Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1 Social trygghet för migrerande arbetstagare - Tillämplig lagstiftning - Begreppen verksamhet som anställd och verksamhet som egenföretagare enligt artikel 14a och 14c i förordning nr 1408/71 - Bestämmande enligt lagstiftningen om social trygghet i den medlemsstat där verksamhet utövas - Dessa begrepp saknar gemenskapsrättslig betydelse

(Rådets förordning nr 1408/71, artikel 14a och 14c)

2 Social trygghet för migrerande arbetstagare - Tillämplig lagstiftning - Person som samtidigt utövar verksamhet som anställd och verksamhet som egenföretagare i två olika medlemsstater - Lagstiftning i en av dessa två medlemsstater som ger försäkring mot endast en del av de risker som täcks av social trygghet - Tillåtlighet - Försäkringstagare som utövar verksamhet i denna medlemsstat endast vissa arbetsdagar i veckan - Bestämning av beloppet för de avgifter som skall betalas utan hänsyn till de avgifter som har inbetalats i den andra medlemsstaten - Tillåtlighet

(Rådets förordning nr 1408/71, artikel 14c.1 b)

Sammanfattning

3 Begreppen "verksamhet som anställd" och "verksamhet som egenföretagare" skall vid tillämpningen av artikel 14a och 14c om bestämmande av tillämplig lagstiftning, i avdelning II i förordning nr 1408/71, ändrad och uppdaterad genom förordning nr 2001/83, skall anses avse de verksamheter som betraktas som sådana vid tillämpningen av lagstiftningen om social trygghet i den medlemsstat inom vars territorium verksamheterna utövas.

Eftersom det nämligen framgår av lydelsen av artikel 13.1 i förordningen att dess avdelning II särskilt avser anställda och egenföretagare såsom de har definierats i artikel 1 a i förordningen, medför en logisk och sammanhängande tolkning av den personkrets på vilken förordningen är tillämplig och av systemet med kollisionsnormer, som införts genom förordningen, att ifrågavarande begrepp i förordningens avdelning II skall tolkas mot bakgrund av definitionerna i artikel 1 a i förordningen. En arbetstagares beteckning som anställd eller egenföretagare i den mening som avses i denna artikel följer emellertid av det nationella system för social trygghet till vilket denna arbetstagare är ansluten. Det är endast definitionerna i detta system, vilka kan avvika från definitionerna enligt arbetsrätten, som skall beaktas.

Det går inte att gentemot denna hänsyftning till definitionerna i de nationella lagstiftningarna angående social trygghet invända att det skulle finnas en gemenskapsdefinition av begreppet arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i fördraget. För det första innehåller förordning nr 1408/71 nämligen inte någon uppgift ur vilken det skulle vara möjligt att härleda att gemenskapslagstiftaren skulle ha avsett att hänvisa till sagda definition. För det andra förutsätter förordningen inte, med beaktande av att den endast är avsedd att samordna de nationella lagstiftningarna om social trygghet, att det finns en sådan definition, till skillnad från artikel 48 i fördraget, som förutsätter att den personkrets som omfattas av artikelns tillämpningsområde måste kunna identifieras genom själva gemenskapsrätten.

4 Om artikel 14c.1 b i förordning nr 1408/71 är tillämplig utgör gemenskapsrätten inte hinder för att en person enligt lagstiftningen i en av dessa medlemsstater endast är försäkrad mot en del av de risker som täcks av dess system för social trygghet, såvida det i detta avseende inte förekommer någon diskriminering mellan egna medborgare och medborgare i andra medlemsstater. Villkoren för rätt eller skyldighet att ansluta sig till ett system för social trygghet, eller en viss gren av ett sådant system, skall bestämmas i lagstiftningen i var och en av medlemsstaterna.

Vid tillämpning av nämnda artikel utgör gemenskapsrätten inte hinder för att det i en av de två medlemsstaterna bestäms hur stort beloppet av de avgifter skall vara som skall betalas in av en försäkringstagare som endast under vissa arbetsdagar i veckan utövar verksamhet inom dess territorium, utan att hänsyn tas till de avgifter som denne försäkringstagare eventuellt betalar i den andra medlemsstaten, på grund av den verksamhet som han utövar där de resterande dagarna. Förordningen innehåller nämligen inte någon bestämmelse enligt vilken en medlemsstat skulle vara skyldig att ta hänsyn till att denna person endast under några arbetsdagar i veckan utövar verksamhet inom detta territorium vid beräkningen av de avgifter som den tar ut på den andel av inkomsten som försäkringstagaren förvärvat inom dess territorium.