Förslag till avgörande av generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer föredraget den 16 november 1999. - Europeiska kommissionen mot Italienska republiken. - Fördragsbrott - Rätt till bosättning - Direktiven 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG - Villkor avseende tillgångar. - Mål C-424/98.



Rättsfallssamling 2000 s. I-04001



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Kommissionen har vid domstolen väckt talan om fastställelse av att Republiken Italien har gjort sig skyldig till ett fördragsbrott. Närmare bestämt har kommissionen yrkat att denna medlemsstat skall dömas för att ha överskridit sina befogenheter vid införlivandet av direktiv 90/364/EEG om rätt till bosättning(1) (nedan kallat direktiv 90/364), direktiv 90/365/EEG om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma(2) (nedan kallat direktiv 90/365) samt direktiv 93/96/EEG om rätt till bosättning för studerande(3) (nedan kallat direktiv 93/96).

2 Rådet har antagit direktiv 90/364 och direktiv 90/365 i likhet med direktiv 90/366/EEG om rätt till bosättning för studerande(4) (nedan kallat direktiv 90/366) för att ge samtliga gemenskapsmedborgare rätt att bo i en annan medlemsstat än sin egen, skall omfatta samtliga gemenskapsmedborgare, förutsatt att dessa inte utgör en börda för värdmedlemsstatens finanser. Medlemsstaterna skulle senast den 30 juni 1992 införliva dessa bestämmelser med nationell rätt.

3 Domstolen ogiltigförklarade direktiv 90/366, eftersom rådet hade antagit det på oriktig rättslig grund.(5) Domstolen fastställde dock i sin dom att samtliga verkningar av det ogiltigförklarade direktivet skulle bestå provisoriskt till dess att rådet antagit ett direktiv på korrekt rättslig grund. Det nya direktivet antogs den 29 oktober 1993 och enligt det skulle medlemsstaterna ha tid till den 31 december samma år för att införliva det med sin nationella lagstiftning.

4 De tre direktiven från år 1990 införlivades med italiensk rätt genom lagdekret nr 470 av den 26 november 1992 om tillämpningen av direktiven 90/364, 90/365 och 90/366 om rätt till bosättning för gemenskapsmedborgare, anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma och för studerande.(6)

Kommissionen har i sin ansökan betonat att dekretet antogs innan direktiv 93/96 kom till. Eftersom bestämmelserna i detta direktiv i praktiken är identiska med bestämmelserna i direktiv 90/366, antar kommissionen att den italienska regeringen anser att dess interna lagstiftning även följer direktiv 93/96. Kommissionen anser emellertid att den italienska regeringen i flera avseenden har införlivat dessa direktiv med sin nationella rätt på ett felaktigt sätt.

I - Det administrativa förfarandet

5 Kommissionen avgav i enlighet med artikel 169 i EG-fördraget (nu artikel 226 EG) ett meddelande om anmärkningar till de italienska myndigheterna i en skrivelse som den översände till dem den 13 juni 1995 och där den uppmanade dessa myndigheter att inkomma med sina synpunkter inom två månader.

6 Den italienska regeringen svarade genom sin ständiga representation den 6 december 1995 med två skrivelser från arbetsmarknads- och socialministeriet, vilka utarbetats av generalstyrelsen för social trygghet och socialt bistånd och av sysselsättningsstyrelsen. Efter att ha undersökt nämnda skrivelser ansåg kommissionen att svaret inte var tillräckligt och tillställde den 11 november 1996 Republiken Italien ett motiverat yttrande.

7 Italiens ständiga representation underrättade kommissionen genom en skrivelse som den befordrade till kommissionen den 13 december 1996 om att artikel 1.6 i lagförslaget (Bestämmelser för verkställande av de skyldigheter som Italien har till följd av sitt medlemskap i Europeiska gemenskaperna - Gemenskapslagen 1995/1996), vilket ministerrådet hade godkänt vid sitt sammanträde den 8 november 1996, förpliktade regeringen att anta de nödvändiga tilläggsbestämmelserna för att lagdekret nr 470 skulle bli förenligt med direktiven 90/364, 90/365 och 93/96.

II - Förfarandet vid EG-domstolen

8 Då kommissionen inte fick några senare uppgifter om hur förfarandet för att anta nämnda regelverk löpte och då den inte heller hade fått något meddelande om ändring av den nationella lagstiftningen i den avsedda riktningen, drog kommissionen slutsatsen att Republiken Italien inte hade antagit de nödvändiga bestämmelserna för att på ett riktigt sätt införliva dessa tre direktiv med den nationella lagstiftningen och att - om medlemsstaten hade gjort så - den inte hade anmält bestämmelserna, vilket den var skyldig att göra. På grundval av detta väckte kommissionen den 25 november 1998 vid domstolen talan om fördragsbrott mot denna stat.

9 Republiken Italien inkom med svaromål den 25 mars 1999. Kommissionen avstod från att komplettera sin ansökan med en replik. Domstolen beslutade med stöd av artikel 44a i rättegångsreglerna att i enlighet med parternas önskemål fortsätta förfarandet utan muntlig förhandling.

III - Undersökning av kommissionens grunder för talan

10 Kommissionen har inledningsvis hävdat att Republiken Italien, i enlighet med artikel 5 i direktiv 90/364 och artikel 5 i direktiv 90/365, skall införliva direktivbestämmelserna med nationell rätt och att även direktiv 93/96 skall korrekt införlivas med det italienska rättssystemet. Dessa skyldigheter grundas på artikel 189 tredje stycket i EG-fördraget (nu artikel 249 tredje stycket EG) där det föreskrivs att ett direktiv med avseende på det resultat som skall uppnås skall vara bindande för varje medlemsstat till vilken det är riktat och på artikel 5 första stycket i EG-fördraget (nu artikel 10 första stycket EG) där det föreskrivs att medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av detta fördrag eller av åtgärder som vidtagits av gemenskapens institutioner.

11 Kommissionen har lagt fram tre grunder till stöd för sin talan om fördragsbrott, då den anser att det finns tre punkter på vilka den italienska lagstiftningen inte är förenlig med bestämmelserna i de direktiv som tillerkänner gemenskapsmedborgare rätt till bosättning i medlemsstaterna. Dessa tre grunder, som jag skall undersöka separat, hänför sig till inkomsten för familjemedlemmarna till dem som omfattas av direktiv 90/364, till de handlingar som skall läggas fram av dem som omfattas av direktiven 90/364 och 90/365 samt till inkomsten för studerande och deras familjemedlemmar och hur denna skall styrkas.

A - Den första grunden: villkoret avseende de ekonomiska resurserna för familjemedlemmarna till dem som omfattas av direktiv 90/364

12 Kommissionen har uppgett att lagdekret nr 470, som medförde ändring av presidentdekret nr 1656 från år 1965, innebar att det infördes en artikel 5a om rätt till bosättning för medborgare i en medlemsstat som har utövat en yrkesverksamhet (direktiv 90/365) och en artikel 5c om rätt till bosättning för medborgare i medlemsstaterna som inte redan har sådan rätt enligt andra gemenskapsrättsliga bestämmelser (direktiv 90/364). För att åtnjuta denna rättighet skall de som omfattas av direktiven ha en inkomst som uppgår till minst den minimilön som föreskrivs i det italienska systemet för obligatorisk allmän försäkring.

De familjemedlemmar som den som omfattas av direktiv 90/635 ansvarar för får rätt till bosättning om den som redan har rätt till bosättning visar att han för var och en av sina familjemedlemmar har en inkomst som uppgår till minst den nämnda minimilönen. Rätten till bosättning för de familjemedlemmar som den som omfattas av direktiv 90/364 ansvarar för förutsätter däremot att han för var och en av familjemedlemmarna förfogar över en inkomst som motsvarar denna minimilön höjd med en tredjedel.(7) Resultatet blir att när det rör sig om familjemedlemmarnas rätt till bosättning krävs det att de som omfattas av direktiv 90/364 skall ha resurser som är en tredjedel högre än de resurser som de som omfattas av direktiv 90/365 skall ha.

13 Republiken Italien har med avseende på denna grund i sitt svaromål hävdat att det finns ett förslag till lag vars bestämmelser är avsedda att ändra de regler som kommissionen har kritiserat. Italien har påstått att behandlingen hos de olika ministerierna av detta förslag har hunnit långt.

14 Artikel 1.1 i direktiv 90/364 om rätt till bosättning för de medborgare i medlemsstaterna som inte har denna rätt enligt andra bestämmelser och artikel 1.1 i direktiv 90/365 om rätt till bosättning för arbetstagare som inte längre är yrkesverksamma reglerar de villkor som skall uppfyllas av dem som omfattas av bestämmelserna för att få rätt att bosätta sig i en av medlemsstaterna.

För det första skall alla, för sig själva och för sina familjemedlemmar, ha en sjukförsäkring som täcker samtliga risker i värdmedlemsstaten. För det andra skall de som omfattas av direktiv 90/364 ha en inkomst, medan de som omfattas av direktiv 90/365 skall erhålla en invalidpension, förtidspension eller ålderspension eller en ersättning för olycksfall i arbetet eller för yrkessjukdom. Inkomsten i det första fallet och pensionen eller ersättningen i det senare fallet skall vara tillräckligt höga för att undvika att personerna i fråga under vistelsen blir en belastning för värdmedlemsstatens system för social trygghet.

15 I båda direktiven anses inkomsterna vara tillräckliga när de är större än den högsta inkomsten för vilken värdmedlemsstaten kan bevilja sina medborgare socialhjälp, med beaktande av sökandens personliga förhållanden och i förekommande fall hans familjemedlemmars förhållanden. I vilket fall som helst anses sökanden ha tillräckliga medel när inkomsten överstiger minimipensionen enligt det sociala trygghetssystemet i värdmedlemsstaten.

Såsom kommissionen har uppgett i sin ansökan är villkoret avseende de ekonomiska resurserna likalydande i båda direktiven. Det enda krav som ställs är att sökandena och deras familjemedlemmar skall ha en tillräcklig inkomst för att undvika att de blir till en belastning för systemet för social trygghet. Förutom den omständigheten att miniminivån för inkomster är densamma i båda direktiven är den noga reglerad och ingetdera direktivet föreskriver något undantag som är tillämpligt på familjemedlemmarna till dem som omfattas av direktiven.

16 Jag anser att kommissionen har rätt när den påstår att Italien borde ha uppställt samma villkor avseende inkomst för familjemedlemmarna till dem som omfattas av någotdera av de två direktiven. Genom att bibehålla en lagstiftning som kräver att de som omfattas av direktiv 90/364 för sina familjemedlemmar skall förfoga över inkomster som med en tredjedel överstiger den inkomst som krävs av familjemedlemmarna till dem som omfattas av direktiv 90/365 har Italien åsidosatt sina skyldigheter enligt direktiv 90/364.

17 På grundval av vad som har anförts ovan anser jag att kommissionens första grund för talan är befogad.

B - Den andra grunden: villkoret avseende de handlingar som skall läggas fram av dem som omfattas av direktiven 90/364 och 90/365

18 Artikel 5d, som lades till presidentdekret nr 1656 genom lagdekret nr 470, föreskriver vilka handlingar som krävs av dem som omfattas av direktiven 90/364 och 90/365. För att få ett uppehållstillstånd krävs bland annat ett konsulärt intyg om att sökanden är ansluten till hälsovårdssystemet i en medlemsstat, en sjukförsäkring som täcker läkarvård och sjukhusvistelse, och som gäller i Italien, eller en bestyrkt kopia av den handling som visar att vederbörande är ansluten till det italienska nationella hälsovårdssystemet. De som omfattas av direktiv 90/365 skall ha ett konsulärt intyg om att de erhåller en pension eller ett bidrag eller andra inkomster, med uppgift om belopp, medan det av dem som omfattas av direktiv 90/364 eller av deras familjemedlemmar som är beroende av dem krävs en av ett konsulat eller en ambassad bestyrkt kopia av de handlingar som har utfärdats i ursprungsstaten eller härkomststaten och som visar att de har den inkomst som krävs och, om inkomsten erhålls i Italien, intyg som har utfärdats av de behöriga myndigheterna.

Innehavaren av rätten till bosättning skall, vad beträffar de familjemedlemmar som han ansvarar för, dessutom alltid förete en officiell handling som har utfärdats av den behöriga myndigheten i ursprungsstaten eller härkomststaten, vilken visar släktskapsbandet med den familjemedlem som han ansvarar för samt dennes ekonomiska förhållanden.

19 Kommissionen anser att det i vissa fall, för att undvika att förfalskade handlingar används, kan vara motiverat att vägra godkänna handlingar som inte har utfärdats av en offentlig myndighet. Den skyldighet som de som omfattas av direktiven 90/364 och 90/365 har enligt den italienska lagen, att i båda fallen lägga fram handlingar som har utfärdats av de offentliga myndigheterna i en medlemsstat, är likväl uppenbart oproportionerlig. Kommissionen har tillagt att det i vissa situationer kan vara mycket svårt för dem som omfattas av direktiven att få fram dessa särskilda handlingar och att de italienska myndigheterna genom andra lika säkra medel skulle kunna övertygas om att sökandena uppfyller de nödvändiga villkoren för rätt till bosättning.

20 Republiken Italien har i sitt svaromål påstått att om den som begär rätt till bosättning är en arbetstagare som inte längre är yrkesverksam, skall han vara pensions- eller bidragstagare eller ha andra motsvarande inkomster. De dubbelbeskattningsavtal som Italien har ingått med andra stater inom unionen föreskriver att de pensioner som uppbärs av före detta anställda inom den privata sektorn skall beskattas i den skattskyldiges bosättningsstat och att den stat som utbetalar dem i princip inte skall ta ut någon skatt. Det organ som utbetalar pensionen eller bidraget i ursprungsstaten eller i härkomststaten skulle följaktligen utan något större problem kunna utfärda ett intyg om den berördes inkomster.

De medlemsstater som inte inkomstbeskattar pensionerna kan dessutom förse bosättningsstatens skattemyndigheter med uppgifter om de inkomster som erhållits inom deras territorium i detta avseende genom ett automatiskt informationsutbyte som regleras genom direktiv 77/799/EEG(8) (nedan kallat direktiv 77/799). Italien har tillagt att det har undertecknat administrativa överenskommelser för att underlätta spontant informationsutbyte med sju av unionsstaterna. Italien anser därför att det, tvärtemot vad kommissionen har anfört, inte råder något tvivel om huruvida det i andra medlemsstater finns en offentlig myndighet som i dessa fall kan intyga storleken på inkomsten för den som ansöker om rätt till bosättning.

Italien har avslutat svaromålet med att upplysa om att, vad gäller de handlingar som godtas som bevis för släktskapet eller beroendeställningen, man den 24 november 1998 i Gazzetta ufficiale della Repubblica Italiana (GURI nr 275)

offentliggjorde republikens presidents dekret nr 403, i vars artikel 5 reglerna för administrativ dokumentation förenklas och som innebär att unionsmedborgarna skall behandlas på samma sätt som italienska medborgare.

21 Jag påpekar att såväl direktiv 90/364 som direktiv 90/365 fastställer att en medlemsstat för utfärdande av uppehållstillstånd endast kan kräva att sökanden skall uppvisa en giltig identitetshandling eller ett giltigt pass samt visa att han uppfyller de nödvändiga villkoren, det vill säga att han har inkomster som anses tillräckliga i den mening som avses i dessa direktiv och att han, både för sig själv och för sina familjemedlemmar, har en sjukförsäkring som omfattar samtliga risker i värdmedlemsstaten.

22 Det står klart att ingetdera av dessa två direktiv rör frågan hur de som ansöker om rätt till bosättning skall visa att de uppfyller dessa krav, varför medlemsstaterna förfogar över ett visst utrymme för skönsmässig bedömning i fråga om vilken bevisning som skall krävas i detta avseende.

Vid regleringen av denna fråga är medlemsstaterna dock skyldiga att ta hänsyn till de stora skillnaderna mellan rättssystemen inom unionen och de stora skillnaderna mellan de olika situationer som kan förekomma i praktiken. De bör i synnerhet utnyttja de möjligheter som följer av andra tillämpliga gemenskapsrättsliga regler såsom - utöver de kommunikationskanaler som föreskrivs i direktiv 77/799, som Italien har nämnt - möjligheten enligt förordningarna (EEG) nr 1408/71 och 574/72(9) att, genom intyg som på de berördas begäran har utfärdats av de nationella organen för social trygghet, erhålla bevis om vad ett visst socialt trygghetssystem omfattar och hur stora pensionerna och bidragen är enligt detta system.

Jag vill tillägga att medlemsstaternas lagstiftningar skall vara så flexibla att det huvudsakliga och yttersta syftet med direktiven 90/364 och 90/365 inte omintetgörs. Syftet med direktiven var att undanröja hindren för fri rörlighet för personer mellan medlemsstaterna så att det skulle bli praktiskt möjligt för unionsmedborgarna och deras familjemedlemmar att utöva sin rätt att bosätta sig i vilken medlemsstat som helst.

23 Mot bakgrund av detta anser jag i likhet med kommissionen att Republiken Italien har överskridit sina befogenheter genom att använda sitt utrymme för skönsmässig bedömning för att kräva att samtliga handlingar som skall uppvisas av dem som ansöker om uppehållstillstånd i Italien med stöd av direktiv 90/364 och direktiv 90/365 skall ha utfärdats av offentliga myndigheter och bestyrkts av ett konsulat eller en ambassad, utan att godta annan bevisning, handlingar som är lättare för den berörde att förebringa. Italiens påstående om att det sedan slutet av år 1998, i syfte att kontrollera släktskapsbandet eller beroendeförhållandet, tillämpar samma förfarande på unionsmedborgare som på italienare kan inte godtas, eftersom detta inte på något sätt har visats i målet och det inte heller kan fastställas att kommissionen har underrättats om denna förändring.

24 Av de skäl som har anförts ovan anser jag att även den andra grunden för talan är befogad.

C - Den tredje grunden: villkoret avseende inkomsten för studerande och deras familjemedlemmar och det sätt på vilket denna skall styrkas (direktiv 93/96)

25 Enligt artikel 5b i lagdekret nr 470, vilken tillades genom presidentdekret nr 1656, har studerande, som är medborgare i en medlemsstat i unionen och som förfogar över inkomster som uppgår till minst minimibeloppet enligt det italienska systemet för obligatorisk allmän försäkring, rätt till bosättning. En motsvarande rätt tillerkänns hans familjemedlemmar, förutsatt att den studerande har en inkomst som i fråga om var och en av dem inte understiger nämnda minimibelopp.

För beviljandet av uppehållstillstånd krävs att den studerande inför den behöriga offentliga myndigheten gör en ad hoc-förklaring med uppgift om inkomsten eller en kopia av de bestyrkande handlingar som har utfärdats av myndigheterna i en annan medlemsstat och bestyrkts av ett konsulat eller en ambassad. Vad gäller de familjemedlemmar som är beroende av den studerande krävs en kopia av de handlingar som har utfärdats av ursprungsstaten eller härkomststaten och som har bestyrkts av ett konsulat eller en ambassad, varigenom inkomsten intygas, eller, om det rör sig om inkomster som har erhållits i Italien, en kopia av de handlingar som har utfärdats av de behöriga organen.

26 I artikel 1 i direktiv 93/96 föreskrivs följande: "För att närmare ange de villkor som är avsedda för att underlätta utövandet av rätten till bosättning och för att säkerställa tillgången till yrkesutbildning utan diskriminering av medborgare i en annan medlemsstat skall medlemsstaterna bevilja varje studerande som är medborgare i en medlemsstat rätt till bosättning, om han inte redan har denna rätt med stöd av en annan gemenskapsrättslig bestämmelse, såsom hans make och hans underhållspliktiga barn, och som genom ett meddelande eller genom den studerandes val genom ett annat i tillräckligt hög grad motsvarande medel säkerställer för den motsvarande nationella myndigheten att han har tillräckliga medel för att undvika att de ligger till last för det sociala bidragssystemet i värdmedlemsstaten under den tid de bor där, förutsatt att studeranden är inskriven vid ett erkänt undervisningscentrum för att få en huvudsaklig yrkesutbildning och är innehavare av en sjukförsäkring som omfattar alla risker i värdmedlemsstaten."

27 Låt mig påpeka att rätten till bosättning inte förutsätter att de som omfattas av direktiv 93/96 - till skillnad från vad som är fallet enligt direktiven 90/364 och 90/365 - har tillräckliga medel eller en viss minimiinkomst eller att de genom handlingar skall visa vilka inkomster de förfogar över.

28 De skillnader som finns mellan direktiv 93/96 och de övriga två direktiven har olika orsaker. För det första begränsas en studerandes vistelse i de flesta fall till studietiden och risken för att han skall bli beroende av värdmedlemsstatens system för social trygghet är följaktligen mindre. Medlemsstaterna kan för det andra begränsa giltighetstiden för rätten till bosättning till ett år, som kan förlängas, vilket innebär att medlemsstaten har flera möjligheter att ingripa för det fall att den studerande har blivit beroende av systemet för social trygghet. En studerande är för det tredje i en bättre situation än de som omfattas av andra direktiv eftersom han i förekommande fall kan komplettera inkomsterna genom små tillfälliga arbeten eller deltidsarbete, även om det är omöjligt att i förväg veta att han kommer att befinna sig i denna situation.

Låt mig även påpeka att direktiv 93/96 innebär en klar inskränkning av det antal familjemedlemmar som kan få rätt att bosätta sig i staten i fråga. Medan direktiven 90/364 och 90/365 innebär att den familj som har rätt att bosätta sig i medlemsstaten består av make och underhållsberättigade barn jämte underhållsberättigade föräldrar inklusive makens föräldrar, kan en studerande endast bosätta sig med sin make och sina underhållsberättigade barn.

Direktiv 93/96 innehåller inte heller några krav vad gäller storleken på den inkomst som den studerande skall ha på grund av sin make och sina underhållspliktiga barn och föreskriver inte att den studerande skall uppvisa en viss handling för att visa att han har erforderliga medel, vilket innebär att han kan välja att bevisa detta genom en förklaring eller på annat motsvarande sätt.

29 På grund av vad jag har anfört ovan delar jag kommissionens uppfattning att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 93/96 genom att kräva att studerande som är medborgare i andra medlemsstater i unionen skall visa för de italienska myndigheterna att de för sig själva och sin make och sina underhållspliktiga barn förfogar över en inkomst uppgående till en viss nivå, genom att inte klart fastställa att det är tillräckligt att den studerande förklarar att han har de erforderliga ekonomiska resurserna och att han inte behöver styrka detta genom att ge in vissa handlingar och genom att inte tillåta att den studerande genom sin förklaring säkerställer att han har erforderliga ekonomiska medel för att undvika att hans make och underhållsberättigade barn blir en belastning för systemet för social trygghet.

30 Den tredje grunden för talan, beträffande vilken Republiken Italien inte har yttrat sig i sitt svaromål, är således också befogad.

IV - Rättegångskostnaderna

31 Eftersom kommissionens talan skall bifallas, skall Republiken Italien i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 69.2 första stycket i rättegångsreglerna förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

V - Förslag till avgörande

32 I enlighet med vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen skall

1) fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EG-fördraget och rådets direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning, rådets direktiv 90/365/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma och rådets direktiv 93/96/EEG av den 29 oktober 1993 om rätt till bosättning för studerande

- genom att kräva att de som omfattas av direktiv 90/364 för sina familjemedlemmar skall förfoga över en inkomst som med en tredjedel överstiger den inkomst som krävs för familjemedlemmar till dem som omfattas av direktiv 90/365,

- genom att begränsa den bevisning som kan framläggas till stöd för en ansökan om rätt till bosättning och föreskriva att det skall röra sig om handlingar som har utfärdats eller bestyrkts av myndigheter i någon medlemsstat,

- genom att kräva att studerande som är medborgare i andra medlemsstater i unionen skall visa för de italienska myndigheterna att de för sig själva och sin make och sina underhållspliktiga barn förfogar över en inkomst uppgående till en viss nivå, genom att inte klart fastställa att det är tillräckligt att den studerande förklarar att han har de erforderliga ekonomiska resurserna och att han inte behöver styrka detta genom att ge in vissa handlingar och genom att inte tillåta att den studerande genom sin förklaring säkerställer att han har erforderliga ekonomiska medel för att undvika att hans make och underhållspliktiga barn blir en belastning för systemet för social trygghet, samt

2) förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - Rådets direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 (EGT L 180, s. 26; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 58).

(2) - Rådets direktiv 90/365/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma (EGT L 180, s. 28; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 60).

(3) - Rådets direktiv 93/96/EEG av den 29 oktober 1993 (EGT L 317, s. 59).

(4) - Rådets direktiv 90/366/EEG av den 28 juni 1990 (EGT L 180, s. 30).

(5) - Dom av den 7 juli 1992 i mål C-295/90, parlamentet mot rådet (REG 1992, s. I-4193; svensk specialutgåva, volym 13, s. 1).

(6) - GURI nr 286 av den 4 december 1992.

(7) - Av punkterna 10 och 12 i ansökan sluter jag mig till att det är detta som kommissionen vill komma fram till i punkt 11, där den anför just det motsatta.

(8) - Rådets direktiv 77/799/EEG av den 19 december 1977 om ömsesidigt bistånd av medlemsstaternas behöriga myndigheter på direktbeskattningens område (EGT L 336, s. 15; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 64).

(9) - Se lydelsen av förordningarna enligt rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996 om ändring och uppdatering av förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, samt av förordning (EEG) nr 574/72 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71 (EGT L 28, 1997, s. 1 respektive s. 102).