FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (första avdelningen)

den 6 juli 1995

Mål T-36/93

Girish Ojha

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänstemän — Tjänstgöring utanför gemenskapen — Tjänsten förflyttad till kommissionens säte — Talan om ogiltigförklaring — Skadestånd för ideell skada”

Fullständig text på franska II-497

Saken:

Talan dels om ogiltigförklaring av kommissionens beslut att förflytta sökanden och hans tjänst från kommissionens delegation i Dacca (Bangladesh) till kommissionens säte i Bryssel, dels om förpliktande för kommissionen att till sökanden betala skadestånd för den ideella skada som han påstod sig ha lidit.

Utgång:

Ogillande.

Resumé av domen

Sökanden var placerad vid kommissionens delegation i Dacca (Bangladesh).

Genom skrivelse av den 8 maj 1992 underrättade direktören för ”Asiendirelctoratet”, vid generaldirektoratet för yttre förbindelser (GD I), sökanden om fyra anmälningar om att han hade uppfört sig olämpligt i sin tjänsteutövning vid delegationen i Dacca.

Den 13 juli 1992 underrättade generaldirektören med ansvar för förbindelserna Nord-Syd vid GD I sökanden om sin avsikt att begära att denne skulle förflyttas till Bryssel, och han underströk att denna åtgärd varken var en disciplinåtgärd eller följden av en negativ bedömning av sökandens yrkeskunnighet.

Den 9 oktober 1992 beslöt tillsättningsmyndigheten att sökanden skulle vidta de åtgärder som var nödvändiga för att återvända till Bryssel den 1 november. Genom skrivelse av den 19 oktober 1992 överklagade sökanden beslutet till kommittén för arbetsrotation.

Genom skrivelse av den 20 oktober 1992 underrättade generaldirektören för personalfrågor sökanden om att hans överklagande hade ogillats, och delgav honom det samma dag fattade beslutet att förflytta honom till Bryssel. Den 30 oktober 1992 anförde sökanden ett klagomål i vilket han begärde att beslutet av den 20 oktober 1992 om att förflytta honom till Bryssel från och med den 1 november 1992 skulle återtas.

Den 3 november 1992 ingav sökanden en ”kompletterande” klagomål i vilket han begärde an ”de åtgärder som hade vidtagits för verkställighet av beslutet av den 20 oktober 1992” skulle ateitas.

Den 5 november 1992 ingav sökanden en ansökan om interimistiska åtgärder för uppskov med verkställigheten av beslutet av den 20 oktober 1992 (mål T-95/92 R), samt väckte talan om ogiltigförklaring av beslutet av den 20 oktober 1992 (mål T-95/92).

Innan han skulle höras, erhöll sökanden en skrivelse från generaldirektören för personal och administration, i vilken han underrättades om dennes avsikt att skicka honom på särskilt uppdrag till Dacca under tiden 23 november-18 december 1992, för att han skulle få möjlighet att flytta sina personliga tillhörigheter till Bryssel.

Efter denna försäkran återkallade sökanden sin ansökan om interimistiska åtgärder, sin talan och sitt ”kompletterande” klagomål av den 3 november 1992.

I ett telefaxmeddelande av den 18 december 1992 underrättade sökanden kommissionen om att han såg sig tvungen att inge en ny ansökan om interimistiska åtgärder med anledning av de svårigheter som han hade att genomföra flytten. I ett telefax som sändes samma dag underrättade generaldirektören för personal och administration sökanden om att dennes vistelse i Bangladesh hade förlängts till och med den 31 december 1992.

Den 1 juni 1993 väckte sökanden denna talan mot det tysta avslaget på hans klagomål av den 30 oktober 1992 mot beslutet av den 20 oktober 1992.

Yrkandet om ogiltigforklaring

Upptagande till prövning

Förstainstansrätten påpekade att, som framgår av beslutet av den 22 januari 1993 om avskrivning av målet T-95/92, hade sökanden vid förhöret den 20 november 1992 förklarat att han återkallade sin ansökan om interimistiska åtgärder, sin talan och det kompletterande klagomålet av den 3 november 1992, utan att därvid återkalla det ursprungliga klagomålet av den 30 oktober 1992.

Mot denna bakgrund fann förstainstansrätten att sökanden i mål T-95/92 endast skulle anses ha återkallat de yrkanden under det administrativa förfarandet som avsåg kommissionens beslut i samband med verkställigheten av beslutet av den 20 oktober 1992, och inte det ursprungliga klagomålet.

Vad beträffar den andra grunden om avvisning, som avsåg att beslutet av den 20 oktober 1992 inte utgjorde en rättsakt som gick någon emot, erinrade förstainstansrätten om att enligt fast rättspraxis är det bara rättsakter som direkt kan påverka en tjänstemans rättsliga ställning som skall anses gå någon emot, och dessa rättsakter måste således vara mer ingripande än vanliga organisatoriska åtgärder inom tjänsten, vilka inte påverkar den berörde tjänstemannens anställningsvillkor.

Hänvisning till domstolen den 10 december 1969, Grasselli mot kommissionen, 32/68, Rec. s. 505; förstainstansrättenden 8 juni 1993, Fiorani mot parlamentet, T-50/92, Rec. s. II-555

Förstainstansrätten tillade dock att vissa rättsakter kan anses gå någon emot, trots att de inte påverkar tjänstemannens rang och ekonomiska intressen, förutsatt att de påverkar hans ideella intressen eller hans framtidsutsikter, samt att ett beslut om förflyttning som medför att tjänstemannen måste flytta från ett land till ett annat, eller till och med från en kontinent till en annan, utgör en rättsakt som går honom emot i den mening som avses i artikel 90.2 och artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna, och bör fattas med nödvändig omsorg och särskild noggrannhet, bland annat genom an hänsyn tas till den berörde tjänstemannens personliga intressen.

Hänvisning till domstolen den 27 juni 1973, Kley mot kommissionen, 35/72, Rec. s. 679; domstolenden 29 oktober 1981, Anting mot kommissionen, 125/80, Rec. s. 2539; domstolen den 7 mars 1990, Hecq mot kommissionen, Cl 16/88 och C-149/88, Rec. s. I-599, punkt 23

Saken

Den första grunden, angående åsidosättande av förfarandet för arbetsrotation och av motiveringsskyldigheten

Enligt fast rättspraxis skall de yrkanden som framställs vid gemenskapernas domstolar i samband med tjänstemäns talan ha samma syfte som klagomålet, och de kan bara innehålla påståenden som stöder sig på samma omständigheter som de som åberopas i klagomålet. Men även om de yrkanden som framställs vid gemenskapernas domstolar bara får innehålla påståenden som stöder sig på samma omständigheter som de som har åberopats i klagomålet, kan dock dessa påståenden utvecklas i samband med talan genom att det anförs grunder och argument som inte nödvändigtvis ingår i klagomålet, men som är nära förbundna med detta.

Hänvisning till domstolen den 14 juli 1988, Aldinger och Virgili mot parlamentet, 23/87 och 24/87, Rec. s. 4395, punkt 15; förstainstansrättenden 3 mars 1993, Booss och Fischer mot kommissionen, T-58/91, Rec. s. II-147, punkt 83; förstainstansrätten den 30 mars 1993, Vardakas mot kommissionen, T-4/92, Rec. s. II-357, punkt 16

Förstainstansrätten påpekade att sökanden i sitt klagomål av den 30 oktober 1992 hade bestritt att det förfarande för arbetsrotation som föregick beslutet av den 20 oktober 1992 var lagenligt, och att påståendet att kommittén för arbetsrotation saknade behörighet att fatta det påtalade beslutet var nära förbundet med klagomålet och därför kunde utvecklas inom ramen för den aktuella talan.

Vad angår påståendet att de förfaranderegler som kommissionen själv hade fastställt i sitt meddelande av den 26 juli 1988 hade åsidosatts, påpekades att tillsättningsmyndigheten kan fatta beslut om regelbundna omflyttningar på förslag av generaldirektoratet och efter att ha hört kommittén för arbetsrotation. Även om kommittén i sitt yttrande av den 22 december 1992 använde formuleringar som ”Ojha skall förflyttas i tjänstens intresse” eller ”datumet för denna åtgärd skall fastställas av generaldirektören för personal”, ansåg förstainstansrätten att i detta fall hade det faktum att detta organ bara har en rådgivande behörighet, och saknar befogenhet att fatta beslut, inte åsidosatts.

Vad beträffar det andra påståendet, nämligen att motiveringen av det påtalade beslutet var otillräcklig, erinrade förstainstansrätten om att motiveringsskyldighetens omfattning bör bedömas från fall till fall och mot bakgrund av faktiska omständigheter. I det enskilda fallet skall ett beslut anses vara tillräckligt motiverat, när den rättsakt som är föremål för talan har tillkommit i ett sammanhang som är känt för tjänstemannen i fråga, och där han har möjlighet att förstå innebörden av den åtgärd som vidtas med avseende på honom.

Hänvisning till domstolenden 21 juni 1984, Lux mot revisionsrätten, 69/83, Rec. s. 2447, punkt 36; domstolenden 13 december 1989, Prelle mot kommissionen, C-169/88, Rec. s. 4335, punkt 9; förstainstansrätten den 16 december 1993, Turner mot kommissionen, T-80/92, Rec. s. II-1465, punkt 62; Hecq mot kommissionen, ovannämnd

Förstainstansrätten fann det ostridigt att i detta fall hade sökanden, innan det påtalade beslutet antogs, i en skrivelse av den 13 juli 1992 underrättats om att det var aktuellt att han skulle förflyttas, efter att tidigare ha blivit personligen informerad av generaldirektörens assistent, och att han i detta avseende hade haft en rad sammanträffanden med olika personer. Efter antagandet av beslutet av den 9 oktober 1992 om att förflytta honom till generaldirektoratet för sysselsättning, arbetsmarknad och socialpolitik (GD V) i Bryssel, överklagade sökanden beslutet genom en skrivelse som sändes per telefax den 19 oktober 1992.

Med hänsyn till dessa omständigheter ansåg förstainstansrätten att sökanden därmed hade givits möjlighet att avgöra om beslutet var rättsenligt och välgrundat, och att därmed kunna utnyttja den domstolsprövning som föreskrivs i artikel 91 i tjänsteföreskrifterna.

Beträffande påståendet att kommissionen hade åsidosatt sin skyldighet att ge en föregående och fortlöpande diplomatutbildning åt de personer som skall tjänstgöra utanför gemenskapen, konstaterade förstainstansrätten att det i meddelandet av den 26 juli 1988 inte finns någon bestämmelse om att kommissionen skulle ha en sådan skyldighet. Rätten ansåg vidare att kommissionen inte kunde anses vara skyldig att i fråga om uppdrag att tjänstgöra utanför gemenskapen tillförsäkra de tjänstemän som förflyttas dit en faktisk diplomatutbildning, annat än i den mån detta är möjligt. I vilket fall som helst kan bristen på en sådan undervisning inte leda till att de olika beslut som tillsättningsmyndigheten fattar inom ramen för personalförvaltningen och i tjänstens intresse blir rättsstridiga.

Vad angår påståendet att förfarandet för överklagande inte hade gått till på ett korrekt sätt, påpekade förstainstansrätten att tjänsteföreskrifterna inte på alla områden innehåller bestämmelser om ett kontradiktorisia förfarande, inom ramen för vilket varje tjänstemän i varje enskilt fall skall höras direkt av administrationen, innan det vidtas en åtgärd som berör honom, samt att administrationen i princip endast har en sådan skyldighet när så framgår av en uttrycklig bestämmelse i tjänsteföreskrifterna.

Hänvisning till Lux mot revisionsrätten, ovannämnd, punkt 36; Prelle mot kommissionen, ovannämnd, punkt 9; Arning mot kommissionen, ovannämnd; Hecq mot kommissionen, ovannämnd; Turner mot kommissionen, ovannämnd, punkt 62; Fiorani mot parlamentet, ovannämnd, punkt 36

Den andra grunden, angående åsidosättande av omsorgsplikten, skyddet för berättigade förväntningar och rätten till försvar samt av artikel 24 i tjänsteföreskrifterna

Förstainstansrätten erinrade för det första om att gemenskapens institutioner förfogar över ett stort utrymme för eget skön när de organiserar sin verksamhet, dock på villkor att förflyttningen av tjänstemän sker i tjänstens intresse och med hänsyn tagen till tjänsternas likvärdighet. Om en sådan åtgärd i övrigt inte skadar tjänstemannens anställningsvillkor eller principen om att lönegraden skall motsvara tjänsten, är administrationen inte skyldig att i förväg höra den berörda personen.

Hänvisning till Hecq mot kommissionen, ovannämnd

För det andra erinrade förstainstansrätten om att det följer av fast rättspraxis att när tjänsteföreskrifterna inte innehåller en uttrycklig bestämmelse om kontradiktorisia förfarande — inom ramen för vilket varje tjänstemän skall höras av administrationen innan det vidtas en åtgärd som berör honom — har administrationen i princip inte någon sådan skyldighet, och att de garantier som föreskrivs i artikel 90 i tjänsteföreskrifterna i princip skall anses tillräckliga.

För det'tredje erinrade förstainstansrätten om att när en tjänsteman förflyttas för att råda bot på ett administrativt förhållande som har blivit ohållbart, utgör det en åtgärd som vidtas i tjänstens intresse, och att ett beslut om förflyttning av en tjänsteman som medför att han mot sin vilja måste flytta till en annan anställningsort, skall antas med nödvändig omsorg och särskild noggrannhet, med hänsyn tagen till den berörde tjänstemannens personliga intressen.

Förstainstansrätten påpekade att beslutet att förflytta sökanden till kommissionens säte i Bryssel varken innebar någon ändring av lönegrad eller någon som helst påverkan av hans anställningsvillkor, samt att kommissionen hade motiverat det omtvistade beslutet med att sökanden, utan att hans yrkeskunnighet ifrågasattes, inte ansågs ha visat prov på de egenskaper som är nödvändiga för att utöva en diplomattjänst, och att den omtvistade förflyttningsåtgärden därför borde anses ha vidtagits uteslutande med hänsyn till tjänstens goda funktion vid kommissionens delegation i Dacca, särskilt med avseende på förbindelserna med berörda tredje land.

Förstainstansrätten ansåg att eftersom det i detta fall var fråga om en åtgärd som inte utgjorde en disciplinåtgärd och som inte påverkade sökandens anställningsform, kunde han inte göra gällande att hans rätt till försvar hade åsidosatts. Detta påstående leunde därmed förkastas.

Förstainstansrätten ansåg an detsamma skulle gälla påståendet an kommissionen inte hade företagit någon undersökning för att kontrollera om de beskyllningar som hade framförts mot honom var välgrundade. Även om det enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna krävs an administrationen vid allvarliga beskyllningar mot en tjänstemans yrkesheder vidtar alla ändamålsenliga åtgärder för att kontrollera om det finns grund för beskyllningarna och, om så inte är fallet, förkastar dessa samt vidtar alla åtgärder för att återupprätta tjänstemannens goda anseende, är administrationen bara skyldig att göra detta, om den beslutar att påbörja ett disciplinförfarande gentemot den berörde tjänstemannen och att vidta nödvändiga åtgärder i detta hänseende. Om kommissionen däremot beslutar att det inte finns någon anledning att vidta åtgärder med anledning av beskyllningarna mot nämnde tjänsteman, och att detta inte kan få skadliga följder för dennes yrkesheder, skall enligt domstolens rättspraxis en sådant beslut betyda att de beskyllningar som har riktats mot sökanden förkastas och att hans yrkesanseende återupprättas. Det var i detta fall obestritt att kommissionen inte hade låtit de klagomål som framställts mot sökanden få några följder som hade kunnat göra det befogat an inleda ett disciplinförfarande gentemot honom.

Hänvisningtill domstolenden 11 juli 1974, Guillot mot kommissionen, 53/72, Rec. s. 791, punkt 3; domstolenden 18 oktober 1976, M.N. mot kommissionen, 128/75, Rec. s. 1567, punkterna 10 och 15

Beträffande påståendet att omsorgsprincipen hade åsidosatts i samband med beslutet att förflytta sökanden till Bryssel, på grund av att ikraftträdandet av detta beslut, som antogs den 9 oktober 1992 och sedan bekräftades den 20 oktober 1992, hade fastställts till den 1 november samma år, vilket innebar att sökanden inte fick tillräckligt med tid att genomföra sin flytt, fann förstainstansrätten att administrationen, när den antar ett beslut i tjänstens intresse, kan fastställa när beslutet skall träda ikraft utan att begränsas av frister, i den mån det krävs med hänsyn till förhållanden som är förbundna med tjänstens intresse.

Förstainstansrätten ansåg följaktligen att den omständigheten att det påtalade beslutets ikraftträdande hade fastställts till den 1 november 1992 inte gjorde det mindre lagenligt.

Vad angår det påstådda åsidosättandet av berättigade förväntningar, påpekade förstainstansrätten att enligt fast rättspraxis kan principen om skydd för berättigade förväntningar göras gällande av varje berörd person hos vilken en institution har väckt grundade förhoppningar.

Hänvisning till domstolenden 19 maj 1983, Mavridis mot parlamentet, 289/81, Rec. s. 1731, punkt 21; förstainstansrätten den 7 maj 1991, Jongen mot kommissionen, T-18/90, Rec. s. II-187, punkt 35

Av handlingarna i målet framgick dock att kommissionen i detta fall varken hade antagit någon rättsakt eller uppträtt på ett sätt som skulle ha kunnat grunda sådana förhoppningar hos sökanden under den period som föregick antagandet av det påtalade beslutet. Vad däremot angick de försäkringar som kommissionen hade lämnat sökanden efter antagandet av det påtalade beslutet, ansåg förstainstansrätten att även om kommissionen därigenom hade kunnat väcka grundade förhoppningar hos sökanden, kunde sökanden inte för första gången åberopa grunden om åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar vid förstainstansrätten, utan att först ha iakttagit det administrativa förfarandet enligt artikel 91.2 i tjänsteföreskrifterna. Härav följde att denna grund, i den mån den var riktad mot kommissionens uppträdande efter det att den påtalade rättsakten hade antagits, inte kunde prövas i brist på ett föregående administrativt förfarande.

Hänvisning till förstainstansrätten den 27 oktober 1994, C. mot kommissionen, T-47/93, RecFP s. II-743; förstainstansrätten den 1 december 1994, Ditterich mot kommissionen, T-79/92, RecFP s. II-907

Den tredje grunden, angående åsidosättande av artiklarna 24 och 26 i tj änsteföreskrifterna

Beträffande påståendet att kommissionen hade åsidosatt sin skyldighet att ge sökanden en vidareutbildning, erinrade förstainstansrätten om att tillsättningsmyndighetens beslut att flytta sökanden och hans tjänst till Bryssel endast hade motiverats med att sökanden hade haft svårigheter att anpassa sig till de särskilda kraven i sina arbetsuppgifter, vilka omfattade en diplomatisk sida, utan att hans yrkeskunnighet i egentlig mening ifrågasattes.

Vad angår påståendet om ett åsidosättande av artikel 26 i tjänsteföreskrifterna, erinrade förstainstansrätten om att enligt fast rättspraxis har artikel 26 i tjänsteföreskrifterna till syfte att säkerställa tjänstemannens rätt till försvar, för att undvika att de beslut som fattas av tillsättningsmyndigheten och som påverkar hans administrativa situation och hans karriär grundas på uppgifter om hans uppträdande som inte finns upptagna i hans personakt. Enligt vad som fastslogs, utgjorde dock det påtalade beslutet — som hade antagits enbart i tjänstens intresse — inte en disciplinåtgärd och påverkade varken sökandens administrativa situation eller hans karriär.

Hänvisning till förstainstansrätten den 5 december 1990, Marcato mot kommissionen, T-82/89, Rec. s. II-735, punkt 78; förstainstansrätten den 30 november 1993, Tsirimokos mot parlamentet, T-76/92, Rec. s. II-1281, punkt 33-35; förstainstansrätten den 9 februari 1994, Lacruz Bassols mot domstolen, T-109/92, RecFP s. II-105, punkt 68

Den fjärde grunden, angående åsidosättande av artikel 86 och följande i tjänsteföreskrifterna

Förstainstansrätten erinrade om att det framgår av domstolens rättspraxis att ett beslut som i likhet med det påtalade beslutet rör förflyttning av en tjänsteman och som fattas i tjänstens intresse, utan ändring av den berörda personens rang och materiella rättigheter enligt tjänsteföreskrifterna, inte kan anses vara en förtäckt disciplinåtgärd.

Hänvisning till Hecq mot kommissionen, ovannämnd

Mot bakgrund av det ovan anförda fann förstainstansrätten att talan om ogiltigförklaring skulle avvisas i sin helhet.

Skadeståndsyrkandet

Upptagande till prövning

Angående sökandens yrkande om att han skulle ges rätt att väcka en separat talan om ersättning av förmögenhetsskada, konstaterade förstainstansrätten att det inte ingick i dess behörighet att efterkomma ett sådant yrkande, eftersom talan av anställda enligt artikel 179 i fördraget i vilket fall som helst bara kan upptas till prövning på de villkor som föreskrivs i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna.

Mot denna bakgrund fann förstainstansrätten att talan om ogiltigförklaring skulle avvisas.

Vad däremot angick den grund som kommissionen hade anfört gentemot ett upptagande till prövning av sökandens yrkande om ersättning för den ideella skada som han påstod sig ha lidit, erinrade förstainstansrätten om att när det finns ett direkt samband mellan en talan om ogiltigförklaring och en skadeståndstalan, kan den senare talan tas upp till prövning som en del av talan om ogiltigförklaring, utan att det är nödvändigt att inge vare sig en ansökan om att tillsättningsmyndigheten skall ersätta den påstådda skadan eller ett klagomål med invändning mot grunden för det uttryckliga eller tysta avslaget på ansökan.

Hänvisning till förstainstansrätten den 15 juli 1993, Cámara Alloisio m.fl. mot kommissionen, T-17/90, T-28/91 och T-17/92, Rec. s. II-841, punkt 46

Eftersom upptagandet till prövning av anställdas talan alltid är underkastat villkoret att det administrativa förfarande som enligt artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna skall föregå talan har genomförts korrekt, måste förstainstansrätten, i den mån förmögenhetsskadan hade förorsakats av någonting annat än beslutet av den 20 oktober 1992, pröva huruvida detta administrativa förfarande hade iakttagits. Härvid erinrades om att förfarandet skiljer sig åt beroende på om den skada för vilken det yrkas ersättning har förorsakats av en rättsakt som går någon emot i den mening som avses i artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna, eller om skadan har förorsakats av ett handlande som inte innebär något beslutsfattande. I det första fallet är talans upptagande till prövning underkastat villkoret att den berörda personen har inkommit med klagomål till tillsättningsmyndigheten inom föreskrivna frister, och att han har väckt talan inom tre månader från det att klagomålet avslogs. I det andra fallet däremot, består det administrativa förfarandet av två skeden. Den berörda personen måste först inge en ansökan om skadestånd till tillsättningsmyndigheten. Det är bara efter ett uttryckligt eller tyst avslag på denna ansökan som det kan inges klagomål, och det är bara efter ett uttryckligt eller ryst avslag på detta klagomål som talan kan väckas vid förstainstansrätten.

Hänvisning till C mot kommissionen, ovannämnd, punkt 30

Förstainstansrätten påpekade att sökanden hade hänfört skadans orsak såväl till beslutet av den 20 oktober 1992 om att förflytta honom till Bryssel som till kommissionens uppträdande efter det att den hade antagit nämnda beslut.

Förstainstansrätten fann att kommissionens uppträdande inte hade varit föremål för någon ansökan om ersättning och än mindre för något klagomål mot avslag på en sådan ansökan.

Mot denna bakgrund fann förstainstansrätten att sökandens yrkanden om ersättning av den ideella skada som kunde ha förorsakats honom genom en rättsakt eller ett uppträdande från kommissionens sida efter beslutet av den 20 oktober 1992 skulle avvisas.

Saken

Förstainstansrätten konstaterade att de påståenden som sökanden hade riktat mot kommissionen, enligt vilka denna inte hade genomfört någon undersökning av om beskyllningarna mot honom var välgrundade, hade tagits upp och prövats inom ramen för talan om ogiltigförklaring och att de hade ogillats. Den avvisade därför även sökandens yrkande om ersättning av ideell skada, i den mån som det rättsstridiga uppträdande som hade lagts kommissionen till last var grundat på samma påståenden.

Hänvisning till förstainstansrätten den 12 januari 1994. White mot kommissionen, T-65/91, RecFP. s. II-23, punkt 137

Vad beträffar påståendet att kommissionen skulle ha fattat beslutet om förflyttning i juni 1992, och därmed hade uppträtt på ett sätt som kunde vilseleda sökanden och försätta honom i en oacceptabelt oviss situation, fann förstainstansrätten att kommissionen i juni 1992 inte hade fattat något beslut om att förflytta sökanden till Bryssel. Av handlingarna i målet framgick för övrigt att kommissionen i juli 1992 hade underrättat sökanden om sin avsikt att förflytta honom, och därefter upprätthållit en regelbunden dialog med honom i detta hänseende. Förstainstansrätten tillbakavisade därför detta påstående.

Angående påståendet att kommissionen hade givit sökanden otillräckligt med tid för att organisera sitt uppbrott från Bangladesh, erinrade förstainstansrätten om att den, vid prövningen av den andra av de grunder som sökanden hade anfört till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring, hade konstaterat att datumet för beslutets ikraftträdande var tillräckligt motiverat av tjänstens intresse, med hänsyn till de omständigheter som låg till grund för beslutet om att flytta sökanden till Bryssel. I den mån som samma påstående hade förkastats med avseende på yrkandet om ogiltigförklaring, fann förstainstansrätten att det också skulle förkastas i fråga om skadeståndsyrkandet.

Hänvisning till White mot kommissionen, ovannämnd

Domslut:

Talan ogillas.