Förslag till avgörande av generaladvokat Geelhoed föredraget den 8 februari 2001. - Moccia Irme SpA, Ferriera Lamifer SpA och Ferriera Acciaieria Casilina SpA mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Stöd till järn- och stålindustrin - Omstrukturering av järn- och stålsektorn. - Förenade målen C-280/99 P till C-282/99 P.



Rättsfallssamling 2001 s. I-04717



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Till grund för förevarande mål ligger överklaganden från Moccia Irme SpA (nedan kallat Moccia), Ferriera Lamifer SpA (nedan kallat Lamifer) och Ferriera Acciaieria Casilina SpA (nedan kallat Casilina). De begär ogiltigförklaring av förstainstansrättens dom av den 12 maj 1999, vari deras talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 96/678/EKSG av den 30 juli 1996 och 97/258/EKSG av den 18 december 1996 om stöd som Italien avser bevilja inom ramen för programmet för omstrukturering av den privata stålsektorn i Italien (nedan kallade beslut 96/678 och beslut 97/258) ogillades.

I - Tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser

2. Nedan återges tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser såsom de beskrivs i den överklagade domen.

3. Artikel 4 c i EKSG-fördraget föreskriver följande:

"Följande åtgärder är oförenliga med den gemensamma marknaden för kol och stål och skall därför upphävas och förbjudas inom gemenskapen på det sätt som anges i detta fördrag:

...

c) subventioner eller statliga stödåtgärder eller särskilda pålagor som ålagts av staterna oavsett i vilken form det sker,

..."

4. Med stöd av artikel 95 första stycket i fördraget antog kommissionen den 1 februari 1980 beslut 257/80/EKSG om gemenskapsregler för stöd till järn- och stålindustrin, allmänt kallade "det första regelverket för stöd till järn- och stålindustrin". Enligt andra stycket i punkt I i ingressen avser förbudet mot subventioner eller statliga stödåtgärder i EKSG-fördraget endast åtgärder som ingår i en rent nationell stålindustripolitik, och gäller inte stöd med vilket det avses att genomföra en gemenskapspolitik, såsom den politik som går ut på en omstrukturering av stålindustrin, vilket var syftet med beslut nr 257/80.

5. Det första regelverket för stöd till järn- och stålindustrin har senare ersatts med andra regler vilka i sin tur ersatts. Varje gång har beslutats om en tillämplig ordning för statliga stödprogram till förmån för järn- och stålindustrin innehållande de kriterier enligt vilka ett stöd till järn- och stålindustrin vilket finansieras av en medlemsstat, oavsett formen, kan anses utgöra gemenskapsstöd och därmed kan vara förenligt med en väl fungerande gemensam marknad.

6. Genom beslut nr 3855/91/EKSG av den 27 november 1991 fastställde kommissionen nya regler för beviljande av statligt stöd på detta område (nedan kallade det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin eller det femte regelverket) för tiden från och med den 1 januari 1992 till och med den 31 december 1996.

7. I de bestämmelser i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin som här är av relevans föreskrivs följande:

- Artikel 4.2:

"Stöd till stålföretag som för gott upphör med produktion av järn- och stålprodukter som omfattas av Parisfördraget kan anses vara förenligt med en väl fungerande gemensam marknad under förutsättning att företaget i fråga

- ...

- fortlöpande har producerat järn- och stålprodukter som omfattas av Parisfördraget fram till den dag då stödet anmäldes,"

- Artikel 6.1:

"Kommissionen skall underrättas i så god tid att den hinner yttra sig i ärendet om alla planer att bevilja eller förändra stöd av de slag som avses i artikel 2-5 ..."

- Artikel 6.4:

"Om kommissionen efter att ha givit berörda parter tillfälle att yttra sig finner att stöd i ett visst fall är oförenligt med bestämmelserna i föreliggande beslut, skall den underrätta medlemsstaten i fråga om sitt beslut ..."

- Artikel 6.6:

"Varje enskilt fall av stöd som beviljas av det slag som avses i artiklarna 4 och 5 skall anmälas till kommissionen ..."

II - Tillämpliga nationella bestämmelser

8. I början av år 1994 vidtog den italienska regeringen genom förordning nr 103 av den 14 februari 1994, brådskande åtgärder för genomförande av planen för omstrukturering av sektorn för järn- och stålindustri. I februari 1994 underrättade den kommissionen om dessa åtgärder i enlighet med artikel 6.1 i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin.

9. Förordningens giltighet förlängdes genom förordning nr 234 av den 14 april 1994 och på nytt genom förordning nr 396 av den 20 juni 1994. Sistnämnda förordning omvandlades slutligen till lag nr 481 av den 3 augusti 1994 om omstrukturering av den privata järn- och stålsektorn i Italien (GURI nr 183 av den 6 augusti 1994, s. 12, nedan kallad lag nr 481/94).

10. I artikel 1.1 i lag nr 481 föreskrivs stöd till nedläggning av järn- och stålanläggningar förutsatt att dessa skrotas inom en viss på förhand bestämd tid. Enligt artikel 1.3 skall ansökningarna om stöd sändas före den 30 juli 1994, medan anläggningarna skall skrotas före den 31 mars 1995. Stöden skall vara helt utbetalda före den 31 december 1996. Enligt artikel 1.4 i lagen skall de tekniska genomförandebestämmelserna för lagen fastställas genom förordning av den italienska ministern för industri, handel och hantverksyrken.

11. I förordning nr 683 av den 12 oktober 1994 (nedan kallad genomförandeförordning nr 683/94), som i form av utkast anmäldes till kommissionen i augusti 1994, föreskrivs i artikel 1.1 att de berörda företagen, för att kunna erhålla det stöd som avses i artikel 1 i lag nr 481/94, måste uppfylla bland annat följande villkor:

"e) De skall före dagen för antagande av förordning nr 103 av den 14 februari 1994 ha bedrivit ... regelbunden produktion, vilket skall styrkas genom en rättslig expertutredning som genomförts av en edsvuren expert som är specialist inom sektorn, inskriven i förteckningen över experter och utsedd av domstolen inom den domkrets där bolaget har sitt säte."

12. Enligt artikel 2.4 i nämnda genomförandeförordning har ministern för industri, handel och hantverksyrken "anmält de olika stödåtgärderna till kommissionen i syfte att få ett förhandsgodkännande".

III - Kommissionens beslut om godkännande

13. Kommissionen tillät genom beslut av den 12 december 1994 i princip stödåtgärden i fråga men uppställde emellertid, i enlighet med artikel 6.6 i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin, som krav att alla konkreta fall av tillämpning av stöden skulle anmälas i förväg.

14. Kommissionen angav dessutom att dess tillstånd i varje enskilt fall skulle vara beroende av att vissa villkor var uppfyllda. Vad gäller villkoret avseende fortlöpande produktion i artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin skulle företaget, för att kunna få stöd, ha bedrivit produktion i genomsnitt minst ett skift per dag, det vill säga i minst åtta timmar per dag under fem dagar per vecka, under hela år 1993 och fram till februari 1994, då förordning nr 103 anmäldes till kommissionen.

15. Kommissionen angav för övrigt att de italienska myndigheterna likväl på grundval av objektiva kriterier kunde visa att ett företag som inte uppfyllde det ovannämnda villkoret fortlöpande hade producerat järn- och stålprodukter hänförliga till EKSG.

IV - Bakgrund

16. Den italienska regeringen anmälde den 8 september 1995 och den 11 mars 1996, i enlighet med artikel 6.6 i det femte regelverket, stöd till slutgiltig nedläggning i enlighet med lag nr 481/94 till bland andra Moccia, Casilina och Lamifer, tre företag som är specialiserade på stålproduktion och/eller varmvalsat material.

17. De har för år 1993 givit följande uppgifter:

- Moccia: en produktionskapacitet på 288 000 ton/år för stål i götform och 165 000 ton/år för varmvalsat material och en faktisk produktion motsvarande noll,

- Lamifer: en produktionskapacitet på 154 560 ton/år för varmvalsat material och en faktisk produktion motsvarande 23 542 ton (15,2 procent av produktionskapaciteten),

- Casilina: en produktionskapacitet på 80 000 ton/år för varmvalsat material och en faktisk produktion motsvarande 11 356 ton (14,2 procent av produktionskapaciteten).

18. Sammanlagt inlämnade 43 EKSG-järn- och stålföretag som är etablerade i Italien stödansökningar med stöd av lag nr 481/94.

19. Genom skrivelser av den 15 december 1995 och den 12 juni 1996 underrättade kommissionen den italienska regeringen om sitt beslut att inleda förfarandet enligt artikel 6.4 i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin vad gäller de stöd som avsågs till förmån för bland annat sökandeföretagen.

20. Kommissionen anförde i sina skrivelser att det framgick av de uppgifter som bragts till dess kännedom att inget av de berörda företagen, bland vilka sökandena ingår, hade fortsatt produktionen med i genomsnitt ett skift per dag, vilket motsvarar åtminstone en åtta timmars arbetsdag per dag under fem dagar per vecka, under hela år 1993 och fram till den 28 februari 1994. Därför kunde de berörda företagen inte fortlöpande ha producerat järn- och stålprodukter i den mening som avses i artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin.

21. Genom beslut 96/678 förklarade kommissionen att de stödåtgärder som Republiken Italien haft för avsikt att bevilja bland annat Moccia och Casilina, var oförenliga med den gemensamma marknaden i den mening som avses i artikel 4 c i fördraget.

22. Genom beslut 97/258 gav kommissionen en likalydande förklaring vad beträffar bland andra Lamifer.

V - Förfarandet vid förstainstansrätten

23. Moccia och Casilina har, genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 oktober 1996, väckt talan som registrerats under målnummer T-164/96 och T-166/96. Lamifer har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 april 1997, väckt talan som registrerats under målnummer T-122/97.

24. Målen har förenats med avseende på domen genom beslut av den 18 december 1998 av ordföranden på förstainstansrättens tredje avdelning (i utökad sammansättning).

25. Genom dom av den 12 maj 1999 (nedan kallad den överklagade domen) ogillade förstainstansrätten talan och beslutade att sökandena skulle bära sina rättegångskostnader och solidariskt ersätta kommissionens rättegångskostnader.

VI - Grunder för överklagandet

26. Moccia har anfört följande tre grunder mot den överklagade domen:

- åsidosättande och felaktig tillämpning av artikel 4 c i EKSG-fördraget - otillräcklig och motsägelsefull motivering - maktmissbruk,

- åsidosättande och felaktig tillämpning av artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin,

- åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen.

27. Casilina och Lamifer har anfört följande fyra grunder mot den överklagade domen:

- åsidosättande av artikel 4 c och artikel 95 i EKSG-fördraget, samt avsaknad av motivering för underlåtenheten att tillämpa sistnämnda artikel,

- åsidosättande av artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket,

- beslutet av den 12 december 1994 att tillåta stödåtgärden har åsidosatts samt varit föremål för felaktig och omotiverad tillämpning,

- maktmissbruk.

VII - Prövning av grunderna

28. De grunder som Moccia respektive Casilina och Lamifer har anfört hänför sig huvudsakligen till olika delar i den överklagade domen. I den mån som de bestrider samma delar, skiljer de sig åt i sin argumentation. Därför kommer jag att behandla grunderna i den ordning som de återgivits ovan.

A - Moccia, den första grunden: artikel 4 c i EKSG-fördraget har åsidosatts och tillämpats felaktigt

29. I förfarandet i första instans har Moccia tillsammans med några andra sökande anfört detta argument mot beslut 96/678. Bolaget hävdade att stöd som syftar till slutgiltig nedläggning av företag till sin natur inte kan snedvrida konkurrensen och därför inte omfattas av det stränga förbudet mot subventioner eller statliga stödåtgärder i artikel 4 c i EKSG-fördraget.

30. Moccia ansåg därför att det saknades anledning att tillämpa bestämmelserna i femte regelverket på nedläggningsstöd. I regelverket föreskrivs nämligen, med stöd av artikel 95 i EKSG-fördraget, ett undantag från det allmänna förbudet i artikel 4 c i detta fördrag. Om man antar att detta förbud inte är tillämpligt på det förevarande nedläggningsstödet, skulle de bestämmelser som meddelats med stöd av artikel 95 - i förevarande fall femte regelverket - ej heller vara tillämpliga på detta. Om de trots allt skulle vara tillämpliga borde de, vad beträffar nedläggningsstödet, tillämpas på ett flexibelt sätt.

31. De skäl som förstainstansrätten har angett i punkterna 75-91 i sin dom för att inte godta denna grund är enligt Moccia motstridiga genom att det häri påstås att artikel 4 i fördraget har till syfte att säkerställa de normala konkurrensförhållandena, men inte beaktar detta påstående vid tolkningen av det förbud mot stöd som avses i punkt c i denna artikel. Dessutom har förstainstansrätten underlåtit att motivera varför den håller fast vid en sådan rigorös tolkning som i vissa fall skulle frånta bestämmelsen varje rimlig betydelse.

32. Denna grund som särskilt riktar sig emot förstainstansrättens resonemang i punkterna 82-84 i den överklagade domen är enligt min mening inte hållbar. För att underbygga min uppfattning skall jag först återge de nämnda punkterna i domen och därefter ange de argument som talar för riktigheten i förstainstansrättens rättsliga bedömning i förevarande fall.

"82. Förstainstansrätten erinrar om att målsättningen med artikel 4 c i EKSG-fördraget, såsom ovan har påpekats, är att säkerställa att normala konkurrensförhållanden upprättas, vidmakthålls och iakttas (domen i det ovan i punkt 81 nämnda målet De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mot Höga myndigheten, REG 1961, s. 43). Artikel 4 c i denna bestämmelse innehåller ett förbud mot subventioner eller statliga stödåtgärder oavsett i vilken form det sker. Eftersom detta uttryck inte återfinns i artikel 4 a, b och d, får förbudet en ovanlig allmängiltighet (den ovannämnda domen, REG 1961, s. 42). Det således uttryckta förbudet är ovanligt strikt, eftersom det avser ett direkt ingripande i hur den gemensamma marknaden för kol och stål skall fungera. Sådant ingripande anses i sig stå i strid med själva villkoren för upprättandet av denna gemensamma marknad. Av denna anledning anses stödåtgärderna oförenliga med den gemensamma marknaden, utan att det är nödvändigt att visa eller ens undersöka om konkurrensförhållandena har rubbats eller riskerar att rubbas (se generaladvokaten Lagranges förslag till avgörande i domen i det ovannämnda målet De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mot Höga myndigheten, REG 1961, s. 59, 76).

83. Systemet enligt artikel 4 c i EKSG-fördraget skiljer sig således från systemet enligt artikel 92.1 i EG-fördraget (nu artikel 87.1 EG i ändrad lydelse). Den förstnämnda artikeln innebär ett allmänt och ovillkorligt förbud mot allt stöd, eftersom det till sitt väsen strider mot själva villkoren för upprättandet av den gemensamma marknaden för kol och stål. Den sistnämnda artikeln innebär däremot ett förbud mot stöd endast om detta är av sådant slag att det snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion.

84. Av detta följer att det nedläggningsstöd som en medlemsstat beviljar ett EKSG-järn- och stålföretag faller inom ramen för förbudet i artikel 4 c i EKSG-fördraget utan att det är nödvändigt att visa att konkurrensförhållandena faktiskt har rubbats. Det femte regelverket, vars målsättning är att möjliggöra undantag från detta förbud, kan således tillämpas på ett sådant stöd."

33. För att få en god uppfattning om systematiken i EKSG-fördraget, och om förhållandet mellan artiklarna 4 c, 67 och 95 i detta fördrag, bör det erinras om att EKSG-fördragets målsättning var att upprätta en partiell gemensam marknad, som var begränsad till kolgruvesektorn och järn- och stålsektorn. På en sådan partiell gemensam marknad blir konkurrensförhållandena mellan de företag som är verksamma där känsliga för störningar i tre avseenden. För det första är de känsliga för störningar till följd av skillnader i den makroekonomiska utvecklingen i de berörda nationella ekonomierna, som till exempel kan komma till uttryck i olikartade pris- och löneinflationsrörelser. För det andra är de känsliga för olikartade allmänna åtgärder i medlemsstaterna, som visserligen inte är riktade uteslutande mot kol- och stålsektorerna, såsom en ändring av allmänna skatter som belastar företag, men som icke desto mindre träffar dessa sektorer. För det tredje är de känsliga för åtgärder i medlemsstaterna vilka riktas särskilt och uteslutande mot kol- och stålsektorerna, vare sig de är i form av särskilda skattelättnader (subventioner och andra former av statliga stödåtgärder) eller i form av en särskild ökning av skattetrycket.

34. I EKSG-fördraget föreskrivs två från varandra tydligt skilda former av åtgärder mot konkurrensstörningar som kan uppkomma till följd av å ena sidan skillnader i den makroekonomiska och den allmänna politiken i medlemsstaterna, och å andra sidan av skillnader mellan de åtgärder i medlemsstaterna som särskilt riktar sig till kol-, järn- och stålsektorerna. För de två förstnämnda kategorierna av störningar, som är följden av nationella politiska åtgärder för vilka medlemsstaterna i princip har behållit sin behörighet, föreskrivs i artikel 67 i EKSG-fördraget en möjlighet till samordning för att genom rekommendationer bevilja de berörda medlemsstaterna kompensationsåtgärder för "deras" kol- och stålsektor. Dessa kompensationsåtgärder kan riktas mot kol- och stålindustrin i den stat som vidtar de ifrågavarande åtgärderna, eller mot kol- och stålindustrin i andra medlemsstater, beroende på innehållet i och följderna av de ifrågavarande åtgärderna. För den sistnämnda kategorin av störningar som följer av särskilda, nationella åtgärder som uteslutande riktas mot kol- och stålindustrin innehåller EKSG-fördraget det kategoriska förbudet i artikel 4 c.

35. Motivet till denna åtskillnad i behandling som fördragsförfattarna har infört i EKSG-fördraget är att särskilda, nationella åtgärder som uteslutande riktas mot kol- och stålindustrin är särskilt ägnade att påverka funktionen hos den gemensamma marknaden för kol och stål och att snedvrida konkurrensförhållandena på denna marknad. Själva förekomsten av sådana åtgärder anses av fördragsförfattarna vara tillräckligt för att kunna rubba konkurrensförhållandet. Därutöver har medlemsstaterna i och med EKSG-fördraget avsagt sig sin behörighet avseende skapandet och funktionen av den gemensamma marknaden för kol och stål. Denna behörighet omfattar även särskilda interventioner på kol- och stålmarknaden i form av stadsstöd till företag.

36. Däremot har medlemsstaterna behållit sin behörighet på andra områden, till exempel vad gäller skatter, social säkerhet, och den allmänna ekonomiska politiken. I syfte att begränsa de konsekvenser som följer av skillnaderna mellan medlemsstaternas politik, behövs en samordningspolitik som omfattar de områden där medlemsstaterna inte har avsagt sig sin behörighet, men som kan leda till konkurrensstörningar på den gemensamma marknaden.

37. För de åtgärder som omfattas av det kategoriska förbudet i artikel 4 c erbjuder endast artikel 95 i EKSG-fördraget möjligheten att undantagsvis tillåta dessa under förutsättning att de där beskrivna strikta villkoren avseende innehåll och förfarande respekteras.

38. Det är inte förvånande att rättsfrågor beträffande räckvidden hos och tillämpligheten av artikel 4 c, samt avgränsningen mellan ovannämnda artikel 4 och artikel 67 i EKSG-fördraget, har varit föremål för domstolens tidigaste rättspraxis. Den genomgripande begränsning som artikel 4 c medför för medlemsstaternas handlingsutrymme har gjort tillämpligheten av denna artikel synnerligen kontroversiell.

39. I sin dom i de förenade målen Groupement des industries sidérurgiques luxembourgoises mot Höga myndigheten fastställde domstolen, avseende en avgift som påfördes bränsle som inte var avsett för hushållsändamål, att denna avgift var tillämplig på alla industriella användare och således inte kunde anses vara särskilt och uteslutande tillämplig på kol- och stålsektorn. Därför ansåg domstolen att inte artikel 4 c utan artikel 67 i EKSG-fördraget var tillämplig.

40. I en dom som följde några år senare - De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mot Höga myndigheten, prövade domstolen ett tyskt med allmänna medel finansierat tillägg till gruvarbetare till förmån för de tyska stenkolsgruvorna. I detta mål fastställde domstolen att en sådan premie är att betrakta som en subvention eller stödåtgärd i den mening som avses i artikel 4 c i fördraget, och därför förbjuden. Denna dom är fortfarande av stor betydelse för sammanhanget i det nu föreliggande målet, då den ger en första ansats till utvecklingen av ett vitt omfattande materiellt subventionsbegrepp som senare har vidareutvecklats i domstolens rättspraxis och då den närmare avgränsar och förtydligar det inbördes gällande tillämpningsområdet för artiklarna 4 c och 67 i EKSG-fördraget. Således avvisade domstolen uttryckligen den tyska regeringens resonemang om att artikel 67 närmare skulle påverka tillämpningen av förbudet i artikel 4 c. Det är här fråga om två bestämmelser med olika räckvidd.

41. Av den rättspraxis som ovan har återgivits följer att förbudet mot subventioner eller statliga stödåtgärder i artikel 4 c i EKSG-fördraget endast har två begränsningar:

- åtgärden måste kunna betraktas som "subventioner eller statliga stödåtgärder",

- åtgärden måste vara särskilt riktad mot och begränsad till kol- och stålsektorn.

42. Vad innebär den ovan gjorda analysen för den av Moccia anförda grunden?

43. Det är för det första klart att det omtvistade nedläggningsstödet omfattas av det ovillkorliga förbudet mot subventioner eller statliga stödåtgärder i artikel 4 c. Att det är fråga om en nationell stödåtgärd och att åtgärden är riktad mot och begränsad till järn- och stålprodukter hänförliga till EKSG föreskrivs uttryckligen i den italienska lagen nr 481/94. Därmed står det klart att artikel 4 c är tillämplig på det omtvistade nedläggningsstödet.

44. För det andra behöver det inte visas att det förbjudna stödet skulle ha påverkat den gemensamma marknadens funktion för att artikel 4 c skall vara tillämplig. Fördragsförfattaren har förklarat att det anses ha denna effekt.

45. För det tredje måste den materiella räckvidden av ett beslut med stöd av artikel 95 i fördraget, såsom det förevarande femte regelverket, omfatta alla former av stöd som faller under förbudet i artikel 4 c i EKSG-fördraget, oaktat dess natur eller räckvidd: det som är förbjudet enligt artikel 4 c kan endast tillåtas med stöd av ett uttryckligt beslut i enlighet med artikel 95. För nedläggningsstöd gäller inget undantag.

46. Dessa iakttagelser kan redan i sig ligga till grund för slutsatsen att motiveringen i punkterna 82-84 i den överklagade domen är korrekt, prövad mot ordalydelsen och systematiken i EKSG-fördraget, och att den grund som har åberopats mot denna därför inte kan godtas.

47. Till detta vill jag tillföra ytterligare några kommentarer. Moccia har såväl i första instans som nu i högre instans försvarat ståndpunkten att förbudet i artikel 4 c i EKSG-fördraget, vid en mindre snäv tolkning som är "mer inriktad på den ekonomiska verkligheten", inte skulle vara tillämplig på nedläggningsstöd, eftersom en sådan form av stöd per definition nästan inte skulle påverka konkurrensförhållandena.

48. Detta påstående synes inte vara hållbart. Det förbiser att det nedläggningsstöd som är tillåtet enligt det femte regelverket går ut på att återställa den strukturella jämvikten mellan utbud och efterfrågan på den gemensamma marknaden för järn och stål. Det kan således utan förbehåll antas att en sådan åtgärd påverkar funktionen hos den gemensamma marknaden i den mening som följer av artikel 4 c. Om en sådan påverkan inte skulle äga rum kan nedläggningsstödets ändamålsenlighet som styrmedel på förhand fördömas.

49. På förhållandevis homogena produktmarknader, såsom de för stål i götform och för varmvalsat material, kan för övrigt varje åtgärd som syftar till att begränsa produktionskapaciteten på anbudssidan påverka förhållandena på denna marknad och därmed dennas funktion. Vad beträffar ekonomisk effekt är sådana åtgärder jämförbara med konkurrensavtal om produktionsbegränsningar. Detta får inte endast följder för konkurrensförhållandena mellan de kvarvarande producenterna, utan även för förhållandena mellan utbuds- och efterfrågesidan på denna marknad. Nedläggningsstöd eller stöd för minskade investeringar faller därför, precis såsom motsvarande stöd för upprättande eller investering, på grund av dess verkningar, under förbudet i artikel 4 c. Moccias påstående är därmed ologiskt, om det över huvud taget hade haft relevans.

50. Jag drar slutsatsen att överklagandet inte kan bifallas på denna grund.

B - Moccia, andra grunden: åsidosättande och oriktig tillämpning av artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin

51. Denna grund avser särskilt punkterna 153-158 i den överklagade domen. Där vederläggs påståendet att kommissionen felaktigt har tillämpat villkoret beträffande fortlöpande produktion i artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin, så att de företag som under denna referensperiod visserligen inte hade någon tillräcklig faktisk produktion men dock var i stånd att bedriva produktion, uteslöts från stöd.

52. De viktigaste delarna i förstainstansrättens resonemang är de följande:

- artikel 4 c i fördraget förbjuder statligt stöd,

- förbudet mot stöd är huvudregeln och det femte regelverket utgör ett undantag från denna princip varför det skall tolkas restriktivt,

- av detta följer även att artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket skall ges en "än snävare tolkning" (punkt 153),

- av detta villkor, enligt vilket det krävs att ett företag som ansöker om nedläggningsstöd fortlöpande skall ha producerat EKSG-järn- och stålprodukter, följer tydligt att målsättningen med det femte regelverket inte är att främja nedläggningen av "vilka företag som helst" och således åstadkomma vilken kapacitetsminskning som helst,

- villkoret har som mål att endast tillåta att stöd beviljas företag som har betydande verksamhet på marknaden och vilkas nedläggning leder till en motsvarande minskning av den faktiska järn- och stålproduktionen (punkt 154),

- gemenskapslagstiftaren har, genom att uppställa villkoret avseende fortlöpande produktion, velat främja nedläggningsstödets ändamålsenliga verkan,

- gemenskapslagstiftaren säkerställer att stödet har tillräckligt betydande verkningar, inte enbart i fråga om nedläggning av anläggningar utan även i fråga om en minskning av den aktuella produktionsnivån (punkt 155),

- denna målsättning har uppnåtts, eftersom beviljat nedläggningsstöd leder till en minskning av produktionen av varmvalsade produkter med mer än 5 miljoner ton (punkt 156),

- sökandenas förslag till referensparameter, det vill säga enbart produktionskapaciteten, innebär uppenbarligen ett bortseende från det ovannämnda villkoret, då kravet på en fortlöpande - och faktisk produktion - inte beaktas,

- en tillämpning av denna parameter försvagar således den eftersträvade målsättningens ändamålsenliga verkan, nämligen minskningen av den faktiska produktionen (punkt 157),

- av detta följer att kommissionen, genom att inte godta kriteriet avseende produktionskapacitet, inte uppenbart åsidosatte fördragets bestämmelser eller någon bestämmelse som gäller dess tillämpning eller gjorde sig skyldig till maktmissbruk (punkt 158).

53. Moccia anser att förstainstansrättens ovannämnda resonemang visar prov på en oriktig rättsuppfattning genom att tolka artikel 4.2 andra strecksatsen onödigt restriktivt. Denna bestämmelse har enligt Moccia till syfte att förekomma att föråldrade anläggningar som sedan länge tagits ur bruk och därför inte kan vara av någon betydelse för strävan att begränsa produktionen på gemenskapsnivå, ändå skulle kunna komma i fråga för nedläggningsstöd. En rimlig och trolig tolkning av denna bestämmelse borde medföra att även företag såsom Moccia, som nyligen har moderniserat sin produktionsanläggning, och som inte bedrev produktion under referensperioden då man genomförde en ytterligare modernisering, dock kan komma i fråga för nedläggningsstöd.

54. I sitt svaromål stödjer kommissionen förstainstansrättens ovannämnda motiveringen i alla dess delar.

55. Av det som jag redan uppmärksammat ovan i min behandling av Moccias första grund vad gäller förhållandet mellan artiklarna 4 c och 95 i EKSG-fördraget följer att beslut fattade enligt den sista artikeln, genom vilka ett undantag görs från det allmänna förbudet mot att bevilja statligt stöd i artikel 4 c, av naturen skall tolkas restriktivt.

56. I sin argumentering framhäver förstainstansrätten således med rätta, med hänvisning till sin senaste rättspraxis på området, att beslut fattade med stöd av artikel 95, såsom det femte regelverket, skall tolkas restriktivt.

57. Önskvärdheten av en sådan strikt tolkning bekräftas även av gemenskapslagstiftaren själv i punkt I i övervägandet till femte regelverket: "Det stränga regelverk som därmed har införts och som nu gäller i de tolv medlemsstaternas hela territorium har ... ."

58. Den tolkning som bör ges artikel 4.2 andra strecksatsen i femte regelverket måste därför behandlas mot bakgrund av den allmänna principen som föreskriver en strikt tolkning av undantag som beslutats med stöd av artikel 95 från det allmänna förbudet mot subventioner eller statliga stödåtgärder i artikel 4 c, och mot bakgrund av övervägandena i det femte regelverket självt, vilket ger en restriktiv tolkning av de tillåtna stödåtgärderna i femte regelverket.

59. Av detta följer att Moccia måste ha mycket tungt vägande innehållsmässiga argument som kan motivera en mer vid och extensiv tolkning av artikel 4.2 andra strecksatsen.

60. Själva texten i denna bestämmelse - "... fortlöpande har producerat järn- och stålprodukter fram till den dag då stödet anmäldes" - ger lite utrymme för osäkerhet vad beträffar den personkrets som omfattas av dess tillämpningsområde: den syftar på företag som på ett aktivt sätt och i betydande omfattning har deltagit i produktionsprocessen fram till den dag då stödet anmäldes.

61. Även övervägandena i punkt I i det femte regelverket är otvetydiga: "..., eller finansiera att all verksamhet som omfattas av Fördraget om upprättande av Europeiska kol- och stålgemenskapen (Parisfördraget) upphör för gott vid de minst konkurrenskraftiga företagen". Användningen av uttrycket "konkurrenskraftiga företagen" kan svårligen tolkas på annat sätt än som en bekräftelse på att utgångspunkten är att det nedläggningsstöd som tillåts i artikel 4.2 i femte regelverket endast kan vara riktat till företag som bedriver produktion fortlöpande, eftersom företag som ligger nere eller som endast använder en liten del av sin kapacitet svårligen kan betraktas som "konkurrenskraftiga".

62. Vidare ger syftet med förevarande undantag från det allmänna förbudet mot att bevilja stöd, nämligen att minska den överkapacitet som finns inom EKSG-området, ett funktionellt berättigande till begränsningen av denna åtgärd till de företag som "fortlöpande" bedriver produktion. När dessa företag försvinner från marknaden får detta direkta följder för det totala utbudet av produkter, och det mål som eftersträvas återspeglas direkt i marknadsförhållandena. Den direkta och ändamålsenliga verkan av det beviljande undantaget uppnås inte eller uppnås i lägre grad om detta även skulle tillämpas på företag med ringa eller ingen produktion. Med detta betraktelsesätt innehåller artikel 4.2 andra strecksatsen en ändamålsenlig och proportionell begränsning av den personkrets som omfattas av tillämpningsområdet för det tillåtna nedläggningsstödet. Det resultat av nedläggningsstödet i Italien vilket omnämns i punkt 156 i den överklagade domen - en årlig minskning av produktionen med mer än 5 miljoner ton - styrker denna uppfattning.

63. Överklagandet kan således inte bifallas på denna grund.

C - Moccia, tredje grunden: åsidosättande av principen om icke-diskriminering. Maktmissbruk

64. Moccias tredje grund avser punkterna 227-233 i den överklagade domen. Där ogillas Moccias påstående att företag med en anläggning diskrimineras gentemot företag med flera anläggningar, vid tillämpningen av nedläggningsstöd.

65. Vid förstainstansrätten har Moccia anfört att kommissionen, då den prövade det italienska stödsystemet som den förelagts, även implicit har godkänt artikel 1.2 i genomförandeförordningen till lag nr 481/94. Denna bestämmelse definierar begreppet "produktionsställe" såsom en "produktionsenhet som lämpar sig för genomförandet". Av detta följer enligt Moccia att när en anläggning vid ett företag som har fler anläggningar läggs ner kan nedläggningsstöd beviljas till förmån för denna anläggning förutsatt att den har produktionskapacitet, medan ett företag som endast har en anläggning endast kan beviljas stöd om det visar att det fortlöpande har tillverkat EKSG-järn- och stålprodukter fram till den dag då stödet anmäldes. Av detta drar Moccia slutsatsen att villkoret avseende fortlöpande produktion inte är tillämpligt på de företag som tillhör den förstnämnda gruppen, medan det är tillämpligt på företagen i den sistnämnda gruppen. Det skulle följaktligen förekomma diskriminering mellan dessa två typer av företag.

66. I den överklagade domen motbevisas detta påstående på följande sätt:

- efter en till stor del ordagrann återgivning av artikel 1.1 och 1.2 i genomförandeförordningen konstaterar förstainstansrätten att syftet med artikel 1.1 i genomförandeförordningen är att fastställa de villkor som skall uppfyllas av ett järn- och stålföretag som vill erhålla nedläggningsstöd. Bland dessa villkor ingår villkoret i artikel 1.1 e avseende fortlöpande produktion (punkterna 228 och 229),

- syftet med artikel 1.2 är att definiera begreppet produktionsställe, vilket återges i artikel 4 i förordningen, som innehåller bestämmelser om den rättsliga omorganisering som skall göras av ett företag med flera produktionsställen av vilka ett eller flera läggs ner till följd av att nedläggningsstöd beviljas (punkt 230),

- sammanfattningsvis konstaterar förstainstansrätten att dessa två bestämmelser har olika syften. "Artikel 1.2 i förordningen syftar ... inte formellt till att ge uttryck för ett undantag från de villkor i artikel 1.1 som skall uppfyllas av de järn- och stålföretag som vill erhålla nedläggningsstöd. Av ordalydelsen i artikel 1.2 i förordningen framgår [inte] särskilt ... att ett företag som avser att lägga ner ett av sina produktionsställen inte behöver iaktta villkoret avseende regelbunden produktion enligt artikel 1.1 e i förordningen" (punkt 231),

- förstainstansrätten fortsätter sitt resonemang enligt följande: "Av en jämförelse av de ovannämnda bestämmelserna, inklusive artikel 4 i genomförandeförordningen, framgår tvärtom att nedläggningsstöd inte enbart kan beviljas då ett företag läggs ner helt, utan även när ett företag som har flera produktionsställen lägger ner ett enda av dessa produktionsställen. I det sistnämnda fallet kan företaget emellertid endast beviljas stöd om detta produktionsställe, för det första, taget för sig har bedrivit regelbunden produktion och, för det andra, om produktionen vid detta produktionsställe har bedrivits självständigt och har varit fullständig, vilket förutsätter att produktionsstället kan genomföra en full valsningscykel och en full cykel för produktionen av stål i götform" (punkt 232),

- förstainstansrätten avslutar: "Artikel 1.2 i genomförandeförordningen utgör inte ett undantag från villkoret avseende regelbunden produktion vid bedömningen av det stöd som ett företag har begärt i samband med nedläggningen av ett av dess produktionsställen, utan syftar till att säkerställa att den, enligt antagandet, regelbundna produktionen vid detta produktionsställe inte endast avser en del av en full valsningscykel eller cykel för produktion av stål i götform."

67. Moccia har hävdat att denna motivering är otillräcklig, då den innehåller en implicit men ogrundad vägran att acceptera definitionen av "produktionsställe" såsom en särskild bestämmelse. Dessutom anser Moccia att förstainstansrättens resonemang innehåller en petitio principii, där det i domen sägs att då det är fråga om nedläggning av ett produktionsställe måste detta förutom kriteriet avseende fortlöpande produktion även uppfylla kravet att produktionsenheten skall lämpa sig för genomförandet. En följd av att kravet på en regelbunden produktion är uppfyllt vore att även kravet på att produktionsenheten skall lämpa sig för genomförandet är uppfyllt. Enligt Moccia är förstainstansrättens motivering därför ologisk.

68. Kommissionen har med rätta påpekat att denna grund i själva verket pekar på att det vore fråga om en brist i motiveringen av den överklagade domen. Därför har jag ovan, i punkt 66, på ett utförligt sätt återgivit förstainstansrättens omtvistade motivering.

69. I min bedömning av grunden kan jag fatta mig kort. Det är självklart att den ifrågavarande genomförandeförordningen måste innehålla en separat bestämmelse för företag med fler än ett produktionsställe, som vill komma i fråga för stöd vid nedläggning av ett produktionsställe.

I syfte att undvika att bestämmelsen tillämpas för nedläggning av anläggningar där endast tillfällig eller understödjande verksamhet bedrivs borde genomförandeförordningen ha definierat ett "fullvärdigt" produktionsställe, som kunde komma i fråga för nedläggningsstöd. Denna definition i artikel 1.2 i genomförandeförordningen påverkar inte på något sätt villkoret avseende regelbunden produktion i artikel 1.1. Förstainstansrättens motivering som återgivits ovan, genom vilken Moccias ståndpunkt ogillades, följer denna analys och drar den rätta slutsatsen. Det är således inte fråga om någon brist i motiveringen.

70. Invändningen om maktmissbruk i inledningen av denna grund ges i överklagandet varken någon närmare förklaring eller motivering. Enligt min mening kan därför denna del inte tas upp till sakprövning. I övrigt hänvisar jag till min bedömning härav beträffande Casilinas och Lamifers fjärde grund.

71. Jag drar slutsatsen att det är uppenbart att denna grund inte kan godtas.

D - Casilina och Lamifer, första grunden: åsidosättande av artikel 4 c i EKSG-fördraget och brister i motiveringen vad avser den påstådda rättsstridigheten hos det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin; åsidosättande av artikel 95 i EKSG-fördraget och brister i motiveringen i domen vad beträffar det faktum att kommissionen inte har tillämpat den möjlighet till undantag som föreskrivs i denna bestämmelse

72. I den första delen av denna grund hävdar Casilina och Lamifer, sammanfattningsvis, att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till ett åsidosättande av artikel 4 c i EKSG-fördraget genom att oriktigt ha betraktat det förevarande nedläggningsstödet som ett enligt denna artikel förbjudet stöd och genom att ha underlåtit att undersöka om den del av det femte regelverket som tillåter nedläggningsstöd är rättsstridig. Enligt kommissionens bedömning kan denna delgrund inte tas upp till sakprövning. Sökandena har inför förstainstansrätten inte påstått att nedläggningsstöd inte skulle omfattas av förbudet i artikel 4 c, och de har ej heller åberopat att det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin skulle vara rättsstridigt. Såsom framgår av punkterna 75-91 i den överklagade domen har sådana argument uteslutande framförts av Moccia i mål T-164/96 och av Sidercamuna i mål T-130/97.

73. Enligt kommissionen underbyggs denna uppfattning vidare genom punkt 41 i domen av viken det synes framgå att sökandena inte direkt har framfört något som helst argument mot det femte regelverket. Sökandena har för övrigt inte tagit upp denna punkt i den överklagade domen inom ramen för överklagandet.

74. Kommissionen hävdar med åberopande av domstolens fasta rättspraxis på området att det är uteslutet att i ett överklagande åberopa en grund som inte har åberopats i första instans. Även då flera mål förenas vad gäller domen kan en part i högre instans inte åberopa en grund som inte har anförts av honom även om den anförts av andra parter i de förenade målen i fråga.

75. Argumenten till stöd för invändningen om rättegångshinder är starka. Domstolen har mycket riktigt i flera mål förklarat - senast i domen i målet Petrides mot kommissionen - att åberopande av grunder som inte framförts i första instans inte är tillåtet enligt artiklarna 113.2 och 116.1 i domstolens rättegångsregler.

76. Denna bedömning blir enligt min mening inte annorlunda om en part i ett förenat mål i första instans anför en grund i högre instans, vilken inte anförts av honom i första instans, utan av andra parter i detta förenade mål. Genom att förena flera mål vad gäller domen görs varje part i förfarandet ansvarig för de grunder och det försvar som dessa har åberopat. Detta gäller under förfarandet vid en instans, såsom förstainstansrätten har förklarat i domen i målet Buchmann mot kommissionen. Det gäller a fortiori vid överklagande där förfarandets natur inte tillåter att domstolen dömer i en tvist med en mer omfattande räckvidd än den tvist som underställts förstainstansrätten vad gäller denna part. På detta sätt förekommer man den situationen att parterna skulle kunna dra fördelar av varandras grunder, och på så sätt försvåra en klar och tydlig process.

77. Vid det muntliga förfarandet har Casilina och Lamifer bestridit den av kommissionen presenterade invändningen om rättegångshinder, med argumentet att deras krav i första instans syftade till att ogiltigförklara beslut 96/678, beslutet av den 12 december 1994 och "varje föregående konnex eller härledd rättsakt, oberoende av dess beskaffenhet". Därför skulle deras överklagande ha riktats även mot - delar av - det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin, vars rättsenlighet de avser att bestrida med den omtvistade grunden. Om grunden uppfattas på detta sätt är den inte "ny", utan en vidareutveckling av det som har anförts i första instans.

78. Enligt min mening är detta resonemang inte hållbart. Visserligen kan sökandenas krav uppfattas som att det avser lagenligheten av det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin, men de har inte anfört någon särskild grund i detta syfte i första instans. Förstainstansrätten konstaterar i punkt 41 i den överklagade domen följande: "Det är visserligen riktigt att det i detta mål inte har riktats något argument direkt mot det femte regelverket, eftersom detta tvärtom utgör det kriterium på grundval av vilket rättsenligheten av beslutet av den 12 december 1994 och besluten 96/678 och 97/258 har kritiserats." Eftersom sökandena lämnar detta förstainstansrättens konstaterande oemotsagt - mot detta har de inte anfört någon grund - kan de svårligen vidhålla att de i första instans verkligen har opponerat sig mot rättsenligheten hos det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin.

79. Således drar jag slutsatsen att den första delen av denna grund inte kan tas upp till sakprövning.

80. Vad gäller bedömningen av innehållet i denna delgrund hänvisar jag, i andra hand, till mina överväganden avseende Moccias första grund. Även om Casilina och Lamifer lägger tonvikten något annorlunda, fokuserar även deras resonemang på påståendet att nedläggningsstöd per definition inte påverkar den gemensamma marknaden för kol och stål och därför faller utanför tillämpningsområdet för artikel 4 c i EKSG-fördraget. Av detta drar de vidare slutsatsen att det inte är nödvändigt att få kommissionens godkännande i enlighet med artikel 95 i EKSG-fördraget för ifrågavarande nedläggningsstöd, och att de delar av det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin som hänför sig till nedläggningsstöd således är rättsstridiga.

81. Till grund för sin uppfattning hänvisar de särskilt till domstolens dom i de förenade målen Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoise mot Höga myndigheten (ovan) och i synnerhet till förslaget till avgörande av generaladvokaten Roemer i dessa mål. Av denna dom drar de slutsatsen att räckvidden hos förbudet i artikel 4 c skulle vara begränsat till stöd som syftar till att skapa konstgjorda fördelar i konkurrensen.

82. Enligt min mening - och jag anser att jag har stöd genom förslaget till avgörande av generaladvokat Lagrange i domen i det ovannämnda målet De Gezamenlijke Steenkolenmijnen i Limburg mot Höga myndigheten - behandlade de förenade målen Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoise mot Höga myndigheten framför allt frågan huruvida en särskild pålaga som gällde utan åtskillnad för hela den luxemburgska industrin kunde betraktas som en särskild pålaga i den mening som avses i artikel 4 c i EKSG-fördraget. Domstolen fastställde i detta hänseende att det inte var fråga om en särskild pålaga i den mening som avses i artikel 4 c, varför artikel 67 i EKSG-fördraget var tillämplig på detta. För förevarande mål, där det är fråga om stöd som uteslutande är riktat till järn- och stålindustrin, kan det från domen i de förenade målen Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoise mot Höga myndigheten inte hämtas några argument till stöd för att artikel 4 c inte är tillämplig.

83. Påståendet att nedläggningsstödet som det här är fråga om inte skulle kunna påverka funktionen hos den gemensamma marknaden, har jag ovan avvisat såsom uppenbart ogrundat.

84. I andra hand drar jag slutsatsen att överklagandet inte kan vinna bifall på denna delgrund.

85. Även mot den andra delen av denna grund, där det påstås att artikel 95 i EKSG-fördraget har åsidosatts och att det föreligger en brist i motiveringen vad avser kommissionens påstående att denna bestämmelse inte är tillämplig, framför kommissionen en invändning om rättegångshinder.

86. Denna grund hänför sig till punkterna 259 och 260 i den överklagade domen. Där tillbakavisar förstainstansrätten den av Sidercamuna i mål T-130/97 framförda grunden att kommissionen har diskriminerat Sidercamuna genom att behandla detta bolags fall annorlunda än tidigare jämförbara fall.

Av domen framgår det inte att Casilina och Lamifer har framfört samma eller därmed jämförbara grunder.

87. För bedömningen av denna invändning hänvisar jag till min analys ovan under punkterna 79-83 och drar slutsatsen att inte heller den andra delen av den första grunden kan tas upp till sakprövning.

88. I andra hand måste jag återigen dra slutsatsen att denna invändning saknar grund.

89. Sökanden i första instans, Sidercamuna, har i syfte att underbygga sin grund anfört att kommissionen på ett felaktigt sätt har underlåtit att utnyttja sin behörighet, att med stöd av artikel 95 i EKSG-fördraget meddela särskilda beslut om undantag från de allmänna reglerna i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin. Med hänsyn till att kommissionen har gjort så tidigare har kommissionen behandlat jämförbara situationer på olika sätt och därmed missgynnat Sidercamuna.

90. Förstainstansrätten har avvisat denna grund med en motivering som går ut på att Sidercamuna i förevarande fall i varje fall inte har visat att det förelåg särskilda omständigheter, som, med hänsyn tagen till ändamålet med artiklarna 2-4 i EKSG-fördraget, borde ha föranlett kommissionen att meddela ett särskilt beslut riktat till Sidercamuna.

91. Med den andra delgrunden hävdar Casilina och Lamifer i huvudsak att förstainstansrätten har tolkat artikel 95 i EKSG-fördraget på ett felaktigt sätt genom att inte undersöka huruvida kommissionen var förpliktad att utreda om det italienska nedläggningsstödet likväl inte hade kunnat godkännas genom ett enskilt beslut.

92. Denna ståndpunkt kan inte godtas. Enligt senaste rättspraxis om tillämpning av nämnda artikel 95 kan kommissionen, när den fastställer att en nationell stödåtgärd inte uppfyller villkoren i ett regelverk om stöd till järn- och stålindustrin, dock genom ett enskilt beslut låta företag komma i fråga för detta, om det är nödvändigt för att uppnå de målsättningar som nämns i artiklarna 2, 3 och 4 i EKSG-fördraget. Detta bekräftas vidare av punkt 258 i den överklagade domen. I punkt 259 kopplar förstainstansrätten dock detta, med all rätt, till ett krav på att företagen som åberopar denna grund för undantag åtminstone måste göra det troligt att det föreligger särskilda omständigheter som ger kommissionen anledning att erkänna att det är nödvändigt att meddela ett sådant särskilt beslut.

93. Konstaterandet i punkt 259, att Sidercamuna inte har visat att dessa särskilda omständigheter föreligger, är en faktisk omständighet som inte kan bli föremål för ett överklagande. Sökandens påstående att den omtvistade stödåtgärden som riktats till honom skulle uppfylla de villkor som krävs för en särskild tillämpning av artikel 95 är likaledes av faktisk natur. Eftersom detta påstående för första gången görs i högre instans kan det även av dessa skäl inte tas upp till sakprövning.

94. Om och i den utsträckning som den andra delgrunden dock anses kunna tas upp till sakprövning, kan den inte godtas.

E - Casilina och Lamifer, andra grunden: åsidosättande och oriktig tillämpning av artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin

95. Med denna andra grund kritiserar sökandena, sammanfattningsvis, förstainstansrätten för att på ett oriktigt sätt har accepterat kommissionens tillämpning av kriteriet för högsta möjliga produktion (nedan kallat HMP) vid bedömningen av huruvida en fortlöpande produktion förelåg i den mening som avses i artikel 4.2 andra strecksatsen i femte regelverket (punkterna 136-139 i den överklagade domen). Dessutom framför de invändningar mot att förstainstansrätten ansåg det godtagbart att endast använda sig av år 1993 som referensperiod vid bedömning av huruvida ett företag har en betydande verksamhet på marknaden (punkterna 118-127 och 128-133).

96. De anser att förstainstansrätten borde ha godtagit deras åsikt, och att kravet på "regelbunden produktion" i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin borde ha beräknats utifrån deras verkliga produktion över en längre referensperiod; inte från den 1 januari 1993, utan från den 1 januari 1991.

97. Vad beträffar denna grund påpekar kommissionen att sökandena väsentligen upprepar de faktiska argument som de har åberopat mot kommissionen vid förstainstansrätten och som förstainstansrätten inte godtagit. Kommissionen anser därför att grunden står i strid med artikel 32.5 i EKSG-fördraget och artikel 51 i EKSG-stadgan för domstolen, då den kräver en omprövning av omständigheterna inom ramen för överklagandet. Dessutom anser kommissionen att denna grund inte svarar mot den tydlighet som domstolen med stöd av artikel 51.1 första meningen i nämnda stadga och artikel 112.1 c i rättegångsreglerna kräver. Härav drar kommissionen slutsatsen att inte heller denna grund kan tas upp till sakprövning.

98. Både formuleringen av och motiveringen till denna grund lämnar mycket riktigt övrigt att önska, då den å ena sidan synes avse den bedömning som förstainstansrätten gjort vad gäller fakta såsom sökandenas verkliga produktion mellan åren 1991-1993, och å andra sidan, då den inte uttryckligen - men högst implicit ifrågasätter förstainstansrättens rättsliga bedömning.

99. Kommissionen har rätt i så måtto att argumenten till stöd för denna grund till en betydande del innehåller ett återgivande av den sakframställan med vilken sökandena i första instans bestred besluten 96/678 och 97/258. Det är även riktigt att sökandenas argumentation är otydlig i det att den inte anger precis på vilka punkter som den överklagade domen skulle ha åsidosatt gemenskapsrätten. Om vi anser att redogörelserna för de faktiska omständigheterna inte kan tas upp till sakprövning och betraktar de argument som anförts i ett sammanhang blir i allt väsentligt följande kvar:

"[F]örstainstansrätten har tolkat artikel 4.2 andra strecksatsen i femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin felaktigt genom att förklara att kommissionen, vid tillämpningen av det i denna artikel föreskrivna kravet på fortlöpande produktion, fick använda den högsta möjliga produktionen som kriterium och en referensperiod från den 1 januari 1993 till tidpunkten för anmälan,"

i andra hand:

"[E]n bristfällig motivering ligger till grund för förstainstansrättens bedömning i detta avseende."

Med en sådan formulering anser jag att kärnan i denna grund kan tas upp till sakprövning.

100. För att kunna undersöka huruvida denna talan är väl grundad måste vi först gå till femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin självt. Jag erinrar om att enligt övervägandena i detta regelverk är nedläggningsstödet avsett för konkurrenskraftiga företag, det vill säga för företag som trots strukturella problem på stålmarknaden kan utnyttja en substantiell del av sin produktionskapacitet. För att kunna bestämma vad en substantiell del av produktionskapaciteten är, måste man i varje fall börja med en mer precis definition av produktionskapaciteten. Därefter måste man definiera vad som kan anses utgöra en substantiell del.

101. I den överklagade domen har förstainstansrätten, under medgivande av att kommissionen kan företa skönsmässiga bedömningar vid utvecklandet av de ifrågavarande kriterierna, bestämt att HMP utgör ett acceptabelt kriterium vid prövningen av huruvida kravet på regelbunden produktion är uppfyllt. Förstainstansrätten påpekar i punkt 138 i den överklagade domen att ett sådant kriterium förhindrar att "stöd till och med [skulle] kunna beviljas företag som trots att de befinner sig i en oåterkallelig krissituation likväl under några år har lyckats överleva på marknaden med en alldeles marginell produktionsnivå".

102. Förstainstansrätten kunde komma till denna slutsats med hänsyn tagen till ordalydelsen och innebörden i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin, där det i första hand inte handlar om att avveckla produktionskapacitet utan att åstadkomma en faktisk produktionsminskning. Således är den invändning som sökandena har riktat mot denna slutsats, under förutsättning att den över huvud taget kan tas upp till sakprövning, ogrundad.

103. Sökandenas invändningar mot den av kommissionen tillämpade referensperioden består av två delar. De hävdar för det första att kommissionen vid denna tillämpning borde ha hållit sig till den 1 januari 1991 som nämns i artikel 4.2 första och andra strecksatsen i femte regelverket. För det andra gör den alltför korta referensperioden det omöjligt att bedöma huruvida ett företags närvaro på marknaden är betydande. I högre instans upprepar de nu dessa invändningar mot förstainstansrättens motivering, vari förstainstansrätten fann dessa vara ogrundade.

104. Även här måste det val som kommissionen har gjort vid avgränsningen av referensperioden ses mot bakgrund av det femte regelverkets ordalydelse och målsättning. Förstainstansrätten har i punkterna 120-127 förklarat varför kommissionen inte var förpliktad att låta referensperioden börja löpa den 1 januari 1991:

- av texten i artikel 4.2, som innehåller en definition av de villkor som skall uppfyllas för att nedläggningsstöd skall kunna beviljas, följer att vart och ett av de tre villkoren har försetts med en egen tidsgräns,

- i första strecksatsen i denna punkt krävs att företaget har blivit juridisk person före den 1 januari 1991,

- i andra strecksatsen uppställs villkoret att företaget fortlöpande skall ha producerat EKSG-järn- och stålprodukter "fram till den dag då stödet anmäldes",

- i tredje strecksatsen föreskrivs att företaget inte får ha ändrat sin produktions- eller anläggningsstruktur "sedan den 1 januari 1991" (punkterna 121 och 122),

- om gemenskapslagstiftaren hade avsett att den 1 januari 1991 skulle utgöra den dag med utgångspunkt från vilken det skall bedömas om produktionen har varit regelbunden, hade den säkert beslutat detta (punkt 123),

- artikel 4.2 första och tredje strecksatserna å ena sidan och artikel 4.2 andra strecksatsen å andra sidan har olika målsättningar. De förstnämnda strecksatserna har tydligt till syfte att förebygga eventuella fall av bedrägeri (genom att förhindra att de berörda bildar bolag, utvidgar sin produktionsstruktur eller utvidgar sina anläggningar utan någon annan avsikt än att få stöd). I det sistnämnda fallet är det fråga om att "säkerställa att produktionen avsevärt minskar genom att nedläggningsstöd beviljas, vilket förutsätter att detta stöd endast beviljas till företag som vid tidpunkten för sin nedläggning har haft en produktionsnivå av viss betydelse" (punkt 124),

- av detta följer att det inte finns skäl att anse att villkoret avseende regelbunden produktion skall bedömas med utgångspunkt från den 1 januari 1991 (punkt 126).

105. Den här förkortade återgivningen av motiveringen till den omtvistade delen av domen uppfyller både kravet på överensstämmelse med ordalydelsen och målsättningen med artikel 4.2 i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin, och de krav på motiveringen som ställs där. De argument som sökandena har anfört mot detta saknar således relevans.

106. Den viktigaste invändningen som sökandena har anfört mot denna del av den överklagade domen, där deras ståndpunkt att den av kommissionen tillämpade referensperioden med början den 1 januari 1999 var för kort, är att förstainstansrätten förbiser att kravet på "fortlöpande produktion" omfattar en hållbar produktionsnivå som sträcker sig över flera år. Dessutom anser sökandena att förstainstansrätten i sin dom på ett oriktigt sätt underlåtit att beakta att år 1993 är olämpligt som referensår, eftersom det då var lågkonjunktur i Italien, vilken pressat ned produktionen. Slutligen menar sökandena att förstainstansrätten på ett oriktigt sätt har avvisat deras hänvisning till kommissionens beslut nr 89/467/EEG i punkt 132 i den överklagade domen. Därigenom har de velat underbygga sin mening att variationer i ett företags andel av marknaden från ett år till ett annat inte nödvändigtvis tyder på förändringar i företagets ekonomiska närvaro på marknaden. Denna måste bedömas utifrån ett dynamiskt perspektiv. En sådan dynamisk bedömning skulle kräva en längre referensperiod än den som kommissionen i förevarande fall har tillämpat.

107. Har kommissionen på ett riktigt och välgrundat sätt använt sitt utrymme för skönsmässig bedömning enligt artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin, vid fastställandet av referensperiodens längd? Det är frågan som förstainstansrätten har besvarat jakande i punkterna 127-133. Därvidlag har den ansett följande element vara utslagsgivande:

- för att säkerställa att nedläggningsstödet skulle ha betydande verkningar för marknaden var det nödvändigt att fastställa en period som tidsmässigt låg så nära den dag då det generella programmet anmäldes som möjligt, så att stödet endast skulle beviljas de företag som faktiskt bedrev verksamhet vid den tidpunkten (punkt 129),

- det var dock nödvändigt att perioden var tillräckligt lång för att göra det möjligt att kontrollera om ifrågavarande företags verksamhet på marknaden kunde anses betydande (punkt 129),

- nedläggning av företag som hade bedrivit produktion under åren 1991 och 1992, men som hade upphört med detta eller bedrivit produktion i betydligt mindre omfattning från och med 1993 till tidpunkten för anmälan, skulle inte ha bidragit alls eller endast i liten utsträckning till den åsyftade produktionsminskningen (punkt 130),

- omvänt skulle tillämpningen av en längre referensperiod ha kunnat leda till att företag med ringa produktion under åren 1991 och 1992, men som under år 1993 hade en betydande produktion, uteslöts från stöd (punkt 130),

- med hänvisning till nedläggningsstödets resultat (en minskning av producerade varor med över 5 miljoner ton) förklarar förstainstansrätten att kommissionens val av den referensperiod som skulle ligga till grund för bedömningen av om produktionen hade varit regelbunden inte enbart gjorde det möjligt att på ett riktigt sätt bedöma om det företag som skulle läggas ner var verksamt på marknaden utan även gjorde det möjligt att på ett riktigt sätt uppnå de målsättningar med minskningen som den italienska regeringen hade uppställt (punkt 131),

- förstainstansrätten drar slutsaten "att det inte har visats att kommissionen uppenbart åsidosatte fördragets bestämmelser eller någon bestämmelse som gäller dess tillämpning eller gjorde sig skyldig till maktmissbruk genom att på så sätt fastställa längden av den period under vilken det skulle bedömas om produktionen varit regelbunden" (punkt 133).

108. Den ovan förkortade återgivningen av förstainstansrättens motivering tydliggör att kommissionen var tvungen att förena två målsättningar vid fastställandet av referensperioden: en så stor faktisk effekt av nedläggningsstödet på den aktuella produktionen av järn- och stålprodukter som möjligt, och en välgrundad uppfattning av huruvida de ifrågavarande företagen var verksamma på marknaden på ett betydande sätt. Det val som gjordes mot bakgrund av detta beträffande referensperiodens längd bedömdes av förstainstansrätten, med hänsyn tagen till ordalydelsen hos och målsättningen med artikel 4.2, vara riktigt och godtagbart.

109. Sökandena anför i sin grund inte några argument som kan dra riktigheten av denna bedömning i tvivelsmål.

110. Det argument som hänför sig till den dåliga ekonomiska konjunkturen i Italien år 1993 är av faktisk natur och kan således inte tas upp till sakprövning. Om argumentet skulle anses kunna tas upp till sakprövning, är det ogrundat. De åtgärder som föreskrivs i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin syftade till att övervinna den strukturella kris som stålsektorn brottas med alltsedan början av 1970-talet. Utformandet och tillämpningen av dessa åtgärder kan inte göras beroende av konjunktursvängningar över mycket kortare perioder. En sådan beroendeställning skulle i förevarande fall ha lett till att företag som under en lågkonjunktur framstår som sårbara och därför tros vara mindre konkurrenskraftiga även skulle komma i fråga för nedläggningsstöd. Detta emotsägs uttryckligen i övervägandet till det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin.

111. Inte heller kan jag dela sökandenas uppfattning att förstainstansrätten på ett oriktigt sätt har avvisat deras argument avseende beslut nr 89/467 (punkt 132 i domen). Såsom förstainstansrätten har påpekat hänförde sig detta beslut till filmdstributionssektorn och gällde en bedömning av de ekonomiska maktförhållandena på den i det fallet relevanta marknaden. Inga argument kan hämtas från detta för bedömningen av den referensperiod för nedläggningsstöd inom stålsektorn, vilken kommissionen har valt i detta fall: de karaktäristiska kännetecknen hos produktmarknaderna, marknadsstrukturerna och de politiska målsättningarna skiljer sig därför för mycket åt.

112. Min slutsats är att Casilinas och Lamifers andra grund, i den utsträckning som den över huvud taget kan tas upp till sakprövning, inte kan godtas.

F - Casilina och Lamifer, tredje grunden: överträdelse och oriktig tillämpning av kommissionens beslut av den 12 december 1994

113. Med denna grund förebrår Casilina och Lamifer förstainstansrätten för att ha gjort sig skyldig till åsidosättande och oriktig, det vill säga ej motiverad, tillämpning av kommissionens beslut av den 12 december 1994. De erinrar om att kommissionen i nämnda beslut hade lovat att bedöma förslagen till stöd, med hänsyn tagen till de särskilda omständigheterna för de företag som kan komma i fråga för detta. I detta syfte hade sökandena återgivit utvecklingen av deras produktion för åren 1991, 1992 och 1993, samt de särskilda problem som de var utsatta för under perioden. I besluten 96/678 och 97/258 avvisade dock kommissionen de bedömningskriterier som den italienska regeringen hade föreslagit med tanke på sökandenas särskilda ställning. Kommissionen förklarade att dessa kriterier inte var lämpade för att påvisa en fortlöpande produktion i den mening som avses i artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin. Med dessa skulle man högst kunna göra antagligt att det fanns en förmåga att uppnå en viss minimal produktionsnivå. I första instans ogillade förstainstansrätten sökandenas grunder i detta avseende (punkterna 272-283).

114. Sökandena är av den uppfattningen att de inte kan förfara på annat sätt än att på nytt anföra samma invändning, genom vilken de kritiserar kommissionen för att ha motiverat beslutet på ett alltför bristfälligt sätt och i alltför allmänna ordalag. Detta anses allvarligt ha hindrat sökandena från att försvara sina intressen, i och med att de fråntogs möjligheten att framföra särskild kritik avseende de nämnda besluten. Dessutom förebrår de förstainstansrätten att den med en inadekvat motivering avvisade de särskilda omständigheter som framför allt Lamifer befann sig i, samt att den på ett oriktigt sätt har antagit att varmvalsverk vanligtvis bedriver produktion i dygnet runt-drift med tre skift om åtta timmar per dag (punkterna 140-145).

115. Den första delgrunden som hänför sig till de punkter i den överklagade domen där sökandenas invändningar mot motiveringen av besluten 96/678 och 97/258 avvisas, bringar mig i svårigheter på grund av att den är så oprecis. Om det är som jag uppfattar saken, hävdar sökandena att kommissionen i motiveringen till dessa beslut skulle ha fäst särskild uppmärksamhet vid de påståenden och argument som de hade tillkännagivit för kommissionen. I avsaknad av detta skulle de på ett allvarligt sätt ha hindrats från att försvara sina intressen. Förstainstansrätten skall på ett otillräckligt sätt ha beaktat detta i den överklagade domen. Sökandena underlåter emellertid att noggrant ange vari tillkortakommandet i de aktuella passagerna i domen består. Detta kan i sig utgöra anledning till att denna delgrund inte kan tas upp till sakprövning, ty varken en ren upprepning av de grunder som har anförts i första instans, eller ett till innehållet obestämt påstående att rättsregler har åsidosatts, är tillräckligt enligt domstolens fasta rättspraxis. Endast med en mödosam tolkning av den redogörelse som ligger till grund för denna delgrund, kan den uppfattas som en invändning mot motiveringen i punkterna 272-280 i den överklagade domen. Mot bakgrund härav skall jag nedan bedöma delgrunden.

116. Enligt fast rättspraxis innebär motiveringsskyldigheten enligt artiklarna 5 andra stycket, fjärde strecksatsen, och 15 första stycket i EKSG-fördraget att motiveringen skall vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen skall klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Det krävs inte att motiveringen till en rättsakt innehåller alla de särskilda faktiska och rättsliga omständigheter som ligger till grund för rättsakten. Bedömningen huruvida motiveringen uppfyller kraven skall inte enbart göras mot bakgrund av motiveringens lydelse, utan även mot bakgrund av det sammanhang i vilket motiveringen ingår samt alla rättsregler som reglerar den berörda frågan. Vad beträffar rättsakter med allmän rättsverkan är kommissionen förpliktad att i sin motivering ge en fullständig beskrivning av de omständigheter som har föranlett åtgärden och vilka allmänna målsättningar som måste uppnås genom beslutet.

117. Enligt min mening bör man först undersöka den faktiska och rättsliga bakgrunden till de omtvistade besluten och vilka allmänna politiska målsättningar som förelåg. Därigenom kan det prövas huruvida motiveringen uppfyller kraven på rättfärdighet för de berörda parterna och möjlighet för gemenskapsdomstolarna att utöva sin prövningsrätt.

118. Då den italienska regeringen den 8 september 1995 och den 11 mars 1996 förelade kommissionen de olika fallen, på vilka den ville tillämpa den genom beslut av den 12 december 1994 i princip godkända lagstiftningen om nedläggningsstöd, fanns det däribland även ett antal fall, bland annat Casilina och Lamifer, som inte uppfyllde det kriterium som närmare utvecklats i nämnda beslut avseende huruvida kravet på fortlöpande produktion var uppfyllt. I sitt anförande har den italienska regeringen föreslagit andra "objektiva kriterier" av vilka man skulle kunna sluta sig till att de ifrågavarande företagen uppfyllde kravet på fortlöpande produktion i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin.

119. Med anledning av detta beslutade kommissionen sig för att genom skrivelser av den 15 december 1995 och av den 2 februari 1996 inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 6.4 i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin. Inom ramen för detta begärde kommissionen att den italienska regeringen skulle inkomma med synpunkter, medan de andra medlemsstaterna och övriga berörda parter meddelades om det inledda förfarandet genom publicering av beslutet. Berörda parter, däribland Casilina och Lamifer, har meddelat sina ståndpunkter till de italienska myndigheterna och till kommissionen.

120. Som svar på beslutet att inleda förfarandet har den italienska regeringen, vilket framgår av punkt II i övervägandet till de omtvistade besluten, på nytt framfört de "objektiva kriterier" som den förespråkat, vilka enligt den italienska regeringens mening gör det möjligt att anse att även de företag som under referensperioden hade ringa eller ingen produktion trots allt uppfyller kravet på fortlöpande produktion i den mening som avses i artikel 4.2 andra strecksatsen i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin.

121. Vad beträffar de objektiva kriterier som har föreslagits måste det beaktas att några företags ringa eller obefintliga produktion inom referensperioden inte var en följd av deras vilja att dra sig tillbaka från järn- och stålmarknaden eller av föråldrade eller ej konkurrenskraftiga produktionsanläggningar, utan framför allt av den vid denna tidpunkt ogynnsamma konjunkturen, vilken gick hand i hand med krisen på stålmarknaden och de finansiella svårigheterna för de berörda företagen.

Genom att bland annat behålla personalen, organisera utbildningskurser och begära offentligt stöd för omstrukturering, hade dessa företag visat att de ville övervinna den kris i vilken de befann sig. Även andra uppgifter, såsom upprätthållande av avtal om energileverans, påstås tyda på att den ringa eller obefintliga produktionen under referensperioden i sin helhet berodde på den ogynnsamma konjunkturen och att företagen, som förfogar över bra produktionsanläggningar, verkligen ville återuppta en fortlöpande produktion vid lämpligt tillfälle för att åter bli verksamma på marknaden.

122. Mer specifikt argumenterade den italienska regeringen med dessa kriterier för en tolkning av kravet på fortlöpande produktion såsom uppfyllt om det kan visas att det var möjligt att bedriva fortlöpande produktion. Det av kommissionen i beslutet av den 12 december 1994 närmare utvecklade kriteriet på produktion, i genomsnitt minst ett skift per dag (åtta timmar) under fem dagar per vecka, medförde däremot att det under referensperioden också faktiskt bedrevs en regelbunden produktion.

I punkt III i övervägandet till båda besluten har kommissionen avvisat de alternativa kriterier som den italienska regeringen har föreslagit. Därvid redogjorde kommissionen till att börja med för varför bestämmelserna i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin, vilka tillåter särskilda former av stöd, däribland nedläggningsstöd, måste tolkas restriktivt. Därefter påpekade kommissionen att enligt beslutet av den 12 december 1994 kunde visserligen andra kriterier än kommissionens accepteras, men att de dock måste vara lämpade att visa att en fortlöpande produktion förelegat under referensperioden. De kriterier som den italienska regeringen har föreslagit var dock inte lämpade att visa detta, utan högst att de ifrågavarande företagen då var i stånd att producera järn- och stålprodukter som omfattas av Parisfördraget. Eftersom en extensiv tolkning av kravet på fortlöpande produktion i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin inte var tillåten fram till den tidpunkt då anmälan gjordes, var således de alternativa kriterier som den italienska regeringen föreslagit inte acceptabla. Kommissionen avslutade sin motivering med en redogörelse för varför det av den italienska regeringen anförda argumentet som hänförde sig till dålig konjunktur inte var relevant: under referensperioden var minskningen av den totala produktionen av de ifrågavarande produkterna på den italienska och de europeiska marknaderna endast liten eller obetydlig. De ifrågavarande företagens mycket ringa produktion kan således inte förklaras endast härigenom.

123. Den här i ett par punkter återgivna motiveringen ligger till grund för båda de omtvistade beslut där kommissionen beslutade att ett antal fall som de italienska myndigheterna hade föreslagit, däribland Lamifer och Casilina, inte kom i fråga för nedläggningsstöd.

124. Vid sin prövning av motiveringen till de båda besluten beträffande kraven på motivering kom förstainstansrätten i punkterna 274-280 i den överklagade domen till slutsatsen att denna uppfyllde kraven på tydlighet och kontrollerbarhet och att den faktiska och rättsliga bakgrunden hade återgivits på ett tillräckligt klart sätt. I motiveringen redogörs på ett tydligt sätt för den faktiska bakgrunden till nedläggningsstödet, nämligen de strukturella problemen med att avsätta produkter på stålmarknaden, och i detta syfte återges på ett övertygande sätt målsättningen med det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin. Slutsatsen att nedläggningsstöd enligt det femte regelverket endast kan beviljas om företag som har en faktisk fortlöpande produktion under referensperioden därigenom tas bort från marknaden stöds av denna motivering. I sin prövning i punkterna 273-280 i domen av motiveringen till de omtvistade besluten, förklarade förstainstansrätten att motiveringen var riktig. Jag delar denna uppfattning.

125. Argumentet att kommissionen i sina beslut även borde ha gått in på sökandenas särskilda argument håller inte. Förstainstansrätten förklarar med rätta i punkterna 274-276 att kommissionen inom ramen för prövningsförfarandet enligt artikel 6.4 i det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin, endast var tvungen att pröva om den italienska regeringen på grundval av alternativa objektiva kriterier hade lyckats visa att företagen, däribland sökandena, som inte uppfyllde det huvudsakliga kriterium som fastställts, likväl fortlöpande hade tillverkat EKSG-järn- och stålprodukter. Domen i de förenade målen Belgien mot kommissionen lämnar i detta avseende inte något utrymme för missförstånd.

126. Sökandena kan inte göra gällande att kommissionen i detta avseende var skyldig att ge ett motiverat svar på grund av att de inkommit med sina synpunkter som en följd av kommissionens uppmaning enligt ovannämnda artikel 6.4. Dessa synpunkter tjänade som information för kommissionen inför det beslut som den var i begrepp att fatta. Förstainstansrättens beslut i detta hänseende är enligt min mening således riktigt.

127. Även jag kommer således till slutsatsen att invändningarna i denna delgrund mot motiveringen av de omtvistade besluten och mot de delar i domen som hänför sig till detta är ogrundade.

128. Med den andra delgrunden hävdar sökandena att förstainstansrätten i punkterna 140-146 i den överklagade domen på ett oriktigt sätt har fastställt att kriterier för högsta möjliga produktion, vilka grundar sig på en hypotes om dygnet runt-drift med tre skift, även skulle kunna vara tillämpliga på produktionen av varmvalsat stål. Sökandena upprepar sin ståndpunkt från första instans och tillhandahåller till stöd härför frågeformulär 2-20 EKSG från kommissionens byrå för statistik. Av detta påstås det framgå att produktionsrytmen för valsverk är lägre än den för stålfabriker och att det av kommissionen tillämpade kriteriet som avser en produktion på åtminstone 25 procent av HMP, därför ledde till oberättigade resultat för de företag som drev valsverk.

129. Om denna delgrund uppfattas som en ren upprepning av de argument som har anförts i första instans kan den inte tas upp till sakprövning. Även vad avser innehållet lutar jag åt att den inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den fullständigt inriktar sig på de faktiska omständigheterna, såsom dessa fastslogs av förstainstansrätten.

130. Åberopande av nya omständigheter i högre instans från vilka man skulle kunna dra slutsatsen att förstainstansrätten har bedömt de faktiska omständigheterna på ett oriktigt sätt ändrar inte denna bedömning. Till att börja med har det ifrågavarande frågeformuläret presenterats som bevisning först inom ramen för överklagandet. Det kan som sådant inte accepteras, eftersom domstolens prövning här begränsar sig till rättsfrågor. För det andra tillför formuläret, även om det skulle accepteras som nytt bevismaterial, inget nytt vad beträffar skillnaden i produktionsrytm mellan stålfabriker och valsverk. För det tredje visar detta bevismaterial att den grund som anförts än mer hänför sig till faktiska omständigheter.

131. Om man, med viss svårighet, antar att den förevarande delgrunden riktar sig mot brister i motiveringen i den överklagade domen, anser jag att den är uppenbart ogrundad. Den väsentliga delen av förstainstansrättens motivering återfinns i punkt 141. Där förklaras att produktionen vid valsverk med färre än tre skift av effektivitetsskäl inte är optimal. Förstainstansrätten stödjer sig särskilt på en av Lamifer överlämnad expertutredning som bekräftar att valsverk, framför allt av skäl som hänför sig till att få en effektiv temperaturcykel, det vill säga behovet av att undvika den enorma gasförbrukning som krävs för att kyla ned ugnen, vanligtvis bedriver produktion i tre skift. Delvis på grund av detta konstaterande kunde förstainstansrätten dra slutsatsen att kommissionen, genom att besluta att den högsta möjliga produktionen skall beräknas utifrån tre skift även i fråga om valsverk, inte uppenbart åsidosatte fördragets bestämmelser eller någon bestämmelse som gäller dess tillämpning eller gjorde sig skyldig till maktmissbruk.

132. Den sista delen av den tredje grunden är en ren upprepning av det i första instans anförda argumentet att kommissionen felaktigt har underlåtit att ta hänsyn till Lamifers särskilda situation under referensperioden. Även vad beträffar denna del som riktar in sig på punkterna 179-181 i den överklagade domen, är jag av uppfattningen att den inte kan tas upp till sakprövning.

133. Förstainstansrätten konstaterar i dessa punkter att Lamifers argument att bolaget inte fick ha produktion på natten på grund av miljötekniska hänsyn inte stämmer. De kommunala åtgärderna som Lamifer åberopar till stöd för sitt argument medför, såsom förstainstansrätten konstaterar, endast en skyldighet för Lamifer att anpassa sina anläggningar för att hålla bullernivån inom rimliga gränser. Detta faktiska konstaterande kan man inte överklaga.

134. För övrigt är förstainstansrättens motivering genom vilken den kommer till slutsatsen att Lamifers grund inte kan godtas, eftersom den inte har stöd i de fakta som anförts, korrekt. I andra hand anser jag att denna del av den tredje grunden är uppenbart ogrundad.

G - Casilina och Lamifer, fjärde grunden: maktmissbruk från ett diskrimineringsperspektiv

135. Ordalydelsen hos Casilinas och Lamifers fjärde grund kan enligt min mening ge upphov till förvirring. Om vi uppfattar denna bokstavligt är det uppenbart att den inte kan tas upp till sakprövning. Enligt artikel 51 i EKSG-stadgan för domstolen kan ett överklagande endast grundas på bristande behörighet hos förstainstansrätten, på rättegångsfel som kränker den överklagandes intressen eller på att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten. Enligt artikel 33 i EKSG-fördraget är förstainstansrätten behörig att pröva ogilitighetstalan mot kommissionens beslut rörande "maktmissbruk". Likaså kan ett överklagande i syfte att ogiltigförklara en dom från förstainstansrätten även baseras på en sådan grund. Förstainstansrätten kan dock inte kritiseras för att ha gjort sig skyldig till maktmissbruk.

136. En närmare undersökning av denna grund ger dock vid handen att sökandenas invändning egentligen inriktar sig på den del i den överklagade domen där förstainstansrätten bedömer och underkänner sökandenas grund, vari kommissionen kritiseras för att ha åsidosatt förbudet mot diskriminering. Genom att beskriva de faktiska omständigheter som sökandena har anfört i första instans på ett oriktigt sätt, skulle förstainstansrätten ha begått en överträdelse av gemenskapsrätten. Sålunda formulerad kan denna grund upptas till sakprövning.

137. I första instans har Casilina och Lamifer hävdat att kommissionen borde ha beviljat ett liknande undantag från kravet på fortlöpande produktion för dem som för två andra företag, OLS och Diano. Dessa företags produktion under referensperioden uppgick till 21 procent av HMP. För OLS har kommissionen i punkt III i övervägandena till beslut 96/678 påpekat att detta företag under det första kvartalet år 1993 gått över till att förnya de elektriska och elektroniska delarna i sitt valsverk för produktion av rundstål. Därefter har detta företag återupptagit en fortlöpande produktion. Utan detta avbrott av tekniska skäl, hade produktionen uppgått till minst 28 procent av företagets HMP. Därför ansåg kommissionen att OLS vid sin nedläggning bedrev fortlöpande produktion.

138. Av punkt III i övervägandena till beslut nr 97/258 framgår att Diano under referensperioden vid upprepade tillfällen varit tvungen att lägga ned sin valsmaskin för underhållsarbeten. Om denna nödvändiga och på objektiva tekniska grunder baserade möjlighet att stoppa produktionen inte hade funnits, skulle Diano under referensperioden inte uppnått en kapacitet på 21 procent, utan på 31 procent, av HMP. Detta utgjorde skälet till att kommissionen antog att Diano vid tidpunkten för nedläggningen bedrev regelbunden produktion.

139. Vad beträffar Casilina låg den verkliga produktionen under referensperioden på 14,2 procent av HMP. Casilina åberopar att det under sju månader under denna period lagt ner produktionen, då inget obehandlat stål för valsverket fanns tillgängligt till ett pris som stod i rimligt förhållande till kostnaderna för den färdiga produkten. Lamifers produktion under referensperioden låg på en nivå av 15,2 procent av HMP. Såsom nämnts ovan åberopade Lamifer de lokala myndigheternas åtgärder som skulle ha hindrat produktion på natten.

140. Förstainstansrätten ogillade Casilinas och Lamifers påstående att de i det omtvistade beslutet blivit diskriminerade i förhållande till OLS och Diano med följande motivering:

- Casilina och Lamifer har under referensperioden endast en produktion motsvarande 14,2 respektive 15,2 procent av deras HMP (punkt 207),

- med beaktande av att målsättningen med villkoret avseende fortlöpande produktion inom ramen för den strikta ordningen enligt det femte regelverket är att säkerställa att nedläggningsstödet har en maximal ändamålsenlig verkan på marknaden för att åstadkomma en så effektiv minskning av järn- och stålproduktionen som möjligt är det fullständigt berättigat att inte tillåta stödet till Casilina och Lamifer vilkas produktion under referensperioden låg under minimigränsen på 25 procent med 10,8 respektive 9,8 procent (punkt 208),

- av detta följer att särbehandlingen mellan företagen OLS och Diano å ena sidan och sökandena å andra sidan grundas på objektiva faktiska kriterier som är förenliga med mål som kommissionen är skyldig att eftersträva inom ramen för sin politik (punkt 209),

- dessutom hade OLS och Diano enligt de omtvistade besluten på grund av nödvändiga underhållsarbeten giltiga skäl till att de inte uppfyllt kriteriet på 25 procent (punkt 210),

- av detta framgår att orsakerna till att OLS och Diano lade ner produktionen har styrkts i vederbörlig ordning, har en objektiv förklaring, är begränsade i tiden och var nödvändiga för den fortsatta produktionen och motiveras av en önskan att fortsättningsvis vara närvarande på marknaden (punkt 212),

- däremot har den orsak som påstås ligga bakom att Lamifers produktion avbröts inte styrkts i vederbörlig ordning. Den orsak som Lamifer har gjort gällande var för övrigt inte nödvändig för den fortsatta produktionen eller ens för att höja dess effektivitet (punkt 213),

- vad beträffar Lamifers åberopade skäl hänvisar förstainstansrätten till punkt 181 i sin dom, där det konstateras att detta inte stämmer (punkt 211, sista strecksatsen),

- mot bakgrund av ovanstående konstaterar förstainstansrätten att särbehandlingen mellan företagen OLS och Diano å ena sidan och sökandena å andra sidan således är objektivt berättigad med hänsyn till orsakerna till att produktionen avbröts.

141. Inom ramen för förevarande grund hävdar Casilina och Lamifer att den ogynnsamma konjunkturen i deras fall utgjorde ett hinder för att uppnå den produktionströskel som krävs, jämförbart med de tekniska hindren som OLS och Diano hade. Utan denna motvind i konjunkturen skulle båda företagen lätt ha kunnat överskrida tröskelvärdet på 25 procent av HMP. Lamifer har åter åberopat att det var omöjligt att producera på natten, vilket skulle ha påverkat företagets totala produktion negativt.

Slutligen har Lamifer hänvisat till orimligheten i att Diano, som hade en verklig produktion på 16 807 ton år 1993, beviljas nedläggningsstöd medan Lamifer, som hade en verklig produktion på 23 542 ton under samma år, utestängs från detta.

142. I den överklagade domen visas det enligt min mening på ett övertygande sätt att särbehandlingen av företagen OLS och Diano å ena sidan och Lamifer och Casilina å andra sidan grundas på objektiva skillnader av viss vikt, vilka hänger samman med de mål som kommissionen med hjälp av det femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin är skyldig att eftersträva. Dessa skillnader består i att underskridandet av prövningskriteriet för nedläggningsstöd på 25 procent av HMP är betydligt mindre hos OLS och Diano (4 procent) än hos Casilina och Lamifer (10,8 respektive 9,8 procent) och i karaktären på de skäl som anförts som förklaring till dessa skillnader. I de första två fallen är det fråga om objektiva tekniska orsaker, för en begränsad tid, som går att fastställa och som visar prov på en önskan att fortsättningsvis vara närvarande på marknaden. I de två sistnämnda fallen synes de grunder för berättigande som anförts antingen vara sakligt felaktiga (det fall där Lamifer påstår att det föreligger hinder för produktion på natten) eller hänga samman med en företagsekonomisk oförmåga att fortsatt kunna bedriva produktion vid ett givet pris på marknaden för råvaror (Casilinas fall).

143. I Lamifers fall kunde förstainstansrätten helt enkelt anta att de skäl som anförts för underskridandet av produktionströskeln inte var tillräckliga, då de de facto inte fanns. I Casilinas fall var skälen av naturen otillräckliga. Den omständigheten att ett företag inte längre kan producera under en given situation på marknaden, medan andra jämförbara företag kan göra detta, visar på ett subjektivt hinder, vilket för övrigt säger mycket om Casilinas bristande konkurrensförmåga. Det var därför korrekt av förstainstansrätten att anse att de skäl som Casilina anfört var otillräckliga och, dessutom, att Casilina säkerligen inte visat en önskan att fortsättningsvis vara närvarande på marknaden.

144. Det argument som de båda sökandena anfört i överklagandet och att den ogynnsamma konjunkturen utgjorde en lika objektiv grund för berättigande i deras hänseende som "nödvändiga tekniska underhållsarbeten" i fallet för OLS och Diano, är helt enkelt oriktigt. Den ogynnsamma konjunkturen var mycket riktigt en objektiv omständighet för alla de företag som kom i fråga för nedläggningsstöd. Att detta, till skillnad från den stora majoriteten av de andra som ansökt om nedläggningsstöd, utgjorde ett hinder för sökandena att uppfylla tröskelvärdet för fortlöpande produktion, tyder emellertid på en bristande konkurrensförmåga hos dessa företag. Då det i punkt II i övervägandet till femte regelverket om stöd till järn- och stålindustrin föreskrivs att endast konkurrenskraftiga företag kan komma i fråga för nedläggningsstöd, bekräftar snarare än ifrågasätter sökandenas argument riktigheten i förstainstansrättens dom.

145. Även det av Lamifer anförda argumentet att dess effektiva produktion under referensåret var högre än Dianos saknar relevans. Tröskelvärdet på 25 procent av HMP hade till syfte att säkerställa att endast företag som under referensperioden med sin produktionskapacitet upprätthöll en fortlöpande produktion, kunde komma i fråga för nedläggningsstöd. Att det mindre företaget Diano har uppfyllt detta kriterium på ett bättre sätt än det avsevärt större företaget Lamifer är kännetecknande för skillnaden i förmåga att kunna bedriva fortsatt produktion under svåra marknadsförhållanden. Skillnaden mellan de båda företagen vad gäller produktionen i absoluta tal ger ingen indikation om detta.

146. Jag konstaterar således att överklagandet inte heller kan vinna bifall på Casilinas och Lamifers fjärde grund.

VIII - Rättegångskostnader

147. Enligt artikel 122 i domstolens rättegångsregler skall domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet avvisas. Eftersom sökandenas överklagande inte kan vinna bifall skall de, i enlighet med artikel 69.2 i domstolens rättegångsregler förpliktas ersätta rättegångskostnaderna, innebärande att de solidariskt skall ersätta kommissionens rättegångskostnader.

IX - Förslag till avgörande

Med stöd av det som ovan anförts föreslår jag att domstolen:

a) lämnar överklagandena i deras helhet utan bifall,

b) förpliktar sökandena att bära sina egna rättegångskostnader, samt att solidariskt ersätta kommissionens rättegångskostnader.