ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Artikel 6 i avdelning I, med rubriken ”Principer om uppgifternas kvalitet”, i kapitel II i direktivet har följande lydelse: ”1. Medlemsstaterna skall föreskriva att personuppgifter a) skall behandlas på ett korrekt och lagligt sätt, b) skall samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål; senare behandling får inte ske på ett sätt som är oförenligt med dessa ändamål; Senare behandling av uppgifter för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål ska inte anses oförenlig med dessa ändamål förutsatt att medlemsstaterna beslutar om lämpliga skyddsåtgärder. c) skall vara adekvata och relevanta och inte får omfatta mer än vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål för vilka de har samlats in och för vilka de senare behandlas, d) skall vara riktiga och, om nödvändigt, aktuella. Alla rimliga åtgärder måste vidtas för att säkerställa att personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga i förhållande till de ändamål för vilka de samlades in eller för vilka de senare behandlas, utplånas eller rättas, e) förvaras på ett sätt som förhindrar identifiering av den registrerade under en längre tid än vad som är nödvändigt för de ändamål för vilka uppgifterna samlades in eller för vilka de senare behandlades. Medlemsstaterna skall vidta lämpliga skyddsåtgärder för de personuppgifter som lagras under längre perioder för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål. 2. Det åligger den registeransvarige att se till att punkt 1 efterlevs.”
54

Det framgår av handlingarna i målet vid EU-domstolen, innehållande uppgifter som har bekräftats på denna punkt genom X:s muntliga yttrande under förhandlingen, att X inte hade någon inkomst i Spanien vare sig under år 2007 eller under något av följande år. Eftersom det saknas skattepliktig inkomst i hemvistmedlemsstaten under dessa år, har X i vart fall inte kunnat framställa något yrkande till de spanska skattemyndigheterna om avdragsrätt för beaktande av dennes personliga förhållanden och familjesituation.
10

Den nationella domstolen fastställde, i detta första förfarande, genom lagakraftvunnen dom, att ALLTOYS hade gjort intrång i de rättigheter som NEW WAVE har till varumärket MegaBabe och ålade ALLTOYS att hädanefter upphöra med rättsstridiga handlingar och att dra tillbaka de varor som redan hade släppts ut på marknaden. Samma domstol tillät emellertid inte NEW WAVE att ändra sin ansökan så att ALLTOYS även skulle förpliktas att lämna ut all information om de aktuella varorna till NEW WAVE.
16

Minister for Justice and Equality (justitie- och jämställdhetsministern, Irland) inkom följaktligen med en ansökan till High Court (Förvaltningsöverdomstolen) om att tillåta ett tredje försök att överlämna Tomas Vilkas till de litauiska myndigheterna, denna gång via sjö- och landvägen. Den domstolen ansåg emellertid att den inte var behörig att pröva denna ansökan och beslutade, den 14 augusti 2015, att Tomas Vilkas skulle försättas på fri fot.
4

I artikel 37 i tullkodexen föreskrivs följande: ”1. Varor som förs in till gemenskapens tullområde skall underkastas tullövervakning från och med införseln. De får utsättas för tullkontroller enligt gällande bestämmelser. 2. De skall kvarstå under denna övervakning under den tid som krävs för att i förekommande fall fastställa deras tullstatus och i fråga om icke-gemenskapsvaror till dess att deras tullstatus förändras, de förs in i en frizon eller ett frilager eller återexporteras eller förstörs enligt artikel 182, dock utan att detta påverkar tillämpningen av artikel 82.1.”
32

Följaktligen ska ett sådant avtal som ingåtts med en konsument – antingen direkt via kreditgivaren eller via en kreditförmedlare som agerar på kreditgivarens vägnar – anses vara ett ”kreditavtal” i den mening som avses i artikel 3 c i nämnda direktiv, utan att det påverkar tillämpningen av de undantag som anges i artikel 2.2 i direktivet.
10

Direktiv 2000/26 införlivades med portugisisk rätt genom Decreto-Lei no 72-A/2003 – Lei do Seguro Obrigatório (lagdekret nr 72-A/2003 om lagen om obligatorisk försäkring) av den 14 april 2003, om ändring dels av Decreto-Lei no 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (lagdekret nr 522/85 om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon) av den 31 december 1985, dels av Decreto-Lei no 94-B/98 – Regula as condições de acesso e de exercício da actividade seguradora e resseguradora no território da Comunidade Europeia (lagdekret nr 94-B/98 om villkoren för upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet inom Europeiska gemenskapen) av den 17 april 1998.
9

I artikel 13.1 och 13.4 i nämnda direktiv föreskrevs följande: a) I fråga om färdigpackade livsmedel skall de uppgifter som anges i artikel 3 och artikel 4.2 finnas på förpackningen eller på en etikett som är fästad vid denna. b) Utan hinder av punkt a och utan att det påverkar tillämpningen av gemenskapsbestämmelser om nominella mängder, är det, om färdigförpackade livsmedel är — avsedda för konsumenter men saluförs i ett handelsled före försäljningen till konsumenten och under förutsättning att försäljning till storkök inte sker i detta handelsled, — avsedda för leverans till storkök för beredning, behandling eller uppdelning, tillräckligt att de uppgifter som måste anges enligt artikel 3 och artikel 4.2 framgår endast av de handelsdokument som avser dessa livsmedel, om det kan garanteras att sådana dokument med all den information som skall finnas i märkningen, antingen följer med de livsmedel som de avser eller skickas före eller samtidigt med leveransen. c) I de fall som avses i b skall de uppgifter som avses i artikel 3.1.1, 3.1.5 och 3.1.7 och, i tillämpliga fall, de som avses i artikel 10 också fin[n]as på den yttre förpackning, i vilken livsmedlen presenteras när de saluförs. … 4. För re[t]urglas som har märkning som är outplånlig och därför saknar etikett, ring eller krage samt för förpackningar eller kärl med en största yta mindre än 10 cm2, behöver endast de uppgifter anges [s]om avs[e]s i artikel 3.1.1, 3.1.4 och 3.1.5. …”
16

Under en skatterevision inledd den 4 juli 2013 konstaterade Guardia di Finanza (skatte- och finanspolisen, Italien) att Giuseppe Astone, i sin egenskap av legal ställföreträdare för Del Ferro, inte kunde uppvisa redovisningshandlingarna, däribland mervärdesskatteredovisningen, för beskattningsåren 2010, 2011, 2012 och 2013. Vid revisionen framkom även att bolaget under beskattningsår 2010 hade utfärdat fakturor till ett skattepliktigt värde av 320205 euro utan att lämna in någon mervärdesskattedeklaration, varigenom det hade undandragit ett mervärdesskattebelopp på 64041 euro, och att bolaget inte heller hade lämnat några mervärdesskattedeklarationer för de följande beskattningsåren. Under revisionen framkom det även att Del Ferro inte hade iakttagit skyldigheten att bokföra de fakturor som utfärdats.
45

Det följer av vad som anförts ovan och i linje med vad domstolen fann i dom av den 11 maj 2006, Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, EU:C:2006:312), vad beträffar förfarandet med bearbetning under tullkontroll, ska artikel 148 c i tullkodexen tolkas så att för att kunna bedöma om de ekonomiska villkoren för att tillämpa förfarandet med passiv förädling är uppfyllda, vid en ansökan om tillstånd att tillämpa detta förfarande, ska inte enbart väsentliga intressen hos gemenskapens tillverkare av varor som liknar den vara som följer av den ifrågavarande förädlingsprocessen beaktas, utan även väsentliga intressen hos gemenskapens tillverkare av liknande varor som framställts av råvaror eller halvfabrikat av icke-gemenskapsvaror som är avsedda att under detta förfarande blandas med de temporärt exporterade gemenskapsvarorna. Begreppet ”gemenskapens förädlare” i artikel 148 c i tullkodexen ska således förstås så att det inbegriper dessa olika tillverkare i unionen.
32

I artikel L. 621-2 i lagen om utlänningars inresa och vistelse och om asylrätt (code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile) (Ceseda) (nedan kallad utlänningslagen), i dess lydelse enligt lag nr 2012-1560 av den 31 december 2012 om kvarhållande för kontroll av uppehållsrätt och om ändring av reglerna för medhjälp till olaglig vistelse för att därifrån undanta humanitära och oegennyttiga åtgärder (loi no 2012-1560, du 31 décembre 2012, relative à la retenue pour vérification du droit au séjour et modifiant le délit d’aide au séjour irrégulier pour en exclure les actions humanitaires et désintéressées) (JORF av den 1 januari 2013, s. 48) (nedan kallad lagen av den 31 december 2012) föreskrivs följande: ”En utlänning som inte är medborgare i en medlemsstat i Europeiska unionen ska dömas till fängelse i högst ett år och 3750 euro i böter i följande fall: 1o Om utlänningen reser in på Frankrikes europeiska territorium utan att uppfylla de villkor som anges i artikel 5.1 a, b eller c i [kodexen om Schengengränserna] och utan att ha fått tillstånd att resa in i landet enligt artikel 5.4 a och c i samma [kodex]. Detsamma gäller när utlänningen är föremål för en registrering i syfte att neka inresa enligt ett verkställbart beslut som antagits av en annan stat som är part i [tillämpningskonventionen]. 2o Om utlänningen reser in på Frankrikes europeiska territorium direkt från en stat som är part i [tillämpningskonventionen] utan att följa bestämmelserna i artiklarna 19.1, 19.2, 20.l, 21.1 eller 21.2 i nämnda konvention, med undantag av de villkor som omnämns i artikel 5.1 e i [kodexen om Schengengränserna] och i artikel 5.1 d, när registreringen i syfte att neka inresa inte följer av ett verkställbart beslut som antagits av en annan stat som är part i [tillämpningskonventionen]. … Vid tillämpningen av denna artikel får allmänt åtal väckas först när sakförhållandena har fastställts under de omständigheter som anges i artikel 53 i code de procédure pénale [(straffprocesslagen)].”
21

Nämnda domstol har gjort gällande att eftersom den lagstadgade livslängden för investeringsvaror i den beskattningsbara personens verksamhet, såsom den kommer till uttryck genom justeringsperioden (artikel 187 i mervärdesskattedirektivet), löpt ut, kan det antas att den beskattningsbara personen under den period under vilken anläggningstillgången använts för dess beskattningsbara verksamhet ”konsumerat” den skatt som dragits av i samband med förvärvet, eftersom denna skatt, under anläggningstillgångens hela användningsperiod (justeringsperioden), var kopplad till den skatt som skulle betalas och som genererades av anläggningstillgången i den beskattningsbara personens ekonomiska verksamhet.
7

Den förklarande anmärkningen till HS avseende nr 8521 har följande lydelse: ”A. Apparater för inspelning och kombinerad inspelning och återgivning av videosignaler Detta är apparater som, när de är anslutna till en televisionskamera eller en televisionsmottagare, på ett medium spelar in elektriska impulser (analoga signaler) eller analoga signaler som omvandlats till digitala koder (eller en kombination av dessa) som motsvarar bilderna och ljudet som uppfångas av en televisionskamera eller tas emot av en televisionsmottagare. I allmänhet spelas både bilder och ljud in på samma medium. Inspelningsmetoden kan vara magnetisk eller optisk och inspelningsmediet är oftast band eller skivor. Numret omfattar också apparater som spelar in, i allmänhet på en magnetskiva, digitala koder som motsvarar videobilder och ljud, genom att överföra de digitala koderna från en automatisk databehandlingsmaskin (t.ex. en digital videospelare). Vid magnetisk inspelning på band spelas bilderna och ljudet in på olika spår på bandet medan när det rör sig om magnetisk inspelning på skiva så spelas bilderna och ljudet in som magnetiska mönster eller prickar i spiralspår på skivans yta. Vid optisk inspelning kodas digitala data som motsvarar bilderna och ljudet in på en skiva med hjälp av laser. Videoinspelningsapparater som tar emot signaler från en televisionsmottagare innehåller också en tuner som gör det möjligt att välja önskad signal (eller kanal) från det frekvensband med signaler som sänds ut från televisionssändningsstationen. När dessa apparater används för återgivning omvandlar de inspelningen till videosignaler. Dessa signaler överförs antingen till en sändarstation eller till en televisionsmottagare. …”
13

Conseil du contentieux des étrangers (utlänningsdomstolen) ogillade talan i dom av den 30 april 2014. I domskälen anförde nämnda domstol bland annat följande: ”Utlänningsdomstolen konstaterar att det under alla omständigheter förflöt närmare ett år mellan det att [Abdelhafid Bensada Benallal] inkom med sitt anställningsavtal med bolaget … och det att den rapport som ledde till att det överklagade beslutet antogs upprättades. Under denna period lämnade [Abdelhafid Bensada Benallal] inte några uppgifter till [utlänningsmyndigheten] om de problem som han har åberopat till stöd för sin talan och som anställningsavtalet med bolaget ska ha föranlett. Om [Abdelhafid Bensada Benallal] ansåg sig kunna åberopa omständigheter som kunde ha förhindrat att hans uppehållstillstånd återkallades, ankom det på honom att informera [utlänningsmyndigheten] härom. Det ankom inte på [myndigheten] att uppmana [Abdelhafid Bensada Benallal] att yttra sig i detta hänseende. Utlänningsdomstolen erinrar om att det ankommer på [Abdelhafid Bensada Benallal] att styrka att han uppfyller villkoren för den rättighet som han gör gällande och för att behålla denna rättighet. Eftersom han hade lämnat in en ansökan om ett intyg på att han var registrerad som arbetstagare i Belgien kunde/borde han rimligen ha insett att det skulle få följder för hans uppehållsrätt om anställningsavtalet inte genomfördes (även om det inte berodde på honom) och ha varit medveten om att han själv måste informera [utlänningsmyndigheten] härom. Det framgår emellertid av handlingarna i det administrativa att så inte skett. Vad gäller det förhållandet att [Abdelhafid Bensada Benallal] 'inte erhöll någon rekommenderad försändelse, såsom fastställts under utredningen, och således inte gavs tillfälle att yttra sig’, saknar det betydelse eftersom [Abdelhafid Bensada Benallals] kritik inte direkt avser det [överklagade] beslutet, utan det förhör som socialinspektören höll med honom … (vilket för övrigt inte grundades enbart på uttalanden, utan även på objektiva konstateranden vilka inte bestritts av [Abdelhafid Bensada Benallal].”
53

För det andra syftar artikel 10 i direktiv 2008/118 till att fastställa i vilken medlemsstat punktskattepliktiga varor under ett uppskovsförfarande ska anses ha släppts för konsumtion till följd av oegentligheter som inträffat under en flyttning. Sett till det syftet finns det ingen grund för att anta att unionslagstiftaren genom att anta artikel 10.4 i detta direktiv, som avser det fallet att en oegentlighet inträffat under en flyttning men inte konstaterats under denna, har avsett att denna bestämmelse endast ska tillämpas när det är hela mängden av en vara som flyttats under ett uppskovsförfarande som inte har anlänt till destinationsorten.
Även om det följer av domstolens praxis att det system för konsumentskydd som inrättats genom direktiv 93/13 om oskäliga villkor i konsumentavtal medför ett erkännande av den möjlighet som en nationell domstol har att ex officio granska huruvida ett villkor är oskäligt, var det först i domen av den 4 juni 2009, Pannon GSM, C‑243/08, som domstolen tydligt fastställde att den roll som den nationella domstolen har enligt unionsrätten inte begränsas till att enbart avse den möjligheten, utan den innefattar även en skyldighet att ex officio pröva huruvida ett avtalsvillkor som omfattas av direktivets tillämpningsområde är oskäligt så snart som den förfogar över erforderliga uppgifter om de rättsliga och faktiska omständigheterna. En nationell domstol – som har att pröva en ansökan om verkställighet av en lagakraftvunnen skiljedom – är i synnerhet i ett sådant fall skyldig att ex officio kontrollera huruvida de avtalsvillkor som ligger till grund för den fordran som avses i denna skiljedom med beaktande av bestämmelserna i nämnda direktiv är oskäliga, om den enligt inhemska processregler är skyldig att i ett liknande mål om verkställighet ex officio bedöma dessa avtalsvillkors förenlighet med nationella regler som utgör tvingande rätt.

(se punkterna 28, 30 och 32)
Artikel 71.2 i förordning nr 817/2004 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 1257/1999 om stöd från EUGFJ till utveckling av landsbygden ska – med beaktande av syftet med förordning nr 1257/1999, i dess lydelse enligt förordning nr 1783/2003 och med förordning nr 817/2004, av proportionalitetsprincipen samt av artiklarna 17 och 52 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – tolkas så, att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning, enligt vilken mottagaren av ett stöd som beviljats som motprestation till åtaganden avseende miljövänligt jordbruk som gäller under flera år, är skyldig att återbetala hela stödet på grund av att mottagaren inte har lämnat in en årlig ansökan om utbetalning av detta stöd avseende det sista året av dennes femåriga åtagandeperiod, när denna femårsperiod ersätter en tidigare period på grund av en utökning av den areal som nyttjas och när mottagaren inte har upphört med att fullgöra sina skyldigheter avseende nyttjandet av den areal som uppgetts före utökningen. Vid en betydande utökning av arealen för det berörda företaget och från inledandet av en ny femårig åtagandeperiod, är mottagaren nämligen förpliktad att under hela denna period efterleva samtliga villkor som följer därav, och detta för den totala utökade arealen under fem år. Underlåtenheten att uppfylla dessa åtaganden innebär att det inte längre finns någon rättslig grund att bevilja och behålla stödet, och detta gäller stödet i dess helhet.

(se punkterna 38, 46 och 57 samt domslutet)
Artikel 7.2 i förordning nr 492/2011 om arbetskraftens fria rörlighet inom unionen ska tolkas på så sätt att den utgör hinder mot en medlemsstats lagstiftning enligt vilken det ställs som villkor för att studenter som inte är bosatta i landet ska beviljas studiemedel för högre utbildning att minst en av studentens föräldrar har arbetat i nämnda medlemsstat under en oavbruten period om minst fem år då ansökan gjordes, men där något sådant villkor inte föreskrivs för studenter som är bosatta i den berörda medlemsstaten, varvid målet med nämnda lagstiftning är att öka befolkningsandelen med examen från högre utbildning.

En sådan åtskillnad som grundas på bosättning kan missgynna medborgare i andra medlemsstater i större utsträckning, eftersom personer som inte är bosatta i medlemsstaten oftast inte heller är medborgare i medlemsstaten. Den utgör därför en indirekt diskriminering på grund av nationalitet som endast kan godtas om det finns sakliga skäl för den. Den sociala målsättning som avsåg att väsentligt öka befolkningsandelen med examen från högre utbildning, är ett mål av allmänintresse som erkänns på unionsnivå. Kravet att den förälder som är gränsarbetare ska ha arbetat [i den aktuella medlemsstaten] under en viss oavbruten minimiperiod vid ansökningstillfället är dessutom ändamålsenligt och nödvändigt för att uppnå detta mål. Det framstår nämligen som legitimt att den stat som utbetalar studiemedlet vill försäkra sig om att gränsarbetaren verkligen har en anknytning genom integration till samhället, och därigenom kräver en tillräcklig anknytning för att på så sätt motverka risken för ”studiebidragsturism”. Det nämnda villkoret är emellertid ägnat att visa att nämnda arbetstagare har en sådan anknytning liksom att det finns en rimlig sannolikhet för att studenten återvänder till den aktuella medlemsstaten efter avslutade studier. Villkoret går dock utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det legitima målet då de behöriga myndigheterna inte har möjlighet att bevilja nämnda studiemedel när föräldrarna, trots några kortare avbrott har arbetat i den berörda medlemsstaten under en lång period under den period som föregick ansökan. Dylika avbrott kan nämligen inte anses medföra att den som ansöker om det aktuella studiemedlet förlorar sin anknytning till den berörda medlemsstaten.

(se punkterna 43–47, 57, 58, 69 och 70 samt domslutet)
39

Mot denna bakgrund beslutade Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Ska artikel 12.2 c i direktiv 2004/83 tolkas så, att det för att den undantagsbestämmelse som föreskrivs i den artikeln ska kunna tillämpas nödvändigtvis krävs att den asylsökande har dömts för något av de terroristbrott som avses i artikel 1.1 i rambeslut 2002/475? 2) Om så inte är fallet, kan då sådana handlingar som dem … som motparten tillskrevs ansvaret för i domen från Tribunal correctionnel de Bruxelles (Brottmålsdomstolen i Bryssel) av den 16 februari 2006 och på grund av vilka motparten dömdes för deltagande i en terroristorganisation betraktas som gärningar som strider mot Förenta nationernas syften och grundsatser i den mening som avses i artikel 12.2 c i direktiv 2004/83? 3) Ska det vid prövningen av huruvida undantaget omfattar en sökande av internationellt skydd på grund av hans eller hennes deltagande i en terroristorganisation anses räcka med att vederbörande har blivit föremål för en fällande dom i egenskap av ledare för en terroristorganisation, varvid det har konstaterats att den sökande av internationellt skydd varken hade begått, försökt begå eller hotat att begå någon terroristhandling, för att konstatera att det föreligger deltagande eller anstiftan i den mening som avses i artikel 12.3 i direktiv 2004/83 som kan tillskrivas den sökande, eller krävs det att det görs en individuell prövning av omständigheterna i det aktuella fallet och att det styrks att den sökande har deltagit i förövandet av eller har anstiftat ett sådant terroristbrott som definieras i artikel 1 i rambeslut 2002/475? 4) Krävs det vid prövningen av huruvida undantaget omfattar en sökande av internationellt skydd på grund av hans eller hennes deltagande i en terroristorganisation, i förekommande fall i egenskap av ledare, att ett sådant deltagande eller en sådan anstiftan som avses i artikel 12.3 i direktiv 2004/83 avser förövandet av ett sådant terroristbrott som definieras i artikel 1 i rambeslut 2002/475, eller kan deltagandet eller anstiftan även avse ett sådant deltagande i en terroristgrupp som avses i artikel 2 i rambeslutet? 5) Är det möjligt att, när det är fråga om terrorism, göra undantag från rätten till internationellt skydd i enlighet med artikel 12.2 c i direktiv 2004/83, utan att det föreligger förövande av, anstiftan till eller deltagande i någon sådan särskilt grym våldshandling som avses i artikel 1 i rambeslut 2002/475?”
26

Domstolen har slagit fast att i de fall där det över huvud taget inte har ingetts någon bevisning för användningen av det berörda varumärket inom den frist som immaterialrättsmyndigheten har fastställt, ska denna myndighet avslå invändningen ex officio. När det däremot har getts in bevisning inom den frist som immaterialrättsmyndigheten har fastställt, är det även efter utgången av nämnda frist möjligt att ge in kompletterande bevisning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2013, New Yorker SHK Jeans/harmoniseringsbyrån, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, punkterna 28 och 30).
6

I artikel 7 i direktiv 2004/38, som har rubriken ”Uppehållsrätt för längre tid än tre månader”, anges följande i punkterna 1 och 2: ”1. Varje unionsmedborgare skall ha rätt att uppehålla sig inom en annan medlemsstats territorium under längre tid än tre månader om den berörda personen a) är anställd eller egenföretagare i den mottagande medlemsstaten, eller b) för egen och sina familjemedlemmars räkning har tillräckliga tillgångar för att inte bli en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under vistelsen, samt har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i den mottagande medlemsstaten, eller … d) är familjemedlem som följer med eller ansluter sig till en unionsmedborgare som uppfyller kraven i a, b eller c. 2. Uppehållsrätten enligt punkt 1 skall även omfatta familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat när de följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren i den mottagande medlemsstaten, förutsatt att unionsmedborgaren uppfyller villkoren i punkt 1 a, 1 b eller 1 c.”