Domstolens dom (sjätte avdelningen) den 18 mars 1999. - Henri De Compte mot Europaparlamentet. - Tjänstemän - Ansökan om resning i ett av förstainstansrätten avgjort mål - Överklagande till domstolen. - Mål C-2/98 P.



Rättsfallssamling 1999 s. I-01787



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

Jordbruk - Gemensam organisation av marknaden - Spannmål - Ris - Produktionsbidrag - Förestrad och företrad stärkelse - Begreppet "berörd part" i den mening som avses i artikel 7.5 i förordning nr 2169/86 - Köpare av förestrad och företrad stärkelse som gentemot leverantören har utfäst sig att regelmässigt använda produkten - Omfattas inte - Den föreskrivna sanktionen skall inte tillämpas

(Kommissionens förordning nr 2169/86, artikel 7.5, i dess lydelse enligt förordning nr 165/89)

Sammanfattning

$$Begreppet "berörd part" i artikel 7.5 i kommissionens förordning nr 2169/86 om fastställande av bestämmelser om kontroll och utbetalning av produktionsbidrag inom spannmåls- och rissektorn, i dess lydelse enligt kommissionens förordning nr 165/89, skall tolkas så, att det inte avser sådan köpare av förestrad och företrad stärkelse som gentemot sin leverantör har utfäst sig att endast använda den köpta produkten för tillverkning av andra produkter än dem som anges i bilaga 1 till nämnda förordning. Denna köpare kan sålunda inte åläggas den sanktion som föreskrivs i artikel 7.5 i samma förordning, det vill säga betalning av ett belopp som motsvarar 105 procent av det högsta produktionsbidrag som tillämpats på produkten i fråga under de senaste 12 månaderna.

(se punkt 28 samt domslutet)

Parter

I mål C-2/99,

angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG), från Hessisches Finanzgericht, Kassel (Tyskland), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan

Döhler GmbH

och

Hauptzollamt Darmstadt,

angående tolkningen av artikel 7.5 i kommissionens förordning (EEG) nr 2169/86 av den 10 juli 1986 om fastställande av bestämmelser om kontroll och utbetalning av produktionsbidrag inom spannmåls- och rissektorn (EGT L 189, s. 12), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr 165/89 av den 24 januari 1989 (EGT L 20, s. 14, och rättelse, EGT L 60, s. 56),

meddelar

DOMSTOLEN

(första avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden M. Wathelet samt domarna P. Jann (referent) och L. Sevón,

generaladvokat: G. Cosmas,

justitiesekreterare: avdelningschefen D. Louterman-Hubeau,

med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:

- Döhler GmbH, genom advokaten J. Dietze, Hamburg,

- Europeiska gemenskapernas kommission, genom M. Niejahr, rättstjänsten, i egenskap av ombud,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att muntliga yttranden har avgivits vid förhandlingen den 16 mars 2000 av: Döhler GmbH och kommissionen,

och efter att den 18 maj 2000 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Hessisches Finanzgericht, Kassel, har genom beslut av den 7 maj 1998, som inkom till domstolen den 5 januari 1999, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) ställt tre frågor om tolkningen av artikel 7.5 i kommissionens förordning (EEG) nr 2169/86 av den 10 juli 1986 om fastställande av bestämmelser om kontroll och utbetalning av produktionsbidrag inom spannmåls- och rissektorn (EGT L 189, s. 12), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr 165/89 av den 24 januari 1989 (EGT L 20, s. 14, och rättelse, EGT L 60, s. 56, nedan kallad förordning nr 2169/86 i ändrad lydelse).

2 Frågorna har uppkommit i en tvist mellan Döhler GmbH (nedan kallat Döhler) och Hauptzollamt Darmstadt (nedan kallad Hauptzollamt) angående betalning av ett sanktionsbelopp som beräknats på grundval av det produktionsbidrag som utbetalats till producenter av förestrad och företrad stärkelse.

De gemenskapsrättsliga bestämmelserna

3 Företag som använder stärkelse vid tillverkningen av vissa produkter kan på grund av denna verksamhet erhålla produktionsbidrag.

Förordning nr 2169/86

4 Med stöd av förordning nr 2169/86 kan tillverkare, som i artikel 1 definieras som "den som använder stärkelse för att framställa godkända produkter", ansöka om produktionsbidrag.

5 Enligt artikel 4 skall den tillverkare som avser att ansöka om produktionsbidrag erhålla en "bidragslicens".

6 Artikel 7 har följande lydelse:

"1. Utfärdandet av en licens är villkorat av att tillverkaren hos den behöriga myndigheten ställer en säkerhet som är lika med 25 ecu per ton basstärkelse, i förekommande fall multiplicerat med den koefficient som anges i bilagan för den stärkelsetyp som skall användas.

2. Det primära kravet enligt artikel 20 i förordning (EEG) nr 2220/85 är att den i ansökan angivna kvantiteten stärkelse bearbetas till godkända produkter (enligt definition) inom licensens giltighetstid. Har en tillverkare bearbetat minst 95 procent av den kvantitet stärkelse som angivits i ansökan, skall han emellertid anses ha uppfyllt det ovannämnda primära kravet.

3. Säkerheten skall även frisläppas i händelse av force majeur."

Förordning (EEG) nr 3642/87

7 Genom kommissionens förordning (EEG) nr 3642/87 av den 2 december 1987 om ändring av förordning nr 2169/86 (EGT L 342, s. 10) har artikel 7.1 i förordning nr 2169/86 fått ett nytt stycke med följande lydelse:

"Om den produkt som anges i licensen omfattas av undernummer 39.06 B I i Gemensamma tulltaxan (KN 3505 10 50), skall säkerheten uppgå till 105 % av det produktionsbidrag som kan betalas för tillverkning av produkten i fråga."

8 Genom förordning nr 3642/87 antogs även en ny punkt 4 till artikel 7 i förordning nr 2169/86, enligt vilken den säkerhet som föreskrivs i punkt 1 andra stycket i samma artikel skall frisläppas först när den behöriga myndigheten har fått bevis för att den produkt som omfattas av KN-nummer 3505 10 50, nämligen förestrad och företrad stärkelse, har använts för framställning av andra produkter än dem som anges i bilaga 1 till förordning nr 2169/86.

9 Enligt det första övervägandet i förordning nr 3642/87 motiveras dessa tillägg av att erfarenheten har visat att "förestrad och företrad stärkelses särskilda beskaffenhet (som i grundform är särskilt lämplig för bearbetning) kan ge upphov till spekulativa bearbetningar i syfte att flera gånger beviljas produktionsbidrag för samma kvantitet".

Förordning nr 165/89

10 Genom förordning nr 165/89 ändrades på nytt artikel 7 i förordning nr 2169/86. För det första ersattes artikel 7.4 med följande text:

"Utan hinder av punkt 2 skall den säkerhet som föreskrivs i punkt 1 andra stycket frisläppas först när den behöriga myndigheten har fått bevis för att den produkt som omfattas av KN-nummer 3505 10 50 har

a) använts för framställning av andra produkter än dem som anges i bilaga 1, eller

b) har exporterats till tredje land.

För det fall som avses i punkt a) kan ett sådant bevis utgöras av att tillverkaren till den behöriga myndigheten avger en förklaring om

- att om produkten i fråga på nytt måste bearbetas, skall tillverkaren endast använda denna produkt för att tillverka andra produkter än dem som anges i bilaga 1,

och

- att tillverkaren endast kommer att sälja produkten i fråga till en person som gör samma utfästelse och att en kopia av denna utfästelse bevaras och hålls tillgänglig för den behöriga myndigheten

och

- att tillverkaren har kännedom om bestämmelserna i artikel 7.5.

Vid export direkt från gemenskapen till tredje länder frisläpps säkerheten först när den behöriga myndigheten fått bevis på att produkten i fråga har lämnat gemenskapens tullområde.

Om produkten i fråga säljs inom gemenskapen eller exporteras till ett tredje land via en annan medlemsstat skall bevis framläggas genom inlämnande av kontrollblanketten T5 ...

Om någon kontrollblankett T5, på grund av orsaker som ligger utanför den berörda partens kontroll, inte har återlämnats till tullmyndigheten eller till den behöriga myndighet som har utfärdat denna inom 150 dagar efter dess ursprungliga utfärdande, får denna part till den behöriga myndigheten inlämna en ansökan om att annan bevisning skall anses likvärdig ..."

11 För det andra har en ny punkt 5 fogats till artikel 7:

"Den behöriga myndigheten skall, genom lämpliga åtgärder innefattande kontroller i efterhand på plats, säkerställa att den förklaring som avses i artikel 7.4 har avgivits. Om det fastställs att den berörda parten inte uppfyller kraven i denna artikel kan den behöriga myndigheten i den berörda medlemsstaten kräva, utan att nationella sanktioner påverkas därav, att den berörda parten betalar ett belopp som motsvarar 105 procent av det högsta produktionsbidrag som var tillämpligt på produkten i fråga under de senaste 12 månaderna."

Tvisten vid den nationella domstolen

12 Döhler tillverkar och säljer olika produkter till livsmedelsindustrin.

13 Enligt en kontrollrapport som upprättades av den behöriga tyska myndigheten i december 1992 köpte sökanden, mellan den 1 januari 1988 och den 31 december 1990, 916 925 kg förestrad och företrad stärkelse som omfattas av KN-nummer 3505 10 50 av den belgiska tillverkaren Amylum NV (nedan kallad Amylum) och Cerestar Deutschland GmbH (nedan kallad Cerestar), tysk leverantör för den nederländska tillverkaren Cerestar Benelux BV.

14 För kalenderåret 1989 angav Döhler i en förklaring till Amylum att den förestrade och företrade stärkelsen som det hade köpt var avsedd för egen användning och för framställning av andra slutprodukter än dem som nämns i bilaga 1 till förordning 2169/86, i dess ändrade lydelse, och att denna stärkelse inte skulle säljas vidare till tredje man. Vad gäller Cerestar, angav Döhler på en leveranslista att de produkter som köpts hade använts för att tillverka andra produkter än dem som anges i bilaga 1 i förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse.

15 Enligt Döhler har Amylum och Cerestar erhållit produktionsbidrag i enlighet med förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse.

16 Av de 916 925 kg förestrad och företrad stärkelse som Döhler hade köpt såldes 726 860 kg i befintligt skick inom gemenskapen, bland annat till Döhlers helägda dotterbolag Döhler Food Service GmbH, som i sin tur levererade dessa produkter till bagerier och konditorier.

17 Döhler krävde inte av sina köpare att de skulle avge en sådan förklaring som avses i artikel 7.4 andra stycket i förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse.

18 Genom beslut av den 7 juni 1994 krävde Hauptzollamt med stöd särskilt av artikel 7.5 i förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse, att Döhler skulle betala ett belopp om 181 330,71 DEM. En tidpunkt för när den oregelmässiga användningen inletts fastställdes i syfte att beräkna den tolvmånadersperiod som avses i nämnda artikel 7.5 i förordning (EEG) nr 2169/86, i dess ändrade lydelse. Denna period fastställdes således från och med maj 1991 till och med april 1992.

19 Efter att ha begärt omprövning av detta beslut utan att vinna framgång väckte Döhler talan vid Hessiches Finanzgericht. Denna ansåg att det förelåg ett gemenskapsrättsligt tolkningsproblem, beslutade att vilandeförklara målet och ställde följande frågor till domstolen:

"1. Skall artikel 7.5 andra meningen i kommissionens förordning (EEG) nr 2169/86 av den 10 juli 1986 om fastställande av bestämmelser om kontroll och utbetalning av produktionsbidrag inom spannmåls- och rissektorn, i dess lydelse enligt förordning (EEG) nr 165/89 av den 24 januari 1989, tolkas på så sätt att begreppet 'berörd part' även avser köparen av en produkt som omfattas av KN-nummer 3505 10 50, vilken i sin tur har utfäst sig gentemot tillverkaren och/eller leverantören av denna produkt att använda denna enbart för att tillverka andra produkter än dem som anges i bilaga 1?

2. Om den första frågan besvaras jakande:

a) Gäller kravet på betalning av ett belopp som motsvarar 105 % av det högsta produktionsbelopp som var tillämpligt på produkten i fråga under de senaste tolv månaderna oberoende av om den säkerhet som har ställts av tillverkarna har frisläppts, eventuellt på grund av att den ovan i fråga 1 nämnda berörda parten medvetet gjort en oriktig utfästelse?

b) Gäller kravet på betalning av ett belopp som motsvarar 105 % av det högsta produktionsbidrag som varit tillämpligt på produkten i fråga under de senaste tolv månaderna även om det inte längre är möjligt att fastställa huruvida köparen gjort någon utfästelse, men om det står klart att någon bearbetning till andra produkter än dem som anges i bilaga 1 inte har skett eller påvisats vare sig hos tillverkaren eller köparen?

3. Om frågorna under punkt 2 besvaras jakande:

Från vilken tidigareliggande dag skall 'de senaste tolv månaderna' som anges i artikel 7.5 andra meningen i förordning (EEG) nr 2169/86 börja räknas?"

Den första frågan

20 Den nationella domstolen vill med sin första fråga få klarhet i om begreppet "berörd part" som används i artikel 7.5 i förordning 2169/86, i dess ändrade lydelse, skall tolkas så att det även avser köpare av förestrad och företrad stärkelse, vilka gentemot leverantören har utfäst sig att använda den köpta produkten endast för att tillverka andra produkter än dem som anges i bilaga 1 i förordningen. En sådan tolkning skulle medföra att om köparen inte uppfyller detta åtagande skulle denne kunna åläggas den sanktion som föreskrivs i artikel 7.5 i samma förordning, nämligen betalning av ett belopp som motsvarar 105 procent av det högsta produktionsbidrag som varit tillämpligt på produkten i fråga under de senaste 12 månaderna.

21 Denna fråga har uppkommit på grund av att i förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse, används genomgående begreppet "tillverkaren" i övriga bestämmelser, medan begreppet "berörd part" förekommer i artikel 7.4 och 7.5 i förordningen. Lydelsen av dessa bestämmelser har sitt ursprung i förordning nr 165/89.

22 Döhler anser att begreppet "berörd part" inte kan avse någon annan än tillverkaren. Enligt Döhler framgår det av lydelsen av artikel 7.5 i förordning 2169/86, i dess ändrade lydelse, att sanktioner endast kan åläggas om en kontroll i efterhand visar att "den förklaring som avses i artikel 7.4" inte har avgivits. Begreppet "förklaring", som står i singularis, avser utan tvivel den förklaring som tillverkaren skall avge till den behöriga myndigheten och således inte det åtagande som köparen skall göra gentemot tillverkaren.

23 Döhler har tillagt att syftet med förordning nr 2169/86 i dess ändrade lydelse, som är att utesluta alla möjligheter för att förestrad och företrad stärkelse otillbörligen beviljas ytterligare produktionsbidrag därmed beaktas. Eftersom regelmässig användning enligt Döhler utgör ett primärt krav som ställs på tillverkaren borde denna kunna läggas köparens oegentliga användning av dennes produkter till last, på samma sätt som om de rörde sig om tillverkarens handlande (domstolens dom av den 9 augusti 1994 i mål C-347/93, REG 1994, s. I-3933).

24 Kommissionen har gjort en motsatt analys. Genom att också stödja sig på lydelsen av de relevanta bestämmelserna har den gjort gällande att den terminologiska skillnaden mellan artikel 7.4 och 7.5 i förordning 2169/86, i dess ändrade lydelse, där begreppet "berörd part" används, och de föregående artiklarna i samma förordning, där begreppet "tillverkare" används, följer av gemenskapslagstiftarens vilja att inte begränsa den sanktion som föreskrivs i artikel 7.5 till att endast avse tillverkaren. Användningen av begreppet "berörd part" syftar uppenbarligen till att göra det möjligt att sanktionera den part hos vilken kontroller visat att den utfästelse som gjorts i enlighet med artikel 7.4 andra stycket inte har iakttagits. Det kan därvid röra sig såväl om tillverkaren som om köparen.

25 Kommissionen har tillagt att överväganden avseende systematiken i förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse, stödjer denna tolkning. Kommissionen anser att enligt artikel 7.4 andra stycket i denna förordning borde tillverkaren överföra sin egen utfästelse avseende en regelmässig användning av produkten på köparen. Det finns inte något som helst stöd för att göra tillverkaren primärt eller sekundärt ansvarig för att köparen inte har iakttagit dess utfästelse. Om det inte fanns någon möjlighet att sanktionera köparen skulle ett åsidosättande av utfästelsen om regelmässig användning sålunda inte få några följder.

26 Vad beträffar argumenten för en bokstavstolkning av de omtvistade bestämmelserna konstaterar domstolen i enlighet med artikel 7.4 sista stycket i förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse, att om den kontrollblankett T5 som utgör bevis för att produkten i fråga har lämnat gemenskapens tullområde inte har återlämnats till tullmyndigheten eller till den behöriga myndighet som har utfärdat denna inom den fastställda fristen, "på grund av orsaker som ligger utanför den berörda partens kontroll, får denna till den behöriga myndigheten inlämna en ansökan om att annan bevisning skall anses likvärdig". Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 14 i sitt förslag till avgörande kan "berörd part", i den mening som avses i artikel 7.4 i förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse, inte vara någon annan än tillverkaren, som försöker att få den säkerhet som denne själv har ställt frisläppt. Härav följer att, om "berörd part" i den mening som avses i artikel 7.4 endast skall anses avse tillverkaren, det kan uteslutas att samma juridiska uttryck har ett större tillämpningsområde när det används i en efterföljande punkt.

27 Denna tolkning är vidare förenlig med det inrättade systemets systematik och syfte eftersom den beaktar gemenskapsintresset, vilket kräver att den sanktion som föreskrivs i artikel 7.5 i förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse, tillämpas var gång som den säkerhet som avses i samma artikel rättsstridigt friställs. En tolkning av denna bestämmelse, som innebär att tillverkaren ensam skall betala det belopp som fastställts i nämnda artikel 7.5 var gång denne eller en av de köpare som erhållit förestrad och företrad stärkelse av tillverkaren inte använder dessa produkter regelmässigt, bidrar till att säkerställa en effektiv tillämpning av den föreskrivna sanktionen. Inom ramen för det förfarande som inrättats genom förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse, är nämligen tillverkaren den enda person som har varit i direkt kontakt med de behöriga administrativa myndigheterna och vars solvens har intygats genom att denne har upprättat en säkerhet på ett belopp som motsvarar den föreskrivna sanktionen. Tillverkarens intresse skyddas genom möjligheten för de tillverkare, som i enlighet med kraven i förordning nr 2169/86 begär av sina köpare att de skall utfästa sig att använda de köpta produkterna regelmässigt, att från köparna kräva skadestånd på grundval av avtalsrättsliga regler som ersättning för den skada som deras handlande har åsamkat tillverkaren.

28 Mot bakgrund av vad som ovan har anförts följer att den första frågan skall besvaras på så sätt att begreppet "berörd part", som används i artikel 7.5 i förordning nr 2169/86, i dess ändrade lydelse, skall tolkas så, att det inte avser sådana köpare av förestrad och företrad stärkelse som gentemot sin leverantör har utfäst sig att endast använda den köpta produkten för tillverkning av andra produkter än dem som anges i bilaga 1 till denna förordning. Denna köpare kan sålunda inte åläggas den sanktion som föreskrivs i artikel 7.5 i samma förordning, det vill säga betalning av ett belopp som motsvarar 105 procent av det högsta produktionsbidrag som tillämpats på produkten i fråga under de senaste 12 månaderna.

Den andra och den tredje frågan

29 Med hänsyn till svaret på den första frågan finns det ingen anledning att besvara den andra och den tredje frågan.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

30 De kostnader som har förorsakats kommissionen, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

(första avdelningen)

- angående de frågor som genom beslut av den 7 maj 1998 har ställts av Hessisches Finanzgericht, Kassel - följande dom:

Begreppet "berörd part" i artikel 7.5 i kommissionens förordning (EEG) nr 2169/86 av den 10 juli 1986 om fastställande av bestämmelser om kontroll och utbetalning av produktionsbidrag inom spannmåls- och rissektorn (EGT L 189, s. 12), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr 165/89 av den 24 januari 1989, skall tolkas så, att det inte avser sådan köpare av förestrad och företrad stärkelse som gentemot sin leverantör har utfäst sig att endast använda den köpta produkten för tillverkning av andra produkter än dem som anges i bilaga 1 till nämnda förordning. Denna köpare kan sålunda inte åläggas den sanktion som föreskrivs i artikel 7.5 i samma förordning, det vill säga betalning av ett belopp som motsvarar 105 procent av det högsta produktionsbidrag som tillämpats på produkten i fråga under de senaste 12 månaderna.