Den eventuella inskränkande inverkan som lagstiftningen i en medlemsstat – enligt vilken det är förbjudet för operatörer som är etablerade i andra medlemsstater, där de lagligen utför liknande tjänster, att erbjuda hasardspel i den förstnämnda medlemsstaten via Internet – skulle kunna ha på den fria rörligheten för kapital och friheten att utföra betalningar skulle endast vara en oundviklig konsekvens av de eventuella inskränkningarna av friheten att tillhandahålla tjänster. När en nationell bestämmelse kan knytas till flera olika grundläggande friheter samtidigt ska domstolen dock i princip utgå från en enda av dessa friheter om det framgår att de övriga friheterna under omständigheterna i det enskilda fallet är helt underordnade denna frihet och kan knytas till denna.

Artikel 49 EG utgör inte hinder för att en medlemsstat har en lagstiftning, enligt vilken det är förbjudet för operatörer, som är etablerade i andra medlemsstater där de lagligen utför liknande tjänster, att erbjuda hasardspel i den förstnämnda medlemsstaten via Internet.

En sådan lagstiftning medför visserligen en inskränkning av den frihet att tillhandahålla tjänster som garanteras i artikel 49 EG, då den dessutom innebär en inskränkning i friheten för invånarna i den berörda medlemsstaten att via Internet dra fördel av tjänster som erbjuds i andra medlemsstater.

Inskränkningen i fråga kan emellertid, mot bakgrund av de särdrag som utmärker tillhandahållandet av hasardspel via Internet, anses vara motiverad med hänsyn till målet att bekämpa bedrägeri och brottslighet. Beviljandet av ensamrätt för anordnandet av hasardspel via Internet till en enda operatör, som är föremål för myndigheternas noggranna övervakning, kan nämligen göra det möjligt att kanalisera spelverksamheten till en begränsad krets och anses vara ägnat att skydda konsumenterna mot bedrägerier från operatörernas sida.

Vad gäller frågan huruvida systemet i fråga är nödvändigt kan konstateras att området för hasardspel som tillhandahålls via Internet inte har blivit föremål för någon harmonisering på gemenskapsnivå. En medlemsstat har således rätt att anse att endast den omständigheten att en operatör via Internet lagligen erbjuder tjänster på detta område i en annan medlemsstat där denne är etablerad, och i princip redan är föremål för i lag föreskrivna krav och kontroller utförda av de behöriga myndigheterna i den sistnämnda medlemsstaten, inte utgör en tillräcklig garanti för att de inhemska konsumenterna skyddas mot riskerna för bedrägeri och brottslighet, mot bakgrund av de svårigheter som myndigheterna i etableringsmedlemsstaten i ett sådant sammanhang kan ha att bedöma operatörernas yrkesmässiga förtjänster och redbarhet. Avsaknaden av direktkontakt mellan konsumenten och operatören gör dessutom att hasardspel som är åtkomliga via Internet medför andra typer av och större risker jämfört med vad som var fallet på de traditionella marknaderna för sådana spel vad gäller bedrägerier som operatörerna eventuellt kan göra sig skyldiga till gentemot konsumenterna. Det kan dessutom inte uteslutas att en operatör som sponsrar vissa sportevenemang för vilka samma operatör anordnar vadhållning och som också sponsrar vissa lag som deltar i dessa evenemang befinner sig i en situation där denne direkt eller indirekt kan påverka resultatet och således öka sin vinst.

(se punkterna 53, 54 och 67–73 samt domslutet)