ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6.

Följande bestämmelser i lag nr 586/1992 om inkomstskatt (nedan kallad inkomstskattelagen), i den lydelse som var tillämplig vid tidpunkten för omständigheterna, är relevanta för de frågor som har aktualiserats i de nationella målen: ”… 2 § Personer som är skyldiga att erlägga inkomstskatt för fysiska personer 1. Fysiska personer ska erlägga inkomstskatt för fysiska personer (nedan kallade skattskyldiga). 2. Skattskyldiga som är bosatta eller stadigvarande vistas i Republiken Tjeckien ska erlägga skatt både på inkomst från Republiken Tjeckien och på inkomst från utlandet. 3. Skattskyldiga som inte anges i punkt 2 ovan eller skattskyldiga som omfattas av internationella avtal ska endast erlägga skatt på inkomst från Republiken Tjeckien (22 §). Skattskyldiga som vistas i Republiken Tjeckien uteslutande i syfte att genomföra studier eller undergå viss behandling ska också erlägga skatt enbart på inkomst från Republiken Tjeckien, även om de stadigvarande vistas i Republiken Tjeckien. 4. Med skattskyldiga som stadigvarande vistas i Republiken Tjeckien avses personer som tillbringar minst 183 dagar per kalenderår i landet, antingen i följd eller under flera perioder. Varje dag av vistelsen inräknas i 183-dagarsperioden. Vid tillämpningen av denna lag avses med bostad i Republiken Tjeckien en plats där den skattskyldige har sin stadigvarande bostad under omständigheter som ger för handen att avsikten är att vara permanent bosatt på platsen. … 6 § Förvärvsinkomster och tjänsteförmåner … 2. En skattskyldig med förvärvsinkomst och tjänsteförmåner kallas nedan arbetstagare och den person som är skyldig att betala inkomsten kallas nedan arbetsgivare. Med arbetsgivare avses också sådan skattskyldig som anges i 2 § punkt 2 eller 17 § punkt 3 när arbetstagare utför arbete enligt en sådan skattskyldigs anvisningar, trots att inkomsten från arbetet i fråga, enligt avtal, betalas genom en person som är etablerad eller har hemvist i utlandet. Med avseende på andra bestämmelser i lagen ska inkomst som betalats på sådant sätt anses utgöra inkomst som har betalats av en sådan skattskyldig som anges i 2 § punkt 2 eller 17 § punkt 3. I fall där en förmedlingsavgift ingår i de belopp som arbetsgivaren betalar till en person som är etablerad eller har hemvist i utlandet, ska minst 60 procent av det totala beloppet anses utgöra arbetstagarens inkomst. … 38c § Utländska personer som är skyldiga att erlägga skatt Med person som ska erlägga skatt enligt 38d §, 38e § och 38h § avses också en sådan skattskyldig som anges i 2 § punkt 3 och 17 § punkt 4 som har ett fast driftställe i Republiken Tjeckien (22 § punkt 2) eller som i landet anställer sina arbetstagare under längre tid än 183 dagar, med undantag för sådana tjänster som avses i 22 § punkt 1 c ... I de fall som anges i den andra och tredje meningen i 6 § punkt 2 är en sådan skattskyldig som anges i 2 § punkt 3 och 17 § punkt 4 inte en person som är skyldig att erlägga skatt.”
26.

EU-domstolen har i detta avseende fastställt att detta undantag från skattebefrielsen inte gäller när medlemsstaten i fråga inte har utnyttjat möjligheten i artikel 5.3 c i sjätte direktivet. ( 12 ) Av detta framgår det att de rättigheter som nämns i undantaget i andra strecksatsen i princip också kan följa av ett värdepapper som är undantaget från skatteplikt enligt artikel 13 B d.5 i sjätte direktivet. Eftersom det i undantaget i andra strecksatsen dock inte hänvisas bara till punkt c, utan till hela artikel 5.3, bör alla de rättigheter som nämns där omfattas av begreppet värdepapper. Inte endast i artikel 5.3 c anges de beskrivna fallen av rättigheter i ett bolag som ger äganderätt till fast egendom. I artikel 5.3 a och b beskrivs dessutom vissa rättigheter i fast egendom och vissa sakrätter som ger innehavaren nyttjanderätt till fast egendom, utan krav på att rättigheterna förmedlas genom andelar i ett bolag.
21.

Eftersom lösningen på tvisten som anhängiggjorts vid Rechtbank ’s‑Gravenhage bland annat är avhängig tolkningen av artiklarna 3 och 14 i förordningen om tilläggsskydd, beslutade Rechtbank ’s‑Gravenhage att vilandeförklara målet och – genom beslut av den 12 oktober 2012, som inkom till domstolens kansli den 31 oktober 2012 – ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Utgör [förordningen om tilläggsskydd], närmare bestämt artikel 3 c i förordningen, hinder för att patentinnehavaren i ett fall där ett gällande grundpatent skyddar flera produkter beviljas ett tilläggsskydd för var och en av de skyddade produkterna? 2) Om den första frågan ska besvaras jakande, hur ska då artikel 3 c i förordningen tolkas i ett fall där ett gällande grundpatent skyddar flera produkter och det vid tidpunkten för ansökan om ett tilläggsskydd för en av de skyddade produkterna (A) visserligen ännu inte hade meddelats något tilläggsskydd för andra produkter (B och C) som skyddas genom samma grundpatent, men tilläggsskydd meddelades för de produkterna (B och C) innan något beslut hade fattats med anledning av ansökan om tilläggsskydd för den förstnämnda produkten (A)? 3) Är det av betydelse för svaret på den föregående frågan huruvida ansökan för en av de produkter som skyddas genom grundpatentet (A) gavs in samma dag som ansökningarna för andra produkter (B och C) som skyddas genom samma patent? 4) Om den första frågan ska besvaras jakande, kan då ett tilläggsskydd meddelas för en produkt som skyddas genom ett gällande grundpatent i ett fall då ett tilläggsskydd redan har meddelats för en annan produkt som skyddas genom samma grundpatent, men sökanden avstår från sistnämnda skydd i syfte att kunna erhålla ett nytt tilläggsskydd på grundval av samma grundpatent? 5) För det fall det är relevant för svaret på den föregående frågan huruvida avståendet har retroaktiv verkan undrar Rechtbank om denna fråga regleras i artikel 14 b i [förordningen om tilläggsskydd] eller i nationell rätt. Om frågan huruvida avståendet har retroaktiv verkan regleras i artikel 14 b i förordningen, ska då den bestämmelsen tolkas som att avståendet har retroaktiv verkan?”
11.

I artikel 32 i viseringskodexen anges när en ansökan om visering ska avslås. Där föreskrivs följande: ”1. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 25.1, ska en ansökan om visering avslås a) om sökanden i) ger in en resehandling som utgör en efterbildning eller förfalskning, ii) inte kan styrka ändamålet och villkoren för den planerade vistelsen, iii) inte tillhandahåller bevis på att han har tillräckliga medel för sitt uppehälle både under den planerade vistelsen och för återresan till ursprungslandet eller bosättningslandet …, iv) redan har vistats i tre månader under en sexmånadersperiod på medlemsstaternas territorium …, v) finns på en spärrlista i Schengens informationssystem i syfte att vägras inresa, vi) anses vara ett hot mot medlemsstaternas allmänna ordning, inre säkerhet, folkhälsa enligt definitionen i artikel 2.19 i kodexen om Schengengränserna eller internationella förbindelser, särskilt när det finns en registrering i medlemsstaternas nationella databaser som syftar till att vägra inresa av dessa skäl, eller vii) inte har tillhandahållit bevis på innehav av lämplig och giltig medicinsk reseförsäkring, i tillämpliga fall, eller b) om det föreligger rimliga tvivel på äktheten hos de styrkande handlingar som sökanden lämnat in eller på innehållets sanningsenlighet, tillförlitligheten hos sökandens utsagor eller dennes avsikt att lämna medlemsstaternas territorium innan den sökta viseringen löper ut. 2. Ett beslut om avslag och uppgift om de skäl som ligger till grund för avslaget ska meddelas sökande med hjälp av standardformuläret i bilaga VI. 3. Sökande som fått avslag på sin viseringsansökan ska ha rätt att överklaga. Överklaganden ska riktas mot den medlemsstat som fattade det slutliga beslutet om ansökan och i enlighet med den medlemsstatens nationella lagstiftning. Medlemsstaterna ska tillhandahålla sökanden information om hur de ska förfara för att överklaga ett beslut, i enlighet med vad som anges i bilaga VI. …”
85.

Jag håller vidare med den hänskjutande domstolen och de regeringar, jämte kommissionen, som har gjort gällande att den domstol som prövar målet ska ha full behörighet att i målet avgöra frågor avseende både faktiska och rättsliga omständigheter. Det är bara om domstolen har full behörighet som den kan säkerställa att den enskildes rättigheter, som garanteras enligt artikel 6.1, 6.2 och 6.3 i Europakonventionen, iakttas fullt ut. Förutsatt att det finns en möjlighet att få fallet prövat på detta sätt, undergräver det faktum att beslutet om böter vinner laga kraft under det förvaltningsrättsliga stadiet av förfarandet (men det ändå finns en möjlighet att senare överklaga beslutet till domstol) inte den berörda personens effektiva domstolsskydd. Under den förutsättningen anser jag inte att ett beslut som vinner laga kraft under den förvaltningsrättsliga delen av förfarandet faller utanför rambeslutets räckvidd.
22.

Den 15 november 2007 begärde asylsökanden att Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (förvaltningsdomstolen, Frankfurt am Main) att bland annat förplikta Förbundsrepubliken Tyskland att godkänna hans ankomst till Tyskland och hänvisa honom till det organ som har till uppgift att förklara medlemsstaten ansvarig enligt artikel 3.2 i förordning nr 343/2003. Verwaltungsgericht Frankfurt am Main ålade Förbundsrepubliken Tyskland att instruera den behöriga polismyndigheten på Frankfurts flygplats att återsändande av asylsökanden till Grekland interimistiskt var förbjudet fram till senast den 16 januari 2008.
11.

Artikel 2 i den belgiska lagen av den 15 mars 2010 är väsentligen avfattad enligt följande: ”I artikel 30 i lagen av den 13 juni 2005 om elektroniska telekommunikationer ska följande ändringar göras: 1. Mellan punkterna 1 och 2 införs punkterna 1/1, 1/2, 1/3 och 1/4 med följande lydelse: 1/1 För att säkerställa optimal användning av dessa resurser är de operatörer som förfogar över nyttjanderätter till radiofrekvenser för drift av ett nät och tillhandahållande till allmänheten av mobila elektroniska kommunikationstjänster bland annat skyldiga att vid början av nyttjanderättens giltighetstid betala en engångsavgift. Engångsavgiften fastställs vid tilldelningen av frekvenser. Engångsavgiften uppgår till: 1. 51644 euro per MHz och per månad för frekvensbanden 880–915 MHz och 925–960 MHz. …, 2. 20833 euro per MHz och per månad för frekvensbanden 1920–1980 MHz och 2110–2170 MHz, …, 3. 2778 euro per MHz och per månad för frekvensbanden 2500–2690 MHz. Vid tilldelning av frekvenser genom auktion utgör det i paragraf 1/1 nämnda minimibeloppet för engångsavgiften utgångsbud för kandidaterna. 1/2 Operatörerna ska för varje period som auktorisationen förlängs betala en engångsavgift. Engångsavgiftens storlek överensstämmer med den i punkt 1/1 första stycket angivna engångsavgiften. Vid beräkningen av avgiftens storlek beaktas den del av nyttjanderätterna som operatören vill behålla vid förlängningen. 1/3 (Betalningsvillkor för engångsavgiften) Engångsavgiften återbetalas inte i något fall, vare sig i dess helhet eller delvis. 1/4 (Indragning av nyttjanderätten vid utebliven betalning av engångsavgiften) …”
59.

I detta avseende är det intressant att notera att Ryanair självt, sedan den 4 april 2011, infört en avgift kallad ”EU 261” per passagerare och flygning för att finansiera bland annat omhändertagandet av passagerare vars flygning ställts in i händelse av force majeure. ( 26 ) Ryanair avser här uttryckligen stängningen av luftrummet till följd av utbrottet av den isländska vulkanen. Företaget har också angett att denna avgift accepteras av passagerarna när de ingår avtal med företaget i samband med bokningen och att avgiften kommer att minska under år 2012 för det fall att kostnaderna knutna till omhändertagandet skulle minska under år 2011. Mot bakgrund av att Ryanair överför kostnaderna för kompensation på passagerarna, vilket företaget har rätt att göra, har jag svårt att se hur detta företag skulle lida av en oskälig obalans.
49.

För att avgöra vilka skyldigheter som följer av unionsrätten vad gäller omprövning av ett lagakraftvunnet förvaltningsbeslut till följd av att det strider mot unionsrätten har den hänskjutande domstolen hänvisat till den rättspraxis som utvecklats i domen i det ovannämnda målet Kühne & Heitz. I denna dom slog domstolen fast att principen om lojalt samarbete ställer krav på att ett förvaltningsorgan, som har att ta ställning till en begäran härom, ska ompröva ett definitivt förvaltningsbeslut för att beakta den tolkning av den relevanta gemenskapsrättsliga bestämmelsen som domstolen gjort under tiden under följande förutsättningar: a) Förvaltningsorganet har enligt nationell rätt behörighet att ändra beslutet, b) beslutet i fråga har blivit definitivt som en följd av en dom från en nationell domstol som avgör målet i sista instans, c) nämnda dom grundas, med hänsyn till rättspraxis från domstolen som meddelats efter denna dom, på en felaktig tolkning av unionsrätten som gjorts utan att domstolen erhållit en begäran om förhandsavgörande, och d) den berörda parten vände sig till ett förvaltningsorgan så snart han fått kännedom om denna rättspraxis. ( 23 )
11.

Under åren 2002 och 2004 förvärvade det finska bolaget A Oy två jetflygplan från samma franska tillverkare. A Oy registrerades som ägare till flygplanen och bolaget B Oy – ett internationellt charterflygbolag – registrerades som användare av flygplanen. Bolaget A Oy ägs helt och hållet av den fysiska personen X. A Oy äger i sin tur 25 procent av andelarna i bolaget C Oy, och bolaget B Oy ägs till 78 procent av C Oy.
15.

I artikel 17 i direktivet, med rubriken ”Studerandes ekonomiska verksamhet” – vilken artikel återfinns i kapitel IV, med rubriken ”Behandling av berörda tredjelandsmedborgare” – föreskrivs följande: ”1. Vid sidan av studierna och under förutsättning att de regler och villkor som gäller för den berörda verksamheten i värdmedlemsstaten iakttas, skall de studerande ha rätt att ta anställning och kan få rätt att bedriva verksamhet som egenföretagare. Läget på arbetsmarknaden i värdmedlemsstaten får beaktas. Vid behov skall medlemsstaterna i förväg bevilja de studerande och/eller arbetsgivarna tillstånd enligt nationell lagstiftning. 2. Varje medlemsstat skall fastställa det högsta antalet timmar per vecka, eller högsta antalet dagar eller månader per år, som tillåts för sådan verksamhet som inte får omfatta mindre än 10 timmar per vecka eller motsvarande i antal dagar eller månader per år. 3. Värdmedlemsstaten får begränsa tillträdet till ekonomisk verksamhet under vistelsens första år. 4. Medlemsstaterna får kräva att studerande, eventuellt på förhand, till en myndighet som den berörda medlemsstaten utser, anmäler att de utövar en ekonomisk verksamhet. Skyldighet att anmäla, eventuellt på förhand, får även åläggas deras arbetsgivare.”
17.

Artikel 33.1–33.8 i lagen har följande lydelse: ”1. Förvaltaren ska fastställa de avgifter som järnvägsföretagen ska erlägga för nyttjande av infrastrukturen. 2. Grundavgiften för nyttjande av järnvägsinfrastrukturen ska fastställas med beaktande av den kostnad som uppstår för förvaltaren som en direkt följd av den tågtrafik som bedrivs. 3. Avgiften för nyttjande av järnvägsinfrastrukturen ska bestå av en grundavgift och tilläggsavgifter. 3 bis. När det gäller grundavgiften ska förvaltaren tillämpa en särskild avgift för 1) minimitillträde till järnvägsinfrastrukturen, vilket omfattar de tjänster som anges i del I.1 i bilagan till denna lag, 2) tillträde till anläggningar för underhåll av tåg, vilket omfattar de tjänster som anges i del I.2 i bilagan till denna lag. 4. Grundavgiften för minimitillträde till järnvägsinfrastrukturen ska beräknas som produkten av tågrörelserna och enhetliga satser som fastställs beroende på kategori av järnvägslinje och tågtyp, och ska beräknas separat för persontransport respektive godstransport. 4 bis. Förvaltaren får tillämpa en enhetlig lägsta sats för grundavgiften för minimitillträde till järnvägsinfrastrukturen. Denna lägsta sats ska på lika villkor tillämpas för alla järnvägsföretag som bedriver persontrafik för deras nyttjande av järnvägsinfrastruktur i samband med genomförandet av avtal om allmänna tjänster. … 4 quater. Grundavgiften för tillträde till utrustning för underhåll av tåg ska beräknas som produkten av de beställda tjänsterna och motsvarande enhetliga satser, vars belopp ska variera beroende på typ av tjänster, vilka anges i del I.2 i bilagan till denna lag. 5. Den enhetliga satsen för grundavgiften för minimitillträde till järnvägsinfrastrukturen ska fastställas per tåg och per körd kilometer. 5 bis. För att fastställa de enhetliga satserna för grundavgiften ska förvaltaren från det beräknade kostnadsbeloppet för att tillhandahålla järnvägsinfrastruktur till järnvägsföretagen dra av det bidrag för upprustning och underhåll av infrastrukturen som erhålls ur statsbudgeten eller av lokala myndigheter samt de planerade medlen från järnvägsfonden. … 5 quater. En höjning av de enhetliga satserna för grundavgiften för persontransporter på järnväg som utförs enligt ett avtal om allmänna tjänster under en tidtabells giltighetstid i den mening som avses i artikel 30.5 får inte överstiga det beräknade inflationsindexet i förslaget till budget för det relevanta året. 6. Förvaltaren ska enligt gällande praxis offentliggöra beloppet och typerna av avgiftssatser för grundavgiften och tilläggsavgifterna, med åtskillnad mellan persontransport och godstransport. 7. Uppgifter om de enhetliga satserna för grundavgiften och tilläggsavgifterna, exklusive avgifter för användning av dragkraft, ska tillsammans med beräkningarna av avgiftsbeloppen överlämnas till ordföranden för kontoret för järnvägstransporter. 8. Ordföranden för kontoret för järnvägstransporter ska godkänna avgiftssatserna inom 30 dagar från mottagandet av uppgifterna, eller neka att godkänna dem, om han konstaterar överträdelser av bestämmelserna i punkterna 2–6 eller artikel 34 eller 35.”
42.

Kommissionen har för det första gjort gällande att stödordningarna för inköp av jordbruksmark inte gör det möjligt att lösa eller förbättra de strukturella problem som omnämns i skäl 2 i det angripna beslutet, i synnerhet de lettiska jordbruksföretagens småskalighet. Med stöd av uppgifter som sammanställts av Eurostat, har kommissionen påpekat att den genomsnittliga storleken på jordbruksföretag i Lettland har ökat under åren, huvudsakligen oberoende av beviljandet av stöd för inköp av jordbruksmark. I det avseendet vill jag påpeka att de statistiska uppgifter som kommissionen har lagt fram visar en större förändring av de lettiska jordbruksföretagens struktur under åren 2003–2005, tillämpningsperioden för stödordningen för inköp av jordbruksmark (en ökning med 5,2 hektar av den genomsnittliga storleken på ett jordbruksföretag), än mellan åren 2005–2007 (3,2 hektar) och det kan således inte uteslutas att den aktuella stödordningen direkt bidrog till en större ökning under de år då den tillämpades. Även om man på grundval av dessa uppgifter skulle anse att endast en blygsam ökning av den genomsnittliga storleken på lettiska jordbruksföretag kan tillskrivas tillämpningen av denna stödordning, är detta enligt min mening under alla omständigheter inte i sig tillräckligt för att visa att rådet uppenbart överskred gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning, genom att det ansåg att de åtgärder som godkändes i det angripna beslutet var lämpliga för att uppnå i synnerhet de mål som omnämns i skäl 6 i det angripna beslutet, det vill säga uppmuntra arbetslösa att sadla om till att bli jordbrukare, hjälpa delvis självförsörjande jordbrukare som inte längre är anställda inom andra sektorer än jordbruk att förbättra sitt jordbruksföretags arealstruktur och göra det lättare att sälja jordbruksmark som ägs av arbetslösa som behöver kapital för att börja arbeta som egenföretagare.
3.

Det framgår av de upplysningar som den nationella domstolen lämnat att beslutet att lägga ned militärbasen med verkan från slutet av september 2006 hade antagits av Secretary of the US Army, och godkänts av Secretary of Defence, senast den 13 mars 2006. Detta beslut hade informellt delgetts de brittiska militära myndigheterna i april 2006 och hade offentliggjorts i media den 21 april 2006. Den 24 april 2006 hade basens befälhavare sammankallat personalen till ett möte, dels för att förklara beslutet att lägga ned basen, dels för att be om ursäkt för hur nyheten om stängningen hade offentliggjorts.
5.

I artikel 49 CIR 1992 föreskrivs följande: ”Utgifter som en skattskyldig person har haft eller kostnader som en skattskyldig person har burit under den period som beskattningen avser för att förvärva eller bibehålla skattepliktiga intäkter vars äkthet och belopp han påvisat genom att förete skriftlig bevisning eller, om detta inte är möjligt, genom annan bevisning som är tillåten enligt allmän lagstiftning, förutom vittnesmål under ed, är avdragsgilla som kostnader för intäkternas förvärvande. Som kostnader eller utgifter som har uppkommit eller burits under den period som beskattningen avser, anses utgifter som verkligen har betalats eller kostnader som verkligen har burits under nämnda period eller som är att anse som definitiva och klara skulder eller förluster och som har bokförts som sådana.”
25.

Det är otvistigt att Osman Inans far beviljades nederländskt medborgarskap den 22 december 1993, det vill säga före Osman Inans ankomst till Nederländerna, och att han samtidigt behöll sitt turkiska medborgarskap. I begäran om förhandsavgörande anförs att Osman Inan bodde tillsammans med sin far fram till dess att han häktades i början av februari 2005. Det anförs vidare att Staatssecretaris inte påstod annat än att Osman Inans far var en arbetstagare som tillhörde den reguljära arbetsmarknaden i Nederländerna.
61.

För det andra talar det ordval som används i nästa stycke (artikel 31.2) starkt för att de kriterier för uteslutning som uppräknas där – även för selektiva och förhandlade förfaranden – inte är uttömmande. För att belysa detta kan nämnas att den engelska texten anger följande: ”The criteria used may include the criteria specified in Article 23 of Directive 71/305/EEC and in Article 20 of Directive 77/62/EEC.” Den franska texten lyder: ”Les critères utilisés peuvent inclure ceux d’exclusion énumérés à l’article 23 de la directive 71/305/CEE et à l’article 20 de la directive 77/62/CEE” och den tyska texten: ”Die angewandten Kriterien können die in Artikel 23 der Richtlinie 71/305/EWG und Artikel 20 der Richtlinie 77/62/EWG angegebenen Ausschließungsgründe einschließen.” ( 22 ) Orden ”kan omfatta” i de olika språkversionerna antyder (så vitt jag kan se helt konsekvent) att de urvalskriterier som det hänvisas till är exemplifierande och inte uttömmande.
14.

Beslutet överklagades till den hänskjutande domstolen, Nederlandse Raad van State, som också funnit det svårt att tolka de aktuella bestämmelserna i direktivet. Svårigheten kommer till uttryck i de olika ställningstaganden som motparten och domstolen i första instans gjort. Till detta kommer att artikel 15 c i direktivet inte hade införlivats med den nederländska lagstiftningen per den 20 december 2006, när makarna Elgafaji gav in sina ansökningar. Nederlandse Raad van State, som även vill kunna ta ställning till om ett sådant införlivande var nödvändigt, har mot denna bakgrund beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Skall artikel 15 … c i direktivet … tolkas så att bestämmelsen endast ger skydd i en situation som även omfattas av artikel 3 i [Europakonventionen] såsom denna tolkats i rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, eller ger förstnämnda bestämmelse ett skydd som kompletterar eller skiljer sig från det skydd som ges med stöd av artikel 3 i [Europakonventionen]? 2) Om artikel 15 … c i direktivet ger ett skydd som kompletterar eller skiljer sig från det skydd som ges med stöd av artikel 3 i [Europakonventionen], vilka kriterier skall i så fall användas för att bedöma huruvida en person som hävdar att han eller hon skall betecknas som skyddsbehövande i övrigt löper en verklig risk att utsättas för sådant allvarligt och personligt hot på grund av urskillningslöst våld som avses i artikel 15 … c, jämförd med artikel 2 … e i direktivet?”