för det andra visar att målet i huvudsaken med nödvändighet var komplext.

16 Rådet har uppgett att sökanden i sin ansökan inte har framställt några argument rörande frågan huruvida talan kan tas upp till sakprövning och att sökanden i sin replik endast redogjort för relevant rättspraxis. Ingenting tyder på att det varit nödvändigt att företa någon särskild utredning härvidlag. Dessutom anser rådet, med stöd av kommissionen, att den motivering som ledde till förstainstansrättens slutsats att sökanden var direkt berörd av den omtvistade förordningen är begränsad till de särskilda omständigheter som är för handen i det aktuella fallet eftersom sökanden, som framgår av domen i huvudsaken, inte var befriad från den utvidgade tullen förrän den väsentligen hade ändrat mönstret för var delarna hämtades. Vad härefter gäller frågan om bevisbördan i en utredning om antikringgående har rådet gjort gällande att sökanden var av den åsikten att institutionerna inte hade förebringat någon bevisning om att ifrågavarande cykeldelar hade sitt ursprung i det land som omfattades av den slutgiltiga antidumpningstullen. Förstainstansrätten ogiltigförklarade däremot förordning nr 71/97 på den grunden att institutionerna hade underlåtit att med omsorg och opartiskhet undersöka de dokument som hade överlämnats till dem under det administrativa förfarandet (punkt 119 i domen i huvudsaken). På samma sätt anser rådet och kommissionen att det arbete som sökandens advokater nedlagt med avseende på bevisvärdet av de olika handlingar som överlämnats till kommissionen inte gör de begärda beloppen för advokatarvode befogade. Domen i huvudsaken har nämligen i detta hänseende i huvudsak följt de principer som gäller vid bevisvärderingen.

17 Sökanden anser härefter att målets svårighetsgrad har krävt en avsevärd arbetsinsats under rättegången. Eftersom det var första gången som en talan väcktes mot en förordning om utvidgning kunde sökanden nämligen inte stödja sig på rättspraxis. Dessutom var målet särskilt svårt med hänsyn till sakomständigheternas, och särskilt bevisningens, komplexitet. Sökanden har påpekat att det var på kommissionens begäran som sökanden var tvungen att ta fram en mycket omfattande dokumentation för att det under det administrativa förfarandet skulle gå att kartlägga ifrågavarande cykeldelars ursprung. Sökanden har angett att den i förstainstansrätten var tvungen att såväl i skrift som under förhandlingen redovisa skälen till att den inte hade kunnat tillhandahålla de ursprungsintyg som kommissionen under det administrativa förfarandet hade begärt av sökanden och att den såg sig nödsakad att för förstainstansrätten bevisa att de handlingar som överlämnades till kommissionen under det administrativa förfarandet gjorde det möjligt att även i avsaknad av ursprungsintyg kartlägga de importerade delarnas ursprung. Sökanden har påpekat att det krävdes 6 sidor med förklaringar och bilagor på 82 sidor för att bevisa ursprunget av en enda cykeldel och att det av domen i huvudsaken framgår att komplexiteten av den av kommissionen begärda bevisningen har varit betydande för lösningen av tvisten. Sökanden har medgett att förstainstansrätten i domen i huvudsaken inte har utrett ifrågavarande cykeldelars ursprung. Skälet till detta kan emellertid vara att förstainstansrätten redan hade tillräckligt underlag för att ogiltigförklara artikel 2 i förordning nr 71/97 av andra skäl.

18 Enligt rådet var det inte under det processuella förfarandet vid förstainstansrätten utan under det administrativa förfarandet vid kommissionen som det framkom att åberopade sakomständigheter och bevis i förevarande fall var komplexa. De rättegångskostnader som uppstått på grund av denna komplexitet kan därför inte fastställas av förstainstansrätten (domstolens beslut av den 30 november 1994 i mål C-294/90 DEP, British Aerospace mot kommissionen, REG 1994, s. I-5423, punkterna 11-14, och i mål C-222/92 DEP, SFEI m.fl. mot kommissionen, REG 1994, s. I-5431, punkterna 11-13). Det var inte särskilt svårt i sig för sökanden att förklara det problem med bevisningen som uppstod under det administrativa förfarandet. Rådet har framhållit att sökanden under förhandlingen, när förstainstansrätten begärde att det skulle visas att mängden dokument som ingetts till förstainstansrätten kunde bevisa ifrågavarande cykeldelars ursprung, invände att en en förhandling inte var lämpad för detta.

19 Kommissionen har tillagt att sökandenas advokater redan hade gett sökanden rådgivning under hela det administrativa förfarandet varför de med nödvändighet borde ha haft kännedom om de aktuella sakomständigheterna och därmed sammanhängande rättsfrågor. Kommissionen har vidare angett att sökanden svårligen kan påstå att det för att bevisa ifrågavarande delars omtvistade ursprung har krävts en avsevärd arbetsinsats, eftersom sökanden inför förstainstansrätten påstod att denna bevisning hade förebringats under det administrativa förfarandet.

20 Slutligen har sökanden gjort gällande att det sammanlagda beloppet på de antidumpningstullar som tagits ut enligt den förordning som ogiltigförklarades genom domen i huvudsaken var 10 miljoner FRF och att detta belopp var särskilt högt med hänsyn till sökandens blygsamma storlek. Sökanden försattes för övrigt i konkurs efter det målet.

21 Rådet anser att det inte borde ha någon inverkan på rättegångskostnadernas storlek att det är viktiga finansiella intressen som står på spel.

22 Sökanden har med stöd av sina argument begärt ersättning för arvode till tre advokater med ett sammanlagt belopp av 4 809 000 BEF (119 212 euro) (388 timmars arbete à 8 000-15 000 BEF (198,31-371,84 euro) per arbetstimme) och för andra utgifter med 166 000 BEF (4 115,03 euro) avseende fotokopiering, telefonsamtal och resor.

23 Rådet har uppskattat det ersättningsgilla beloppet för advokatarvode till 1 600 000 BEF (39 662,96 euro) (200 timmar à 8 000 BEF (198,31 euro) per arbetstimme) och för andra utgifter med 34 000 BEF (842,84 euro). Därutöver har rådet begärt att de kostnader som orsakats rådet med anledning av förevarande begäran om ersättning för rättegångskostnader, nämligen 160 000 BEF (3 966,30 euro) (20 timmars arbete à 8 000 BEF (198,31 euro) per arbetstimme), skall dras av från det sammanlagda beloppet eftersom sökanden inte har följt rådets uppmaning att sätta ned beloppen för sina rättegångskostnader.

Förstainstansrättens bedömning

24 Enligt artikel 91 b i förstainstansrättens rättegångsregler skall "nödvändiga kostnader som parterna haft med anledning av förfarandet, särskilt utgifter för resor och uppehälle samt arvode för ombud, rådgivare eller advokat", anses som ersättningsgilla rättegångskostnader. Av denna bestämmelse framgår att de ersättningsgilla kostnaderna endast omfattar utgifter för förfarandet vid förstainstansrätten samt att dessa måste ha varit nödvändiga i detta avseende (se, analogt, förstainstansrättens beslut av den 15 juli 1998 i mål T-115/94 DEP, Opel Austria mot rådet, REG 1998, s. II-2739, punkt 26, och av den 19 september 2001 i mål T-64/99 DEP, UK Coal mot kommissionen, REG 2001, s. II-2547, punkt 25).

25 Förstainstansrätten erinrar härefter om att ordet förfarande i artikel 91 i rättegångsreglerna endast avser förfarandet vid förstainstansrätten och inte det skede som föregår detta. Detta framgår bland annat av artikel 90 i samma rättegångsregler i vilken det talas om "förfarandet inför rätten" (se, analogt, domstolens beslut av den 21 oktober 1970 i mål 75/69, Hake mot kommissionen, REG 1970, s. 901, s. 902, och i det ovannämnda målet British Aerospace mot kommissionen, punkterna 11 och 12).

26 Vad gäller de rättegångskostnader som uppstått under förfarandet inför förstainstansrätten skall också erinras om att gemenskapsdomstolen enligt fast rättspraxis inte har behörighet att besluta om storleken på de arvoden som parterna skall utge till de egna ombuden, utan den skall bestämma hur stor del av dessa arvoden som skall ersättas av den part som förpliktats att ersätta rättegångskostnaderna. När gemenskapsdomstolen fastställer rättegångskostnaderna skall den varken beakta en nationell taxa för advokatarvoden eller en eventuell överenskommelse som den berörda parten och dennes ombud eller rådgivare har ingått i detta avseende (förstainstansrättens beslut av den 8 november 1996 i mål T-120/89 DEP, Stahlwerke Peine-Salzgitter mot kommissionen, REG 1996, s. II-1547, punkt 27, samt besluten i de ovannämnda målen Opel Austria mot rådet, punkt 27, och UK Coal mot kommissionen, punkt 26).

27 Det framgår vidare av fast rättspraxis att förstainstansrätten - eftersom gemenskapsrättsliga taxeregler saknas - skall göra en fri bedömning av omständigheterna i fallet med beaktande av tvistens föremål och art, dess betydelse ur gemenskapsrättsligt perspektiv liksom målets svårighetsgrad, omfattningen av det arbete som det rättsliga förfarandet har gett upphov till för de ombud eller rådgivare som har biträtt parterna och det ekonomiska intresse som tvisten har inneburit för parterna (beslut meddelat av ordföranden för domstolens tredje avdelning den 26 november 1985 i mål 318/82, Leeuwarder Papierwarenfabriek mot kommissionen, REG 1985, s. 3727, punkterna 2 och 3, förstainstansrättens beslut av den 8 mars 1995 i mål T-2/93 DEP, Air France mot kommissionen, REG 1995, s. II-533, punkt 16, samt besluten i de ovannämnda målen Opel Austria mot rådet, punkt 28, och UK Coal mot kommissionen, punkt 27).

28 Det är utifrån dessa kriterier som storleken på de här ersättningsgilla rättegångskostnadernas belopp skall bedömas.

29 Vad beträffar tvistens föremål och art samt dess betydelse ur gemenskapsrättsligt perspektiv har framgått att tvisten var relativt komplex, såväl i faktiskt som i rättsligt hänseende. Som sökanden med rätta har påpekat är det första gången en talan väckts om ogiltigförklaring av en förordning om utvidgning av en antidumpningstull som antagits på grundval av artikel 13 i förordning nr 384/96. Tvisten gav upphov till flera relativt komplexa frågor, vilka antingen ännu inte hade avgjorts av gemenskapsdomstolarna eller var speciella mot bakgrund av de tillämpliga bestämmelserna i förevarande fall.

30 I detta mål har för första gången frågan väckts huruvida det är möjligt att till sakprövning ta upp en talan som väckts av en person som importerar reservdelar till en vara som omfattas av en slutgiltig antidumpningstull mot en förordning om utvidgning av denna antidumpningstull till att omfatta även dessa reservdelar och om detta i så fall gäller även om denna importör enligt tillämplig gemenskapsrättslig lagstiftning under vissa förutsättningar kan undantas från den utvidgade tullen. På samma sätt har i denna tvist för första gången frågan uppkommit om tolkningen av artikel 13.2 i förordning nr 384/96 vad gäller dess föremål och vem som skall ha bevisbördan i fråga om de villkor som skall vara uppfyllda för att en monteringsverksamhet skall anses utgöra kringgående av en antidumpningstull. Målet har slutligen medfört viktiga klargöranden i fråga om vilken bevisning som kan krävas av gemenskapsinstitutionerna i förfaranden om utvidgning av antidumpningstullar och då i synnerhet bevisvärdet av ursprungsintyg.

31 Härav följer att denna tvist motiverade dels höga arvoden, dels att sökanden företräddes av flera advokater (se, för ett liknande resonemang, besluten i det ovannämnda målen Stahlwerke Peine-Salzgitter mot kommissionen, punkt 30, och Opel Austria mot rådet, punkt 29).

32 Vad gäller målets svårighetsgrad och mängden arbete i samband med förfarandet inför förstainstansrätten framgår av det ovanstående att tvisten kan ha krävt relativt mycket arbete, särskilt under genomgången av tillämpliga bestämmelser och relevant rättspraxis. Tvärtemot vad rådet påstått återspeglar sig detta arbete i sökandens inlagor.

33 Målets finansiella betydelse för sökanden visar dessutom att tvisten på ett betydelsefullt sätt satte sökandens ekonomiska intressen på spel.

34 Vad beträffar den omständigheten att sökanden har förklarat sina advokaters höga antal arbetstimmar genom att hänvisa till den rikliga dokumentation rörande ifrågavarande cykeldelars ursprung som ingavs till förstainstansrätten i samband med repliken, kan konstateras att det av omständigheterna i målet, såsom dessa redovisats i domen i huvudsaken, framgår att sökanden på kommissionens begäran redan hade ingett denna dokumentation under det administrativa förfarandet för att kommissionen skulle kunna undersöka om det i avsaknad av ursprungsintyg gick att på detta sätt utröna dessa delars ursprung (punkterna 20 och 25 i domen i huvudsaken).

35 Det är riktigt att sökanden under rättegången har vinnlagt sig om att för förstainstansrätten visa att mängden handlingar kan bevisa ifrågavarande delars ursprung, och sökanden har i detta hänseende nedlagt arbete utöver det som nedlagts under förfarandet inför kommissionen. Det är emellertid med rätta som rådet och kommissionen har invänt att detta arbete redan till större delen utförts under det administrativa förfarandet. Om så inte hade varit fallet skulle sökanden, som kommissionen med rätta har påpekat, inför förstainstansrätten inte med fog ha kunnat göra gällande att sökanden hade bevisat ifrågavarande cykeldelars ursprung. Av handlingarna i målet framgår slutligen att sökanden redan hade framfört rättsliga och faktiska argument liknande dem som sökanden hade framfört inför förstainstansrätten och att sökanden därför redan hade en god kännedom om målet (se, för ett liknande resonemang, beslutet i det ovannämnda målet Opel Austria mot rådet, punkt 30).

36 Sökanden har inför förstainstansrätten inte preciserat hur berörda advokaters arbetstimmar fördelar sig på de olika arbeten som utförts i förfarandet inför förstainstansrätten, bland annat antalet timmar som ägnats åt att ta fram och ge in dokumentationen om ifrågavarande cykeldelars ursprung. Under sådana omständigheter och med hänsyn till det ovan sagda synes det lämpligt att fastställa antalet ersättningsgilla timmar till 200 och som timtaxa tillämpa medeltalet av de taxor som använts av berörda advokater, det vill säga 11 500 BEF (285,08 euro).

37 Vad gäller utgifterna på 125 000 BEF (3 098,67 euro) avseende fotokopior i syfte att till förstainstansrätten inge den omfattande dokumentation som sökanden redan hade ingett till kommissionen, kan som rådet med rätta uppgav under förhandlingen påpekas att sökanden sedan förstainstansrätten hade begärt att det med ett konkret exempel skulle visas att mängden handlingar kunde bevisa ifrågavarande delars ursprung invände att en förhandling inte lämpar sig för detta. I samband med att sökanden gav in denna dokumentation till förstainstansrätten förklarade sökanden också att dess avsikt inte var att hos förstainstansrätten begära en genomgång av var och en av handlingarna i denna dokumentation, utan endast att till förstainstansrätten ge in samtliga handlingar som hör till det administrativa förfarandet inför kommissionen. Under sådana omständigheter kan de utgifter för fotokopiering som uppstått för att till förstainstansrätten ge in denna dokumentation inte anses utgöra "nödvändiga kostnader ... med anledning av förfarandet" i den mening som avses i artikel 91 b i rättegångsreglerna. Dessa utgifter skall alltså dras av från det belopp som yrkats som ersättning för andra utgifter än arvoden. Rådet har inte ifrågasatt de övriga kostnader som uppstått i samband med dessa utgifter.

38 Mot bakgrund av ovan gjorda överväganden är det skäligt att fastställa sökandens ersättningsgilla kostnader för arvoden och utgifter till 2 341 000 BEF (58 031,87 euro).

39 Eftersom förstainstansrätten vid fastställandet av de ersättningsgilla rättegångskostnaderna beaktat samtliga omständigheter som har förevarit i målet fram till denna dag, saknas anledning att fatta särskilt beslut om parternas kostnader i förevarande förfarande om ersättning för rättegångskostnader (förstainstansrättens beslut av den 5 juli 1993 i mål T-84/91 DEP, Meskens mot parlamentet, REG 1993, s. II-757, punkt 16, och i de ovannämnda målen Opel Austria mot rådet, punkt 33, och UK Coal mot kommissionen, punkt 33).

Domslut

På dessa grunder fattar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen i utökad sammansättning)

följande beslut:

De rättegångskostnader som rådet skall ersätta sökanden i mål T-80/97 fastställs till 58 031,87 euro.