FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

föredraget den 20 juli 2017 ( 1 )

Mål C‑256/16

Deichmann SE

mot

Hauptzollamt Duisburg

(begäran om förhandsavgörande från Finanzgericht Düsseldorf (skattedomstol i Düsseldorf (Tyskland))

”Begäran om förhandsavgörande – Dumpning – Ansökan om återbetalning av importtull som betalats på grundval av en förordning som har förklarats ogiltig – Genomförandeförordning (EU) 2016/223 – Förordning som antagits för att genomföra en dom från domstolen – Giltighet”

1. Den tvist som föranlett förevarande begäran om förhandsavgörande rör konsekvenserna av en ogiltigförklaring av en förordning om införande av antidumpningstullar. När domstolen besvarar den nationella domstolens frågor, ges den tillfälle att tydliggöra gränserna i sin rättspraxis rörande räckvidden av domar genom vilka rättsakter från unionens institutioner ogiltigförklaras.

2. Den här gången har frågorna uppkommit inom ramen för en begäran om förhandsavgörande rörande giltigheten av genomförandeförordning (EU) 2016/223, ( 2 ) genom vilken kommissionen inledde nödvändiga åtgärder för att komma till rätta med de rättsstridigheter som domstolen konstaterat i en tidigare dom, ( 3 ) där vissa antidumpningsförordningar förklarades ogiltiga.

3. Dessa förordningar, som senare ogiltigförklarades, hade legat till grund för fastställandet av antidumpningstull som skulle betalas av bolaget Deichmann SE. ( 4 ) Bolaget importerade skor till Europeiska unionen från Kina och Vietnam och det krävde till följd av ogiltigförklaringen återbetalning av de belopp som bolaget hade erlagt.

4. Den hänskjutande domstolen frågar EU-domstolen om genomförandeförordning 2016/223 är giltig. Om den inte är det borde den antidumpningstull som Deichmann har betalat återbetalas till bolaget.

5. Tvisten rör dels unionsinstitutionernas befogenhet att återuppta ett förfarande som leder fram till att antidumpningstullar kan tas ut, i stället för de ogiltigförklarade, dels enskildas rätt till att stadfästa förhållanden inte ska påverkas och till ett effektivt skydd av deras rättsliga ställning.

I. Tillämpliga bestämmelser

A. Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt

6. Artikel 263 FEUF har följande lydelse: ”… Alla fysiska eller juridiska personer får på de villkor som anges i första och andra styckena väcka talan mot en akt som är riktad till dem eller som direkt och personligen berör dem samt mot en regleringsakt som direkt berör dem och som inte medför genomförandeåtgärder. … Talan som avses i denna artikel ska väckas inom två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes eller delgavs klaganden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden, allt efter omständigheterna.”

7. I artikel 266 FEUF föreskrivs följande: ”Den institution, det organ eller den byrå vars rättsakt har förklarats ogiltig eller vars underlåtenhet att agera har förklarats strida mot fördragen ska vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen. …”

B. Förordning (EEG) nr 2913/92 ( 5 )

8. I artikel 221 föreskrivs följande: ”… 3. Underrättelse till gäldenären får inte ske senare än tre år efter den dag då tullskulden uppkom. Denna tidsfrist upphör att löpa från det att ett överklagande enligt artikel 243 inges till och med det att överklagandeförfarandet avslutas.[ ( 6 )] …”

9. Artikel 236 har följande lydelse: ”1. Import- eller exporttullar skall återbetalas i den utsträckning som det fastställs att tullbeloppet då tullen betalades inte var det som lagligen skulle betalas eller att beloppet har bokförts i strid med artikel 220.2. … 2. Import- eller exporttullar skall återbetalas eller efterges på ansökan som inges till vederbörande tullkontor inom en tid av tre år från den dag då gäldenären underrättades om tullbeloppet. …”

C. Förordning (EG) nr 1225/2009 ( 7 )

10. I artikel 10 (”Retroaktiv verkan”) föreskrivs följande: ”1. Provisoriska åtgärder och slutgiltiga antidumpningstullar ska tillämpas endast på produkter som övergår till fri omsättning efter det att beslut enligt artiklarna 7.1 respektive 9.4 trätt i kraft, om inte annat följer av de undantag som anges i denna förordning. …”

11. Artikel 14 (”Allmänna bestämmelser”) har följande lydelse: ”1. Provisoriska eller slutgiltiga antidumpningstullar ska införas genom förordning och tas ut av medlemsstaterna i den form och enligt den tullsats och de villkor som anges i den förordning genom vilken dessa tullar införs. Dessa tullar ska även tas ut oberoende av de tullar, skatter och andra avgifter som normalt åläggs import. Ingen produkt ska beläggas med både antidumpnings- och utjämningstull i syfte att råda bot på en och samma situation som uppstått till följd av dumpning eller exportsubvention. …”

12. Artikel 23 (”Upphävande”) har följande lydelse: ”Förordning (EG) nr 384/96 ska upphöra att gälla. Upphävandet av förordning (EG) nr 384/96 ska inte påverka giltigheten av de förfaranden som inletts med stöd av den förordningen. Hänvisningar till den upphävda förordningen ska anses som hänvisningar till den här förordningen och ska läsas i enlighet med jämförelsetabellen i bilaga II.”

II. Faktiska omständigheter

13. I enlighet med förordning (EG) nr 1472/2006 ( 8 ) och genomförandeförordning (EU) nr 1294/2009, ( 9 ) beslutade Hauptzollamt Duisborg (huvudtullkontoret i Duisburg, Tyskland) den 10 maj 2010 att Deichmann skulle betala 11181,92 euro i antidumpningstull.

14. Tullen avsåg sex fall av import av skor från Folkrepubliken Kina och från Vietnam, som Deichmann hade deklarerat för övergång till fri omsättning i april 2010.

15. Leverantör och tillverkare av de skor som importerats från Kina var företaget Chengdu Sunshine Shoes Co. Ltd och av de skor som importerats från Vietnam, Tripos Enterprises Inc. Båda bolagen hade ansökt om marknadsekonomisk status i juli 2005 och ingett de nödvändiga dokumenten, i enlighet med artikel 2.7 b och c i förordning (EG) nr 384/96. ( 10 )

16. I domarna Zhejiang Aokang Shoes Co. Ltd och Brosmann Footwear ( 11 ) ogiltigförklarade domstolen förordning nr 1472/2006.

17. Med uttrycklig hänvisning till domen Brosmann, ( 12 ) ansökte Deichmann den 12 juni 2012 hos Hauptzollamt Duisburg om återbetalning av antidumpningstullen. Hauptzollamt Duisburg avslog ansökan den 15 november 2013.

18. Domstolen meddelade senare domen C & J Clark International och Puma, ( 13 ) i vilken den ogiltigförklarade förordning nr 1472/2006 och genomförandeförordning nr 1294/2009. ( 14 )

19. För att genomföra denna dom antog kommissionen genomförandeförordning 2016/223, genom vilken den inledde förfarandet för att göra en individuell bedömning av de ingivna ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling. Syftet var att ersätta de ogiltigförklarade rättsakterna med nya rättsakter som inte var behäftade med de rättsstridigheter som domstolen hade konstaterat, samt att återuppta förfarandet på det stadium då rättsstridigheterna skedde.

20. Samtidigt fann kommissionen det lämpligt att ålägga de nationella tullmyndigheterna att vänta med att återbetala antidumpningstullen tills förfarandet hade avslutats.

21. För att utnyttja resurserna på ett effektivt sätt beslutade kommissionen även att den inte skulle beakta alla ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling utan endast de som rörde exportörer som hade levererat skor till någon importör, om importören med stöd av ogiltigförklaringen av förordningarna om införande av antidumpningstullar hade ansökt om återbetalning av belopp som felaktigt hade tagits ut. För att kunna identifiera dessa fall uppmanade därför kommissionen de nationella tullmyndigheterna att lämna upplysningar om de aktuella ansökningarna och de styrkande handlingarna.

22. Deichmann gjorde vid den hänskjutande domstolen gällande att genomförandeförordning 2016/223 var ogiltig, eftersom artikel 14.1 i 1996 års antidumpningsgrundförordning inte medförde någon rätt för kommissionen att ålägga de nationella tullmyndigheterna och de ansökande importörerna skyldigheter i efterhand.

23. Deichmann gjorde vidare gällande att artikel 266 FEUF hade åsidosatts, eftersom kommissionen bara hade beaktat exporterande tillverkare som hade ansökt om marknadsekonomisk status eller individuell behandling, och beslutet inte hade fattats inom den frist som föreskrivs i artikel 2.7 c i 1996 års antidumpningsgrundförordning. Dessutom menade Deichmann att artikel 266 FEUF hade åsidosatts på grund av att kommissionen hade inlett ett självständigt förfarande för översyn när antidumpningsåtgärden redan hade löpt ut.

24. Hauptzollamt Düsseldorf hyser tvivel om huruvida genomförandeförordning 2016/223 är giltig. En första grupp av skäl har formellt sett samband med den rättsliga grund som kommissionen hade valt då den antog förordningen: – Med stöd av artikel 23 andra stycket i 2009 års antidumpningsgrundförordning, menar den hänskjutande domstolen att 1996 års antidumpningsgrundförordning är tillämplig och inte den förstnämnda förordningen, vilket innebär att det var rådet som var behörigt att anta genomförandeförordning 2016/223 och inte kommissionen. – Av artikel 14 i 1996 års antidumpningsgrundförordning framgår inte någon behörighet att utarbeta en förberedande förordning om återinförande av en antidumpningstull.

25. En andra uppsättning skäl rör frågan huruvida genomförandeförordning 2016/223 får ålägga de nationella tullmyndigheterna att avvakta med sitt beslut rörande ansökningarna om återbetalning av antidumpningstull tills kommissionen fattat beslut om ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling. I artikel 236.1 i tullkodexen beaktas bara huruvida tullbeloppet då importtullen betalades verkligen var det belopp som skulle betalas, vilket det ankommer på tullmyndigheterna att pröva. Genom att kommissionen har ingripit i denna beslutsprocess, har den enligt den hänskjutande domstolen åsidosatt artikel 5 FEU.

26. För det tredje har den hänskjutande domstolen anfört ett antal argument som har samband med artikel 266 FEUF och med kommissionens befogenheter att ersätta ogiltigförklarade rättsakter med nya rättsakter, där den rättsstridighet som domstolen konstaterat undanröjs. Den hänskjutande domstolen vänder sig mot att kommissionen vill ge antidumpningstullen retroaktiv verkan från och med den tidpunkt då de ogiltigförklarade förordningarna antogs, trots att antidumpningsåtgärden hade löpt ut den 31 mars 2011.

27. Artikel 10 i 1996 års antidumpningsgrundförordning medger inte att antidumpningstullen återinförs, enligt den hänskjutande domstolen. Det är dessutom av rättssäkerhetsskäl inte tillåtet med uppbörd i efterhand, enligt artikel 221.3 första meningen i tullkodexen.

28. Avslutningsvis har den hänskjutande domstolen anfört praktiska skäl som hänger samman med den tid som förflutit (vilket förhindrar att nya antidumpningstullar fastställs) och svårigheterna för exportören att efter så lång tid få fram handlingar och upplysningar, vilket skulle kunna inskränka dennes rätt till försvar. Den hänskjutande domstolen frågar sig om inte det förfarande som kommissionen har utformat kan innebära att den missbrukat sina befogenheter och den hänskjutande domstolen pekar på andra alternativa förfaranden som den anser kunde ha varit lämpligare.

29. Mot bakgrund av dessa argument har Finanzgericht Düsseldorf hänskjutit följande tolkningsfråga: ”Är kommissionens genomförandeförordning (EU) 2016/223 av den 17 februari 2016 om fastställande av ett förfarande för bedömning av vissa ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling från exporterande tillverkare i Kina och Vietnam och om genomförande av domstolens dom i de förenade målen C‑659/13 och C‑34/14 giltig?”

III. Förfarandet vid EU-domstolen

30. Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 9 maj 2016.

31. Deichmann och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden och de medverkade vid förhandlingen som hölls den 11 maj 2017.

IV. Sammanfattning av parternas ståndpunkter

A. Huruvida tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning

32. Kommissionen anser att tolkningsfrågan bör avvisas mot bakgrund av domstolens praxis, enligt vilken en person som utan tvekan skulle kunna ha väckt en direkt talan mot en unionsrättsakt och låter den tidsfrist som föreskrivs i artikel 263 FEUF löpa ut, inte kan ifrågasätta lagligheten av denna rättsakt vid en nationell domstol.

33. I förvarande fall menar kommissionen att Deichmann fick väcka talan om ogiltigförklaring av den omtvistade förordningen vid tribunalen, eftersom Deichmann berördes direkt av förordningen och den inte krävde några genomförandeåtgärder, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF. Eftersom Deichmann avstod från att väcka talan inom den föreskrivna fristen, kan företaget inte väcka talan om ogiltigförklaring av förordningen vid en nationell domstol. Det saknar betydelse att förordningen antogs efter det att Deichmann väckt talan vid den nationella domstolen.

34. Vid förhandlingen förkastade Deichmann dessa invändningar, eftersom bolaget ansåg att det saknade behörighet att väcka direkt talan mot förordningen på grund av att den inte berörde Deichmann direkt. Dessutom krävde förordningen genomförandeåtgärder, såväl nationella som unionsrättsliga.

B. Prövning i sak

35. Deichmann, som har åberopat artikel 5 FEU, har gjort gällande att den behörighetsfördelning som föreskrivs i Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt har åsidosatts. Eftersom de bestämmelser som domstolen ogiltigförklarade antogs medan 1996 års antidumpningsgrundförordning fortfarande gällde, är det enligt Deichmann den förordningen som är tillämplig. I själva verket föreskrivs det i artikel 23 i 2009 års antidumpningsgrundförordning ett övergångssystem som tyder på det. Konsekvensen blir enligt Deichmann att behörigheten tillkommer rådet och inte kommissionen, enligt artikel 9.4 i 1996 års antidumpningsgrundförordning.

36. Deichmann har inriktat sig på artikel 14 i 2009 års antidumpningsgrundförordning, vilken uttryckligen nämns i genomförandeförordning 2016/223, och har gjort gällande att den artikeln inte medger att en förordning om genomförande av domar antas.

37. Om den är tillämplig, medger artikel 14.1 bara att unionens institutioner inför preliminära eller slutgiltiga antidumpningstullar, som medlemsstaterna ska uppbära på de villkor som föreskrivs i 2009 års antidumpningsgrundförordning. I den omtvistade förordningen föreskrivs inte någon antidumpningstull och där fastställs inte heller några kriterier för när en sådan tull får tas ut, utan den innehåller endast regler om återbetalning av redan fastställda antidumpningstullar (som föreskrivs i artikel 236 i tullkodexen), vilket medlemsstaterna är behöriga att göra.

38. Deichmann anser att artikel 266 FEUF inte heller ger stöd för den omtvistade förordningen. Deichmann har hänvisat till beslutet att begära förhandsavgörande och påpekat att genomförandeförordningen inte får vara behäftad med samma rättsstridigheter som den ogiltigförklarade förordningen. I strid mot domen C & J Clark International och Puma, ( 15 ) undersöker genomförandeförordning 2016/223 i förevarande fall endast ett begränsat antal ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling, vilket innebär att den upprepar samma rättsstridighet som den som slogs fast i domen.

39. Deichmann menar att ett antidumpningsförfarande endast får återupptas i de fall då förfarandet ännu inte har avslutats, det vill säga då åtgärden ännu inte har löpt ut. Eftersom åtgärden löpte ut den 31 mars 2011, kunde förfarandet inte återupptas utan att principerna om rättssäkerhet och förbud mot retroaktiv verkan åsidosattes (artikel 10 i 1996 års och 2009 års antidumpningsgrundförordningar), liksom preskriptionsregeln i artikel 221.3 i tullkodexen.

40. Deichmann har med stöd av artikel 236 i tullkodexen gjort gällande att ansökningar om återbetalning av felaktigt uppburna belopp ska prövas så snart som möjligt. Den innehåller däremot inte något bemyndigande för kommissionen att fatta beslut om att avvakta med återbetalningen.

41. Enligt Deichmann har kommissionen genom sitt agerande åsidosatt proportionalitetsprincipen, eftersom den inte höll sig inom de gränser som domstolen slog fast i domen C & J Clark International och Puma ( 16 ) när den sköt upp tillämpningen av artikel 236 i tullkodexen och därmed fördröjde återbetalningen av antidumpningstullarna. Dessutom är den vidtagna åtgärden inte det minst ingripande alternativet, eftersom den förutsätter att de kinesiska exportörernas ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling har prövats för att tullarna ska kunna återbetalas till de europeiska importörerna. De kinesiska exportörerna har emellertid ingen möjlighet att samarbeta på ett lämpligt sätt. De gav in sina ansökningar för mer än tio år sedan och har nu inget intresse av vad som händer med dem, eftersom de inte påverkar deras rättigheter.

42. Avslutningsvis har Deichmann gjort gällande att artikel 54 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ska tillämpas analogt och att kommissionen har gjort sig skyldig till maktmissbruk.

43. Enligt kommissionen är det 2009 års antidumpningsgrundförordning som är tillämplig och inte 1996 års förordning. Kommissionen har medgett att det finns språkliga skillnader mellan de olika versionerna, men anser att ska de tolkas till förmån för att det är 2009 års antidumpningsgrundförordning som gäller, med hänsyn till dess kodifierande syfte.

44. Kommissionen menar att artikel 14 i 2009 års antidumpningsgrundförordning ska väljas som rättslig grund för den nu omtvistade förordningen, eftersom den anser att antidumpningstullar inte är importtullar som ger upphov till en tullskuld. De är enligt kommissionen särskilda åtgärder på vilka unionsrätten inte ska tillämpas automatiskt, utan bara i den mån rådet och kommissionen, i varje enskilt fall, beslutar om det, vid den tidpunkt då rådet eller kommissionen antar en förordning om införande av antidumpningstull.

45. I förevarande fall beslutade rådet enligt kommissionen att tullkodexen skulle vara tillämplig på uppbörden av de antidumpningstullar som införts genom den slutgiltiga förordningen och genomförandeförordningen. Det finns emellertid inget som hindrar att artikel 14 i förekommande fall används på motsatt sätt, för att utesluta en tillämpning av tullkodexen och därmed den behörighet för de nationella myndigheterna som föreskrivs där.

46. Vad beträffar de instruktioner som de nationella myndigheterna har fått (att skjuta upp återbetalningen och tillhandahålla vissa upplysningar), anser kommissionen att de är giltiga. Även om de kan få till följd att artikel 236 i tullkodexen åsidosätts, bygger de på kommissionens befogenhet, som den tilldelats genom artikel 14.1 i 2009 års grundläggande förordning om antidumpning, att fastställa inte bara antidumpningstullarnas form och tullsatser, utan även de ”övriga kriterier” som medlemsstaterna ska använda sig av när de tar ut tullarna.

47. Kommissionen anser att dessa instruktioner är lämpliga, eftersom domen C & J Clark Internacional och Puma ( 17 ) inte berörde skuldens förefintlighet i sig, utan endast den tullsats som skulle tillämpas då skulden fastställdes. Följaktligen berör en eventuell återbetalning inte hela den skuld som redan har betalats, utan endast den som blir följden av att tullsatserna tillämpas efter att en bedömning har gjorts av var och en av ansökningarna om marknadsekonomisk status eller individuell behandling. Det är rimligt att kommissionen gör den bedömningen innan de nationella myndigheterna återbetalar tullen.

48. Kommissionen har gjort gällande att artikel 266 FEUF inte utgör hinder för att förfarandet återupptas. Domstolens praxis medger att detta förfarande återupptas efter att en unionsrättsakt har ogiltigförklarats eller konstaterats vara ogiltig, även om det inte finns någon uttrycklig rättslig grund. ( 18 ) Dessutom förhöll det sig inte så att (den treåriga) preskriptionstid som föreskrivs i artikel 221.3 i tullkodexen inte hade iakttagits, eftersom den hade avbrutits och under alla förhållanden kunde undvikas genom tillämpning av artikel 14.1 i 2009 års antidumpningsgrundförordning.

49. Återupptagandet av förfarandet hade inte retroaktiv verkan, eftersom skulden för importörer som Deichmann inte skulle anses ha fastställts slutgiltigt på grund av att ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling inte hade bedömts. Även om det skulle anses ha retroaktiv verkan skulle det ändå ha varit tillåtet, eftersom det inte skulle ha åsidosatt de berörda personernas skydd för berättigade förväntningar. ( 19 ) En importör som Deichmann kan inte utnyttja skyddet för berättigade förväntningar innan kommissionen har avslutat förfarandet genom att anta en slutgiltig åtgärd.

V. Bedömning

A. Huruvida tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning

50. Enligt domstolens praxis ( 20 ) ska under de omständigheter som kommissionen har beskrivit, två villkor vara uppfyllda för att tolkningsfrågan ska avvisas: i) Det rör sig om en fysisk eller juridisk person som utan tvivel hade kunnat väcka direkt talan, men som underlåtit att göra det inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 263 FEUF. ii) Den bestämmelse vars laglighet ifrågasätts kräver inte genomförandeåtgärder, i den mening som avses i punkt 4 i samma artikel.

51. Rent teoretiskt kan det diskuteras huruvida genomförandeförordning 2016/223 berörde Deichmann direkt, mot bakgrund av lydelsen av artikel 1.1 i den förordningen. Även om den förordningen riktar sig till de nationella tullmyndigheterna, kan den direkt påverka den rättsliga situationen för personer som liksom Deichmann har ansökt om återbetalning av antidumpningstull med stöd av artikel 236 i tullkodexen. Genomförandeförordning 2016/223 förhindrade tillfälligt att de uttagna tullarna återbetalades (artikel 1.2 och 1.3).

52. Jag anser inte att det är nödvändigt att uttala sig om Deichmanns rätt att väcka talan, eftersom ordalydelsen av artikel 1.2 i genomförandeförordning 2016/223 visar att den krävde genomförandeåtgärder. Den uttagna tullen fick bara återinföras, genom en (ny) förordning, om de exporterande tillverkarnas ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling först hade kontrollerats och bedömts.

53. Med andra ord är genomförandeförordning 2016/223 i själva verket en föregångare till de senare förordningarna i vilka de exporterande tillverkarnas olika ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling ska bedömas. ( 21 ) Eftersom den således kräver genomförandeåtgärder, i den mening som avses i artikel 263.4 FEUF, är inte villkoren uppfyllda för att tolkningsfrågan ska avvisas.

54. Det bör tilläggas att Deichmanns talan var föremål för prövning när genomförandeförordning 2016/223 antogs. ( 22 ) Det var just under förfarandet rörande Deichmanns rätt till återbetalning som den hänskjutande domstolens tvivel uppkom vilket föranledde dess begäran om förhandsavgörande. Deichmann hade således skäl att anta att bolaget inte behövde väcka talan mot förordningen vid tribunalen, med tanke på vilket skede tvisten befann sig i när förordningen offentliggjordes.

55. Kommissionens invändning om rättegångshinder kan således inte godtas.

B. Prövning i sak

56. För att de aktuella tvistefrågorna ska förstås på rätt, ska jag i korthet redogöra för omständigheterna kring Deichmanns ansökan om återbetalning av antidumpningstull.

57. Domstolen slog i en rad domar ( 23 ) fast att förordning nr 1472/2006 och genomförandeförordning nr 1294/2009 var ogiltiga, eftersom kommissionen hade underlåtit att individuellt bedöma var och en av ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling. I stället hade kommissionen gjort ett urval som den extrapolerade på samtliga fall och på denna grund fastställde kommissionen den antidumpningstull som skulle betalas.

58. Vad beträffar just det här målet, utformade kommissionen efter domen C & J Clark International och Puma ( 24 ) ett förfarande för att kontrollera huruvida exporterande tillverkare som inte ingick i urvalet hade ansökt om marknadsekonomisk status och individuell behandling, och, om så var fallet, bedöma dem i en genomförandeförordning genom vilken lämplig tull eventuellt skulle återinföras.

59. Genomförandeförordning 2016/223, vars giltighet ifrågasätts genom den hänskjutande domstolens fråga, utgör det första steget i det förfarandet. Det är en påtagligt kort rättsakt som bara består av två artiklar (och i artikel 2 anges bara vilket datum den ska träda i kraft).

60. Artikel 1 riktar sig till den nationella tullmyndighet som har mottagit en ansökan om återbetalning – när en exporterande tillverkare som inte ingick i urvalet hade ansökt om marknadsekonomisk status eller individuell behandling – och den åläggs att vidarebefordra ansökan till kommissionen. ( 25 ) Den nationella tullmyndigheten ska invänta offentliggörandet av kommissionens genomförandeförordning om återinförande av tullarna, innan den fattar beslut om ansökan (den ska således vilandeförklara återbetalningsförfarandet).

61. Eftersom prövningen av en unionsrättsakts giltighet, inom ramen för ett mål om förhandsavgörande, bara får omfatta ogiltighetsgrunder som den hänskjutande domstolen har angett och inte några andra, ( 26 ) ska jag i de följande punkterna behandla den hänskjutande domstolens tvivel som framgår av dess beslut och som rör i) den rättsliga grunden för kommissionens beslut att anta genomförandeförordning 2016/223, ( 27 ) ii) kommissionens behörighet att återuppta antidumpningsförfarandet, ( 28 ) iii) möjligheten att förhindra att artikel 236 i tullkodexen får omedelbar verkan, ( 29 ) iv) räckvidden av återupptagandet av förfarandet samt den nya förordningens rättsverkan i tiden ( 30 ) och v) det återupptagna förfarandets särdrag samt fastställandet av de faktiska omständigheter som är avgörande för dess avgörande. ( 31 )

1. Den rättsliga grunden

62. I artikel 236 i tullkodexen föreskrivs att om en förordning om införande av en antidumpningstull ogiltigförklaras, ska de belopp som har betalats in enligt förordningen i princip återbetalas. Om det inte längre finns någon rättslig grund för att ta ut antidumpningstullen, är dessa belopp felaktiga från och med den tidpunkt då de betalades.

63. Tvisten har uppkommit på grund av att kommissionen i genomförandeförordning 2016/223 har ställt vissa villkor för att artikel 236 i tullkodexen ska tillämpas.

64. Förevarande mål har vissa beröringspunkter med det mål som resulterade i domen av den 18 januari 2017, Wortmann. ( 32 ) I det målet handlade tvisten om tillämpningen av artikel 241 i tullkodexen, vilken begränsar tullmyndigheternas skyldighet att betala ränta vid återbetalning av felaktigt uppburen antidumpningstull. I förevarande mål rör tvisten kommissionens möjligheter att besluta att återbetalningen ska skjutas upp under en viss tid, under vilken de nationella myndigheterna är förhindrade att tillämpa artikel 236 i tullkodexen, i avvaktan på att kommissionen fattat beslut om ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling. De båda målen har det gemensamt att de föregåtts av en dom i vilken domstolen ogiltigförklarat en förordning om införande av antidumpningstullar.

65. I mitt förslag till avgörande i målet Wortmann ( 33 ) påpekade jag att mekanismen för fastställande av antidumpningstullar huvudsakligen bygger på hur fastställandet av tullar är konstruerat. ( 34 ) Bestämmelserna i tullkodexen om återbetalning av felaktigt betalda belopp har samband med det som jag där kallade ”normala” situationer, varmed avses de fall där fastställandet av skulden uppvisar brister med avseende på preciseringen av de enskilda delarna av tullskulden. De omfattar dock inte de fall där återbetalningen av belopp som importörerna felaktigt har betalat är en följd av en ogiltigförklaring av den förordning genom vilken antidumpningstullen infördes.

66. När en domstol ogiltigförklarar unionsinstitutionernas åtgärder har de flera alternativ att välja mellan, beroende på domens innehåll och omfattningen av sina egna befogenheter.

67. De måste först undersöka om det i domen slagits fast att rättsaktens ogiltighet inte kan avhjälpas eller om institutionens agerande eller underlåtenhet kan rättas till. I det sistnämnda fallet har institutionen normalt sett befogenhet att rätta till sitt agerande så att det blir rättsenligt, på ett sätt som överensstämmer med innehållet i domen. I enlighet med domen kan den således återuppta förfarandet, antingen från början eller från och med den tidpunkt då den konstaterade rättsstridigheten uppdagades.

68. Domstolen har tagit upp dessa frågor, i samband med antidumpningstullar, i domen av den 28 januari 2016, CM Eurologistik och GLS, vilken onekligen är relevant för förevarande mål. ( 35 ) Domstolen prövade där huruvida förfarandet kunde återupptas när den omtvistade bestämmelsen hade förklarats ogiltig efter en begäran om förhandsavgörande, trots att det inte fanns några bestämmelser rörande detta i en grundläggande förordning om antidumpning.

69. Domstolen fann att om en åtgärd har förklarats ogiltig i en dom, är den skyldighet som föreskrivs i artikel 266 FEUF analogt tillämplig på den här typen av fall: ”… får dess avgörande den rättsliga följden att de berörda institutionerna blir skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att komma till rätta med den konstaterade rättsstridigheten”. För att ”fullgöra denna skyldighet ska de berörda institutionerna respektera inte bara domslutet i domen om ogiltigförklaring eller om fastställande av ogiltighet, utan även de domskäl som föranlett domslutet och som utgör det nödvändiga stödet för detta”. ( 36 )

70. Domstolen uppdagade dessutom i det målet (vilket den även gjorde i de domar där förordningarna konstaterades vara ogiltiga som gav upphov till förevarande mål) en rättsstridighet som inte medförde att hela förfarandet blev ogiltigt. Institutionerna, fortsatte domstolen, kan ”återuppta förfarandet på det stadium då rättsstridigheten begicks, för att anta en rättsakt som är avsedd att ersätta en tidigare rättsakt som ogiltigförklarats eller konstaterats vara ogiltig”. ( 37 ) Den slog även fast att ”den omständigheten att en unionsrättsakt ogiltigförklarats inte nödvändigtvis påverkar giltigheten av dess förberedande åtgärder”. ( 38 )

71. I domen CM Eurologistik och GLS underströk domstolen att det ”… inte [är] nödvändigt att det i den lagstiftning som är tillämplig uttryckligen föreskrivs att förfarandet kan återupptas för att de institutioner som har antagit en rättsakt som ogiltigförklarats eller konstaterats vara ogiltig ska kunna göra det. Domstolen har för övrigt tidigare kunnat konstatera, utan att hänvisa till en särskild rättslig grund, att institutionerna hade en sådan möjlighet till följd av en dom om ogiltigförklaring av en förordning genom vilken det infördes antidumpningstullar (se, för ett liknande resonemang, dom Industrie des poudres sphériques/rådet, C‑458/98 P, EU:C:2000:531, punkterna 82 och 94)”. ( 39 )

72. Den omständigheten att det i grundförordningen inte föreskrivs att förfarandet kan återupptas efter att en förordning om antidumpningstullar har konstaterats vara ogiltig, medför inte att en förordning som antagits för att genomföra en dom blir ogiltig. ( 40 )

73. Dessa förtydliganden innebär dels att kommissionen har befogenhet att vidta åtgärder för att återupprätta rättsenligheten på ett sätt som är förenligt med vad som slogs fast i den dom genom vilken det konstaterades att åtgärden var ogiltig, dels att kommissionen enligt artikel 266 FEUF är skyldig att anpassa sitt handlande till innehållet i den domen.

74. Det är inte ens nödvändigt att åberopa artikel 14 i 2009 års antidumpningsgrundförordning när den verkliga rättsliga grunden för att återuppta förfarandet utgörs av kommissionens befogenhet/skyldighet, vilken som nämnts måste återupprätta rättsenligheten på ett sätt som är förenligt med domslutet och domskälen i det mål om förhandsavgörande i vilket antidumpningsförordningarna konstaterades vara ogiltiga.

75. Jag anser inte att denna rättspraxis ska anses ha förkastats genom domen av den 14 juni 2016, kommissionen/McBride m.fl., ( 41 ) vilken meddelades i ett sammanhang där den förordning som hade legat till grund för den ogiltigförklarade rättsakten hade upphävts utan att ersättas av någon ny.

76. Domstolen slog visserligen i den domen fast att ”den skyldighet att agera som följer av artikel 266 FEUF inte [utgör] någon källa till behörighet för kommissionen och medger inte heller att kommissionen baserar sig på en rättslig grund som under tiden har upphävts”. ( 42 ) Det målet skiljde sig emellertid från förevarande mål på så sätt att de bestämmelser som gav behörighet att anta en rättsakt (i stället för den ogiltigförklarade) inte längre återfanns i unionsrätten, och institutionen kunde inte hävda sin rätt att agera enbart genom att åberopa artikel 266 FEUF. I förevarande fall har däremot inte den rättsliga grunden försvunnit, utan den enda förändringen är att kommissionen har tilldelats behörighet, vilket jag kommer att redogöra för nedan.

77. Under alla förhållanden anser jag inte att det är olämpligt att hänvisa till artikel 14 i 2009 års antidumpningsgrundförordning. I artikel 14.1 föreskrivs det att antidumpningstullar ska införas genom en förordning och tas ut av medlemsstaterna i den form och enligt den tullsats och de villkor som anges i den förordning genom vilken dessa tullar införs.

78. Det som gör förevarande mål speciellt är att kommissionen har agerat i två steg. Först antog den genomförandeförordning 2016/223, i vilken det föreskrivs att tullmyndigheterna ska lämna upplysningar om de ansökningar om återbetalning som de mottagit och tillfälligt skjuta upp tillämpningen av artikel 236 i tullkodexen. Därefter antog kommissionen de genomförandeförordningar i vilka den bedömde ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling från de exporterande tillverkare som inte ingick i det ursprungliga urvalet.

79. Det kan diskuteras om hänvisningen till de ”villkor” som finns i artikel 14.1 i 2009 års antidumpningsgrundförordning, gjorde att kommissionen fick anta alla de åtgärder som föreskrivs i genomförandeförordning 2016/223. Även om någon av de åtgärderna inte skulle ha varit lämplig eller om den skulle ha varit oproportionerlig, skulle det inte ha inneburit att kommissionen hade gjort sig skyldig till ett fel som medför ogiltighet (på grund av att det saknas en rättslig grund) då den antog den genomförandeförordningen.

80. Vi måste återigen gå tillbaka till den brist som gjorde att förordning nr 1472/2006, genom vilken det hade införts slutgiltiga antidumpningstullar på skor på mellan 9,7 och 16,5 procent, konstaterades vara ogiltig. Domstolen slog inte fast att tullarna var ogiltiga, utan att kommissionen borde ha bedömt de relevanta ansökningarna för att klarlägga om marknadsekonomiska förhållanden även gällde för klagandena. Först efter en sådan bedömning och ett sådant klarläggande skulle den ha kunnat bekräfta huruvida den ena (16,5 procent) eller den andra (9,7 procent) tullsatsen skulle tillämpas på var och en av sökandena.

81. Att återuppta förfarandet efter att domarna genom vilka åtgärden i fråga förklarades ogiltig hade meddelats var således både logiskt och nödvändigt, med tanke på behovet av att svara på de ingivna ansökningarna genom att fastställa om någon av sökandena var berättigad till den lägre tullsatsen (9,7 procent) i stället för den allmänna tullsats som hade tillämpats på dem (16,5 procent). Den rättsliga grunden för att fatta det slutgiltiga beslutet var i själva verket densamma som den som ursprungligen (2006) låg till grund för införandet av de slutgiltiga antidumpningstullarna.

82. Genomförandeförordning 2016/223 utgör bara ett instrument för att slutgiltigt fastställa vilka antidumpningtullar som ska tillämpas. Syftet är att av effektivitetsskäl undvika onödiga bedömningar av ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling och samtidigt tillfälligt skjuta upp återbetalningarna av vissa belopp vars rättsenlighet är beroende av resultatet av dessa bedömningar.

2. Kommissionens behörighet

83. I beslutet att begära förhandsavgörande har kommissionens behörighet att anta genomförandeförordning 2016/223 ifrågasatts, mot bakgrund av att den behörigheten låg hos rådet vid den tidpunkt då de antidumpningsförordningar som domstolen förklarat ogiltiga antogs. ( 43 )

84. Domstolen tog, även då i samband med antidumpningstullar, i domen kommissionen/McBride m.fl. ( 44 ), upp nödvändigheten av att institutionerna handlar inom ramarna för sin behörighet, och slog där bland annat fast följande: – ”… även om iakttagandet av principen om lagstiftningens tillämplighet i tiden, av rättssäkerhetsprincipen och av principen om skydd för berättigade förväntningar innebär att det är de materiella bestämmelser som är i kraft vid tidpunkten för de relevanta omständigheterna som ska tillämpas, även om dessa bestämmelser inte längre är i kraft när en rättsakt antas av unionsinstitutionen, så måste däremot den bestämmelse som utgör den rättsliga grunden för en rättsakt och som bemyndigar unionsinstitutionen att anta rättsakten i fråga vara i kraft när rättsakten antas. På samma sätt måste förfarandet för att anta denna rättsakt följa de bestämmelser som var i kraft vid tiden för antagandet.” ( 45 ) – ”… denna rättspraxis[ ( 46 )] [medger] … att de materiella bestämmelser som var i kraft vid tidpunkten för de relevanta omständigheterna tillämpas med iakttagande av de förfarandebestämmelser som är i kraft när den berörda rättsakten antas, under förutsättning att den rättsliga grund som ger institutionen behörighet att agera är i kraft när den berörda rättsakten antas.” ( 47 )

85. I 1996 års antidumpningsgrundförordning gavs rådet behörighet att anta den förordning genom vilken en slutgiltig antidumpningstull skulle införas (artikel 9.4) och så skedde även i 2009 års antidumpningsgrundförordning (artikel 9.4).

86. Den bestämmelsen ändrades emellertid genom förordning (EU) nr 37/2014 ( 48 ) och bland annat tilldelades där kommissionen den behörigheten. I artikel 3 i förordning nr 37/2014 anges det visserligen ett antal omständigheter under vilka förordningen inte är tillämplig, ( 49 ) men ingen av dessa föreligger här, eftersom förfarandet för återupptagande inleddes efter att den trätt i kraft. Vid den tidpunkt då genomförandeförordning 2016/223 utarbetades och antogs, var således kommissionen den institution som enligt den rättspraxis som återgetts i föregående punkt hade behörighet att anta den rättsakt genom vilken rättsstridigheten avhjälptes.

87. Som jag tidigare har nämnt föreligger i förevarande mål inte den situation som var föremål för prövning i domen kommissionen/Mc Bride, ( 50 ) utan här rör det sig om en överföring av behörighet till kommissionen, på vilken det ankommer att tillämpa de materiella och processuella regler som gällde när de faktiska omständigheterna inträffade respektive när rättsakten antogs. ( 51 )

3. Uppskjutandet av verkan av artikel 236 i tullkodexen

88. I artikel 236 i tullkodexen föreskrivs inte att förfaranden för återbetalning av tullar som det görs gällande har betalats in felaktigt ska skjutas upp. Jag anser emellertid att ordalydelsen av den bestämmelsen kan tolkas annorlunda när det rör sig om återbetalningar som berörs av en (föregående) dom från domstolen.

89. Genomförandeförordning 2016/223 får praktiska konsekvenser, inte bara för de nationella tullmyndigheterna utan även för importörer som försöker få tillbaka de antidumpningstullar som de har betalat.

90. Vad beträffar tullmyndigheterna i medlemsstaterna (av vilka ingen förefaller ha ifrågasatt förordning 2016/223 på grund av att den åsidosatt dess befogenheter), ska det erinras om att antidumpningstullar utgör en del av unionens egna intäkter. ( 52 ) Som jag angav i mitt förslag till avgörande i målet Wortmann, ( 53 )”[sker] [f]örvaltningen av egna medel … enligt ett schema där myndigheterna i medlemsstaterna ansvarar för deras fastställande och uppbörd och därefter delar intäkterna med unionen. Medlemsstaterna handlar således som ett redskap för Europeiska unionens institutioner. Denna omständighet innebär att det finns en särskild koppling mellan de nationella myndigheterna och domen om ogiltigförklaring av en antidumpningsförordning och den förstärker kravet på att domstolen ska beakta EU-domstolens praxis inom detta område, samt de kriterier för verkställighet som följer av artikel 266 FEUF”.

91. I detta sammanhang, i vilket behörighetsområdena för de myndigheter som medverkar i processen för fastställande, förvaltning och uppbörd av antidumpningstullar överlappar varandra, är det svårt att bortse från att de åtgärder som kommissionen vidtar efter en dom om ogiltigförklaring av en antidumpningsförordning (eller ett förhandsavgörande där det konstaterats att den är ogiltig) kan få betydelse för de nationella tullmyndigheternas agerande.

92. Såväl ansökan om återbetalning av felaktigt betalda antidumpningstullar som den föregående beräkningen av dem, bygger på det sätt på vilket dessa tullar ursprungligen fastställdes av kommissionen. Att beteckna dessa tullar som felaktigt inbetalda är oupplösligt förbundet med avsaknaden av en rättslig grund för dem, det vill säga med ogiltigheten, antingen av det beslut där tullarna fastställdes eller av den rättsakt genom vilken de infördes. Det är den sistnämnda situationen som är aktuell i förevarande mål.

93. Domstolen har visserligen i sin praxis ( 54 ) tydligt slagit fast principen att en skattskyldig som felaktigt har betalat in belopp som tagits ut i strid med unionsrätten, har rätt till återbetalning av beloppen.

94. I förevarande fall måste begreppet ”felaktigt” uppfattas mot bakgrund av domslutet och domskälen i den dom genom vilken förordning nr 1472/2006 och genomförandeförordning nr 1294/2009 ogiltigförklarades. Om, som jag tidigare nämnt, denna ogiltigförklaring bygger på att kommissionen fastställde antidumpningstullen utan att göra en individuell bedömning av de exporterande tillverkarnas ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling (den granskade bara ett urval), begicks rättsstridigheten vid en specifik tidpunkt i förfarandet och kunde avhjälpas, i enlighet med ovan anförda rättspraxis.

95. Det var därför i princip rätt att återuppta förfarandet vid den tidpunkt då rättsstridigheten begicks, vilket kommissionen gjorde. Åsidosatte kommissionen artikel 236 i tullkodexen då den ålade de nationella myndigheterna att avvakta en tid tills det fastställts om de felaktigt betalade beloppen skulle återbetalas?

96. Jag anser att den inte gjorde det. Mot bakgrund av lydelsen av den dom genom vilken de ovannämnda förordningarna förklarades ogiltiga, var det i själva verket oklart huruvida de betalade beloppen var ”felaktiga” eller inte. Domstolen uttalade sig om de steg som föregick beslutet, men inte om beslutet i sak (det vill säga om det belopp som skulle betalas i antidumpningstull).

97. För att kunna pröva denna sakfråga måste kommissionen återuppta förfarandet vid den tidpunkt då rättsstridigheten begicks och granska de ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling som var och en av exportörerna har gett in. Så länge det förfarandet pågår anser jag att det är rimligt att de nationella myndigheterna avvaktar med sitt beslut tills kommissionen har meddelat sitt. Innan det sker kan de inte säkert veta om den betalade antidumpningstullen var felaktig och i så fall i vilken utsträckning. ( 55 )

98. För de importörer som ansöker om återbetalning är visserligen de pengar de vill ha tillbaka oåtkomliga för dem fram till dess att kommissionen har avslutat processen. Domstolen har emellertid slagit fast ( 56 ) att ”[n]är importtullar, däribland antidumpningstullar, återbetalas med anledning av att de påförts i strid med unionsrätten, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera, har medlemsstaterna en skyldighet enligt unionsrätten att till de återbetalningsberättigade betala ränta på tullbeloppet, vilken löper från den dag då de återbetalningsberättigade erlade det återbetalda beloppet”.

99. Följaktligen vållar inte uppskjutandet importören någon verklig skada, för om det senare slås fast att importtullen har ”påförts i strid med unionsrätten”, ska det utöver återbetalningen utgå ränta från och med den tidpunkt då tullen betalades och fram till dess att den betalas tillbaka, vilket innebär att importören får ersättning för alla dröjsmål.

100. Om beslutet att uppskjuta förfarandet för återbetalning prövas mot bakgrund av proportionalitetsprincipen, anser jag avslutningsvis att det inte åsidosätter denna princip. Alternativet vore att återbetala beloppen för att sedan, vid behov, kräva in dem på nytt, efter en prövning av ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling. Som jag tidigare anfört anser jag att det är lämpligare att upprätthålla status quo, med tanke på att (den eventuella) kompensationen för den omständigheten att pengarna i fråga är oåtkomliga fram till dess att kommissionen fattar sitt beslut, säkerställs genom den ränta som ska utgå.

4. Räckvidden av bedömningen av ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling och verkningarna i tiden av genomförandeförordning 2016/223

101. Kommissionen har kritiserats för att den i genomförandeförordning 2016/223 har inskränkt bedömningen av ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling till att bara omfatta vissa exporterande tillverkare och inte alla, vilket skulle kunna strida mot den dom som meddelats.

102. Jag delar inte denna uppfattning. När kommissionen påbörjar en utredning som bara gäller ansökningar som har ett sådant innehåll att de kan beröra importörer som har ansökt om återbetalning av antidumpningstullar, finns det rimliga praktiska skäl för detta. Vad beträffar det konkreta fall som tolkningsfrågan rör, hade den ovannämnda invändningen varit av intresse om genomförandeförordning 2016/223 hade förhindrat att ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling från exportörerna av de skor som Deichmann köpt in innefattades i kommissionens bedömning, vilket inte är fallet.

103. Åsidosätter genomförandeförordning 2016/223 rättssäkerhetsprincipen och förbudet mot retroaktiv verkan (vilka ligger till grund för både 1996 års och 2009 års antidumpningsgrundförordningar) eller den preskriptionsregel som återfinns i artikel 221.3 i tullkodexen? ( 57 )

104. Jag anser inte att så är fallet. Som jag tidigare påpekat medger domstolens praxis att institutionerna återupptar ett förfarande som berörs av en ogiltigförklaring, under förutsättning att den lagstiftning som gällde vid tidpunkten då de faktiska omständigheterna inträffade tillämpas, att det förfarande för utarbetande som tillämpas är det som gäller när den nya åtgärden antas och att den institution som antar åtgärden är behörig att göra det vid den tidpunkten.

105. Retroaktiv verkan innebär att en senare bestämmelse tillämpas på en redan fastställd rättslig situation. Så är inte fallet här, just på grund av att de tillämpliga bestämmelserna är de som gällde när de faktiska omständigheterna inträffade och tullsatserna är oförändrade. Den enda uppgiften som återstår är att klarlägga huruvida antidumpningstullarna enligt de bestämmelserna ska fastställas på grundval av den ena (den allmänna) eller den andra (den lägre) tullsatsen, beroende på vilken ställning den exportör som ansökt om marknadsekonomisk status eller individuell behandling har. Slutresultatet blir ett saldo, som om det är till fördel för importören berättigar denne till en återbetalning som inte har förlorat något i värde, eftersom den kompletteras med ränta som ska utgå från och med dagen för den felaktiga betalningen.

106. Vad beträffar preskriptionen, liknar situationen i mångt och mycket den jag beskrev när jag behandlade tillämpligheten av artikel 236 i tullkodexen i samband med genomförandet av en dom. Från och med den tidpunkt då giltigheten av de förordningar som låg till grund för fastställandet av antidumpningstullen ifrågasattes, uppstod en situation med litispendens. De beräkningar av tullen som hade gjorts blev avhängiga den dom som skulle meddelas. När domen väl har meddelats är dess innehåll tillämpligt på alla sådana situationer, vilka dittills varit preliminära, som ska ses över för att anpassas till domen.

107. Den omständigheten att situationerna är preliminära skapar jämvikt mellan ekvationens båda sidor. Importörerna försöker åberopa artikel 221.3 i tullkodexen för att begränsa utövandet av kommissionens och de nationella myndigheternas befogenheter till den treårsperiod som föreskrivs där. Om deras ståndpunkt skulle godtas, vilket Deichmann förespråkar, skulle det emellertid även kunna hävdas att deras rätt att ansöka om återbetalning av de felaktiga betalningarna har förfallit på grund av tidens gång, eftersom den treårsfrist som föreskrivs i artikel 236.2 i tullkodexen har löpt ut. Om den fristen tillämpas automatiskt, utan hänsyn till att de domstolsförfaranden och myndighetsförfaranden som de föranleder får till följd att preskriptionen avbryts, skulle det omintetgöra domarnas verkningar, eftersom den tid som förflutit skulle göra domarna omöjliga att verkställa i samtliga fall där avgörandet vinner laga kraft efter det att denna tidsperiod har löpt ut.

108. Det stämmer visserligen, såsom nämns i beslutet att begära förhandsavgörande, att rådet genom genomförandebeslut av den 18 mars 2014, ( 58 ) avvisade det förslag till genomförandeförordning som kommissionen hade lagt fram för att genomföra domen Brosmann. ( 59 ) Det beslutet byggde på artikel 221.3 i tullkodexen och förkastandet av ett påstått retroaktivt återinförande.

109. Jag anser emellertid inte att rådets beslut är bindande för kommissionen nu när den har blivit behörig att fatta beslut, eftersom de förutsättningar som gällde då skiljer sig från de här aktuella. Som framgår av skäl 10 i genomförandeförordning 2016/223, var den avgörande faktorn då att de behöriga tullmyndigheterna hade återbetalat tullarna i enlighet med artikel 236 i tullkodexen, medan någon återbetalning inte har skett i förevarande fall.

110. Den omständigheten att domstolsförfaranden pågår rörande antidumpningsförordningarnas giltighet, innebär att det inte kan göras gällande att rättssäkerheten skulle ha åsidosatts. Förfarandena var offentliga och innebar att fastställandet av tullarna var beroende av utgången av målen i fråga. ( 60 )

5. Förfarandet för att fatta beslut om ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling samt bevisningen i samband med det

111. I beslutet att begära förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen ifrågasatt vissa aspekter av förfarandet för att bedöma ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling samt den bevisning som åberopas till stöd för dessa.

112. Jag anser emellertid att dessa argument är förhastade. Syftet med genomförandeförordning 2016/223 är som jag tidigare nämnt att förbereda ( 61 ) förfarandet för bedömning av sådana ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling som inte ursprungligen bedömdes. Diskussionen rörande villkoren för genomförandet av det förfarandet samt svårigheterna med att få fram bevisning i samband med förfarandet på grund av den tid som förflutit sedan ansökningarna ingavs, kommer att aktualiseras om talan väcks mot de efterföljande genomförandeförordningarna. ( 62 )

113. I de sistnämnda förordningarna, vilka redan har offentliggjorts, ( 63 ) har kommissionen ”återinfört” de slutgiltiga antidumpningstullarna, efter att ha bedömt ansökningarna från var och en av de exporterande tillverkarna, de berörda företagens argument och den bevisning som föreligger i ärendet. Huruvida kommissionen agerade rättsenligt då den kom fram till detta slutresultat, är en fråga som bara kan besvaras genom att granska de relevanta förfaranden som ledde fram till att de nya genomförandeförordningarna antogs.

VI. Förslag till avgörande

114. Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen lämnar följande svar till Finanzgericht Düsseldorf (skattedomstol i Düsseldorf (Tyskland): ”Vid prövningen av den tolkningsfråga som ställts har ingen omständighet framkommit som kan påverka giltigheten av kommissionens genomförandeförordning (EU) 2016/223 av den 17 februari 2016 om fastställande av ett förfarande för bedömning av vissa ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling från exporterande tillverkare i Kina och Vietnam och om genomförande av domstolens dom i de förenade målen C‑659/13 och C‑34/14.”

( 1 ) Originalspråk: spanska.

( 2 ) Kommissionens genomförandeförordning (EU) 2016/223 av den 17 februari 2016, om fastställande av ett förfarande för bedömning av vissa ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling från exporterande tillverkare i Kina och Vietnam och om genomförande av domstolens dom i de förenade målen C‑659/13 och C‑34/14 (EUT L 41, 2016, s. 3).

( 3 ) I sin dom av den 4 februari 2016, C & J Clark International och Puma (C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74) ogiltigförklarade domstolen förordning (EG) nr 1472/2006 och genomförandeförordning (EU) nr 1294/2009.

( 4 ) Nedan kallat Deichmann.

( 5 ) Rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, 1992, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4; nedan kallad tullkodexen).

( 6 ) I dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2700/2000 av den 16 november 2000 (EGT L 311, 2000, s. 17).

( 7 ) Rådets förordning (EG) nr 1225/2009 av den 30 november 2009 om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen (EUT L 343, 2009, s. 51; nedan kallad 2009 års antidumpningsgrundförordning).

( 8 ) Rådets förordning (EG) nr 1472/2006 av den 5 oktober 2006 om införande av en slutgiltig antidumpningstull på import av vissa skodon med överdelar av läder med ursprung i Folkrepubliken Kina och Socialistiska republiken Vietnam och om slutgiltigt uttag av den preliminära antidumpningstull som införts på sådan import (EUT L 275, 2006, s. 1).

( 9 ) Rådets genomförandeförordning (EU) nr 1294/2009 av den 22 december 2009 om införande av en slutgiltig antidumpningstull på import av vissa skodon med överdelar av läder med ursprung i Vietnam och Folkrepubliken Kina, utvidgad till att omfatta import av vissa skodon med överdelar av läder som avsänds från den särskilda administrativa regionen Macao, oavsett om produktens deklarerade ursprung är den särskilda administrativa regionen Macao eller inte, efter en översyn vid giltighetstidens utgång enligt artikel 11.2 i förordning (EG) nr 384/96 (EUT L 352, 2009, s. 1).

( 10 ) Rådets förordning (EG) nr 384/1996 av den 22 december 1995 om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen (EUT L 56, 1996, s. 1, ändrad genom rådets förordningar (EG) nr 905/98 av den 27 april 1998 (EGT L 128, 1998, s. 18) och nr 2238/2000 av den 9 oktober 2000 (EGT L 257, 2000, s. 2) (nedan kallad 1996 års antidumpningsgrundförordning).

( 11 ) Dom av den 2 februari 2012, Brosmann Footwear (HK) m.fl./rådet (C‑249/10 P, EU:C:2012:53), och dom av den 15 november 2012, Zhejiang Aokang Shoes/rådet (C‑247/10 P, ej publicerad, EU:C:2012:710). När jag i fortsättningen hänvisar till dessa domar kommer jag bara att benämna dem domen Brosmann.

( 12 ) Ibidem.

( 13 ) Dom av den 4 februari 2016, C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74.

( 14 ) Ogiltigförklaringen berodde på att Europeiska kommissionen inte hade bedömt ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling från de kinesiska och vietnamesiska exporterande tillverkare som inte ingick i urvalet, i strid mot vad som krävs enligt artikel 2.7 b och artikel 9.5 i förordning nr 384/96.

( 15 ) Dom av den 4 februari 2016, C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74.

( 16 ) Ibidem.

( 17 ) Dom av den 4 februari 2016, C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74.

( 18 ) Dom av den 3 oktober 2000, Industrie des poudres sphériques/rådet (C‑458/98 P, EU:C:2000:531), punkterna 82 och 94, och dom av den 28 januari 2016, CM Eurologistik och GLS (C‑283/14 och C‑284/14, EU:C:2016:57), punkt 52.

( 19 ) Dom av den 9 januari 1990, SAFA (C‑337/88, EU:C:1990:1), punkt 13.

( 20 ) Se bland annat dom av den 14 mars 2017, A m.fl. (C‑158/14, EU:C:2017:202), punkterna 67‑70, och dom av den 5 mars 2015, Banco Privado Português och Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151), punkterna 28–30.

( 21 ) I själva verket är två mål om förhandsavgörande rörande de genomförandeförordningar som fullbordar det ovannämnda förfarandet (genomförandeförordningarna (EU) 2016/1395 och 2016/2257) anhängiga vid domstolen. Jag syftar på målen C‑612/16, C & J Clark International, och C‑631/16, X BV/Inspecteur van de Belastingdienst/Douane kantoor Rotterdam Rijnmond. Båda dessa mål har vilandeförklarats, i avvaktan på avgörandet i förevarande mål. Utöver de ovannämnda har genomförandeförordningarna (EU) 2016/1647 och 2016/1731 antagits.

( 22 ) Ansökan om återbetalning ingavs den 12 juni 2012 och genomförandeförordning (EU) 2016/223 offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning den 18 februari 2016.

( 23 ) Dom av den 15 november 2012, Zhejiang Aokang Shoes/rådet (C‑247/10 P, ej publicerad, EU:C:2012:710), dom av den 2 februari 2012, Brosmann Footwear (HK) m.fl./rådet (C‑249/10 P, EU:C:2012:53), och dom av den 4 februari 2016, C & J Clark International och Puma (C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74).

( 24 ) Dom av den 4 februari 2016, C‑659/13 och C‑34/14, EU:C:2016:74.

( 25 ) Syftet med denna hänvisning är att identifiera de exporterande tillverkare vars ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling ska bedömas, på grund av att de har anknytning till importörernas ansökningar om återbetalning.

( 26 ) Dom av den 28 januari 2016, CM Eurologistik och GLS (C‑283/14 och C‑284/14, EU:C:2016:57), punkt 46.

( 27 ) Beslutet att begära förhandsavgörande, punkterna 13–24.

( 28 ) Ibidem, punkterna 19 och 32.

( 29 ) Ibidem, punkterna 25–30.

( 30 ) Ibidem, punkterna 31–37.

( 31 ) Ibidem, punkterna 38–42.

( 32 ) Mål C‑365/15, EU:C:2017:19.

( 33 ) Förslag till avgörande i målet Wortmann (C‑365/15, EU:C:2016:663), punkt 43.

( 34 ) I förordning nr 1472/2006 fastställdes de som en procentuell andel av tullen. Det steg som föregick dess fastställande var därför att tillämpa den aktuella tullsatsen på tullvärdet för att fastställa beloppet. Därefter lades procentsatsen för antidumpningstullen till detta tullbelopp (artikel 1.3 i förordning nr 1472/2006).

( 35 ) Mål C‑283/14 y C‑284/14, EU:C:2016:57.

( 36 ) Ibidem, punkterna 48 och 49, med hänvisning till dom av den 22 december 2008, Régie Networks (C‑333/07, EU:C:2008:764), punkt 124 och där angiven praxis. Inga kursiveringar i originalet.

( 37 ) Ibidem, punkt 51.

( 38 ) Ibidem, punkt 50.

( 39 ) Ibidem, punkt 52.

( 40 ) Ibidem, punkt 55.

( 41 ) Mål C‑361/14 P, EU:C:2016:434.

( 42 ) Ibidem, punkt 38.

( 43 ) I beslutet att begära förhandsavgörande nämns artikel 23 i 2009 års grundförordning för att motivera tillämpningen av 1996 års grundförordning. Överflyttningen av behörigheten skedde emellertid i samband med en senare ändring, vilket innebär att hänvisningen till den artikeln är irrelevant.

( 44 ) Dom av den 14 juni 2016, C‑361/14, EU:C:2016:434.

( 45 ) Dom av den 14 juni 2016, kommissionen/McBride m.fl. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434), punkt 40.

( 46 ) Här åsyftas dom av den 25 oktober 2007, SP m.fl./kommissionen (T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 och T‑98/03, EU:T:2007:317) och av den 29 mars 2011, ArcelorMittal Luxembourg/kommissionen och kommissionen/ArcelorMittal Luxembourg m.fl. (C‑201/09 P och C‑216/09 P, EU:C:2011:190).

( 47 ) Dom av den 14 juni 2016, kommissionen/McBride m.fl. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434), punkt 45.

( 48 ) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 37/2014 av den 15 januari 2014 om ändring av vissa förordningar om den gemensamma handelspolitiken vad gäller förfarandena för antagande av vissa åtgärder (EUT L 18, 2014, s. 1), vilken trädde i kraft 30 dagar efter att den offentliggjordes den 21 januari 2014.

( 49 ) Dessa är ”förfaranden som har inletts för antagande av åtgärder i enlighet med de förordningar som anges i bilagan till denna förordning (bland annat förordning 1225/09), vid eller före denna förordnings ikraftträdande, när a) kommissionen har antagit en akt, b) samråd krävs enligt en av de förordningar som förtecknas i bilagan och ett sådant samråd har inletts, eller c) ett förslag krävs enligt en av de förordningar som förtecknas i bilagan och kommissionen har antagit ett sådant förslag”.

( 50 ) Dom av den 14 juni 2016, C‑361/14 P, EU:C:2016:434.

( 51 ) Här är det även relevant att nämna dom av den 29 mars 2011, ArcelorMittal Luxembourg/kommissionen och kommissionen/ArcelorMittal Luxembourg m.fl. (C‑201/09 P och C‑216/09 P, EU:C:2011:190), i vilken det i punkt 63 anges att ”i enlighet med en gemensam princip för medlemsstaternas rättsordningar, vilkas ursprung kan spåras ända tillbaka till den romerska rätten, ska rättsstrukturernas kontinuitet säkerställas när lagstiftningen ändras och lagstiftaren inte invänder däremot”.

( 52 ) EU:s allmänna budget för 2016 (EUT L 48, 2016, s. 1) innehåller i avdelningen ”Egna medel” (s. 36) kapitel 12 rörande ”Tullar och andra avgifter i enlighet med artikel 2.1 a i beslut 2007/436/EG, Euratom”, vilket tillsammans med tullar enligt gemensamma tulltaxan innefattar ”liknande avgifter som fastställts eller kommer att fastställas av unionens institutioner för handel med tredjeland”.

( 53 ) Mål C‑365/15, EU:C:2016:663, punkt 65.

( 54 ) Dom av den 8 mars 2001, Metallgesellschaft m.fl. (C‑397/98 och C‑410/98, EU:C:2001:134), dom av den 12 december 2006, Test Claimant in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774), dom av den 19 juli 2012, Littlewoods Retail m.fl. (C‑591/10, EU:C:2012:478), dom av den 27 september 2012, Zuckerfabrik Jülich m.fl. (C‑113/10, C‑147/10 och C‑234/10, EU:C:2012:591), och dom av den 18 april 2013, Irimie (C‑565/11, EU:C:2013:250).

( 55 ) Den hänskjutande domstolen tycks själv, i punkt 40 i sitt beslut, ana sig till denna lösning när den konstaterar att det enbart krävs en prövning av ansökningarna om marknadsekonomisk status och individuell behandling enligt artikel 2.7 c i förordning nr 384/96 för att återinföra antidumpningstullen och att det i princip inte är nödvändigt med någon ny förordning, eftersom det enbart krävs en behandling av de ansökningshandlingar som befinner sig hos kommissionen.

( 56 ) Dom av den 18 januari 2017, Wortmann (C‑365/15, EU:C:2017:19), domslutet.

( 57 ) Vid förhandlingen gjorde Deichmann gällande att möjligheten att påföra antidumpningstullar upphörde den 31 mars 2011. Det bör emellertid beaktas att de omprövade fastställandena avsåg import som skett före den tidpunkten. Det har inte inletts några nya förfaranden för att fastställa antidumpningstullar, utan det är så att de tidigare grunderna för beräkning av dessa tullar (förordning nr 1472/2006 och genomförandeförordning nr 1294/2009) har ifrågasatts och ogiltigförklarats och de omprövas bara för att avhjälpa de rättsstridigheter som fastställts i domen.

( 58 ) Rådets genomförandebeslut 2014/149/EU av den 18 mars 2014 om avvisande av förslaget till genomförandeförordning om återinförande av en slutgiltig antidumpningstull på import av vissa skodon med överdelar av läder med ursprung i Folkrepubliken Kina och som tillverkas av Brosmann Footwear (HK) Ltd, Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd, Lung Pao Footwear (Guangzhou) Ltd, Risen Footwear (HK) Co. Ltd och Zhejiang Aokang Shoes Co. Ltd (EUT L 82, 2014, s. 27).

( 59 ) Dom av den 2 februari 2012, Brosmann Footwear (HK) m.fl./rådet,C‑249/10 P, EU:C:2012:53.

( 60 ) Kommissionen meddelade genom ett tillkännagivande i Europeiska unionens officiella tidning (EUT C 295, 2013, s. 6) att den hade beslutat att återuppta antidumpningsförfarandet vid exakt den punkt där rättsstridigheten skedde och undersöka om det rådde marknadsekonomiska förhållanden för sökandena under perioden från den 1 april 2004 till den 31 mars 2005. I tillkännagivandet uppmanades berörda parter att ge sig till känna.

( 61 ) Vid förhandlingen förklarade kommissionen att tullmyndigheterna uppmanades att lämna upplysningar enbart för att kommissionen skulle kunna identifiera de exporterande tillverkare som berördes. Det gjorde det möjligt att granska de handlingar som getts in av var och en av dem i deras ursprungliga ansökningar om marknadsekonomisk status och individuell behandling och undvika dröjsmål på grund av granskning av fall i vilka ingen ansökan om återbetalning hade gjorts.

( 62 ) Mål T‑154/17 är anhängigt vid tribunalen. Deichmann har där väckt talan mot kommissionens genomförandeförordning (EU) 2016/2257 av den 14 december 2016 om återinförande av en slutgiltig antidumpningstull och slutgiltigt uttag av den preliminära tull som införts på import av vissa skodon med överdelar av läder med ursprung i Folkrepubliken Kina och som tillverkas av Chengdu Sunshine Shoes Co. Ltd, Foshan Nanhai Shyang Yuu Footwear Ltd och Fujian Sunshine Footwear Co. Ltd och om verkställighet av domstolens dom i de förenade målen C‑659/13 och C‑34/14.

( 63 ) Se fotnot 21.