ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40

Enligt artikel 8 i lag nr 289/2002 kan de skattskyldiga personer som inte har uppfyllt sina skyldigheter för beskattningsperioder som infallit under åren 1998–2001 – det vill säga, i vissa fall endast ett år före antagandet av denna lag – helt undgå kontroll och tillämpliga påföljder upp till en högsta gräns av två gånger den mervärdesskatt som anges i tilläggsdeklarationen. De italienska myndigheterna har, inom ramen för de beloppsgränser som anges i artikel 8.6 i nämnda lag, i själva verket inte längre rätt att kontrollera de skattepliktiga transaktioner som har genomförts under de fyra år som föregått antagandet av denna lag. Detta gäller i princip i och med att den skattskyldiga personen uppger och inbetalar det belopp som ursprungligen skulle ha betalats. Lag nr 289/2002 ger emellertid de skattskyldiga personerna ett starkt incitament att endast deklarera en del av den skuld som faktiskt föreligger, eftersom en kontroll endast kan genomföras för de belopp som överstiger gränsen på två gånger det belopp som den skattskyldiga personen har uppgett i sin tilläggsdeklaration. Härav följer att de skattskyldiga personer som åberopar denna artikel slutgiltigt undgår sina skyldigheter att deklarera och betala de mervärdesskattebelopp som normalt skulle ha betalats för de beskattningsperioder som inföll under åren 1998–2001.
3

I artikel 5 i direktiv 89/104, med rubriken ”Rättigheter som är knutna till ett varumärke”, föreskrivs följande: ”1. Det registrerade varumärket ger innehavaren en ensamrätt. Innehavaren har rätt att förhindra tredje man, som inte har hans tillstånd, att i näringsverksamhet använda a) tecken som är identiska med varumärket med avseende på de varor och tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket är registrerat, b) tecken som på grund av sin identitet eller likhet med varumärket och identiteten eller likheten hos de varor och tjänster som täcks av varumärket och tecknet kan leda till förväxling hos allmänheten, inbegripet risken för association mellan tecknet och varumärket. 2. En medlemsstat kan också besluta att innehavaren skall ha rätt att förhindra tredje man, som inte har hans tillstånd, från att i näringsverksamhet använda ett tecken som är identiskt med eller liknar varumärket med avseende på varor och tjänster av annan art än de för vilka varumärket är registrerat, om detta är känt i den medlemsstaten och om användningen av tecknet utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé. 3. Bland annat kan följande förbjudas enligt punkterna 1 och 2: a) Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning. b) Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla tjänster under tecknet. c) Att importera eller exportera varor under tecknet. d) Att använda tecknet på affärshandlingar och i reklam. … 5. Punkterna 1–4 skall inte beröra en medlemsstats bestämmelser om skydd mot användning av ett tecken för annat ändamål än att särskilja varor eller tjänster, om användning av tecknet ifråga utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé.”
32

Direktiv 91/414 innehåller emellertid en nyansering av denna princip genom att det i artikel 10.1 föreskrivs att om det i en medlemsstat lämnas in en ansökan om godkännande för försäljning av ett växtskyddsmedel som redan är godkänt i en annan medlemsstat, skall den första medlemsstaten, under vissa omständigheter och med vissa undantag, avstå från att kräva att de tester och analyser som redan genomförts i den andra medlemsstaten upprepas, vilket gör det möjligt att spara tid och minska de nödvändiga kostnaderna för att samla in de erforderliga uppgifterna (se domen i de ovannämnda förenade målen Escalier och Bonnarel, punkt 25).
18

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) är osäker på om de berörda turkiska medborgarna med framgång kan åberopa bestämmelserna i artikel 6.1 i beslut nr 1/80. Under dessa omständigheter beslutade nämnda domstol att förklara målen vilande och att ställa följande frågor till EG-domstolen: ”1. I ett fall i vilket — en turkisk medborgare beviljats uppehållstillstånd i Förenade kungariket för en period av två år för att arbeta som ’au pair’ enligt definitionen i Immigration Rules, … — den berörda enligt uppehållstillståndet haft rätt att ta anställning i denna egenskap, … — den berörda var kontinuerligt anställd i denna egenskap av samma arbetsgivare under mer än ett år under giltighetstiden för uppehållstillståndet, … — anställningen utgjorde faktisk och verklig ekonomisk verksamhet, och — anställningen överensstämde med nationell lagstiftning om anställning och invandring, utgjorde den turkiska medborgaren, under denna anställning, en arbetstagare i den mening som avses i artikel 6 i beslut nr 1/80? tillhörde den turkiska medborgaren, under denna anställning, Förenade kungarikets reguljära arbetsmarknad i den mening som avses i denna bestämmelse? 2. I ett fall i vilket — en turkisk medborgare beviljats uppehållstillstånd i Förenade kungariket enligt Immigration Rules för att studera i detta land, … — den berörda enligt uppehållstillståndet haft rätt att ta anställning oavsett syssla med en arbetstid under terminstid på högst 20 timmar per vecka, … — den berörda var kontinuerligt anställd av samma arbetsgivare under mer än ett år under giltighetstiden för uppehållstillståndet, — anställningen utgjorde faktisk och verklig ekonomisk verksamhet, och — anställningen överensstämde med nationell lagstiftning om anställning och invandring, utgjorde den turkiska medborgaren, under denna anställning, en arbetstagare i den mening som avses i artikel 6 i beslut nr 1/80? tillhörde den turkiska medborgaren, under denna anställning, Förenade kungarikets reguljära arbetsmarknad i den mening som avses i denna bestämmelse?”
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Jordbruk – Gemensam organisation av marknaden – Exportbidrag

(Kommissionens förordning nr 800/1999, artikel 5)

Sammanfattning

Artikel 5 i förordning nr 800/1999 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter, i dess lydelse enligt förordning nr 90/2001, skall tolkas på så sätt att den inte utgör hinder mot att de behöriga tullmyndigheterna tar emot en exportdeklaration för jordbruksprodukter, som lämnats per fax före lastningen av produkterna, när den sålunda lämnade deklarationen innehåller all den information som är nödvändig för att möjliggöra den fysiska kontrollen av de exporterade varorna, och det inte föreligger bedrägeri eller försök till bedrägeri beträffande exporten. Detta är fallet när de varor som avses i den exportdeklaration som lämnats per fax anlänt till destinationslandet och den i efterhand inlämnade originaldeklarationen helt överensstämmer med den deklaration som lämnats per fax. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva om dessa villkor är uppfyllda i förevarande fall.

(se punkt 26 samt domslutet)
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Gemensamma tulltaxan – Tulltaxenummer – Videokamera (camcorder) med en dv in-funktion som kan aktiveras efter tullklareringen

Sammanfattning

En videokamera med inbyggd bandspelare (så kallad camcorder) kan klassificeras enligt nummer 8525 40 99 i Kombinerade nomenklaturen, vilken utgör bilaga 1 till rådets förordning nr 2658/87 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan, endast om funktionen för att spela in bilder och ljud från andra källor än den inbyggda kameran och mikrofonen (dv in), vilken utgör det huvudsakliga kännetecknet för en videokamera som faller under nämnda undernummer, är aktiverad vid tidpunkten för tullklareringen, eller om, även när tillverkaren inte har önskat framhålla detta kännetecken, funktionen kan aktiveras efter denna tidpunkt genom en enkel justering av apparaten som kan utföras av en användare som saknar särskild kompetens och utan att videokameran genomgår någon materiell modifiering. Om aktiveringen sker i efterhand krävs det också att videokameran, när aktiveringen har skett, dels fungerar likadant som videokameror vars dv in-funktion är aktiverad vid tidpunkten för tullklareringen, dels fungerar autonomt. Det måste vara möjligt att vid tullklareringen kontrollera att dessa villkor föreligger. Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma huruvida villkoren är uppfyllda. Om de inte är uppfyllda skall videokamerorna klassificeras enligt undernummer 8525 40 91 i Kombinerade nomenklaturen.

(se punkterna 35 och 44 samt domslutet)
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Europeiska unionen – Polissamarbete och straffrättsligt samarbete – Protokoll om införlivande av Schengenregelverket – Konvention om tillämpning av Schengenavtalet – Principen non bis in idem

(Konvention om tillämpning av Schengenavtalet, artikel 54)

2. Europeiska unionen – Polissamarbete och straffrättsligt samarbete – Protokoll om införlivande av Schengenregelverket – Konvention om tillämpning av Schengenavtalet – Principen non bis in idem

(Konvention om tillämpning av Schengenavtalet, artiklarna 58 och 71)

Sammanfattning

1. Artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet skall tolkas på följande sätt:

– Det kriterium som är relevant för tillämpningen av nämnda artikel är huruvida de konkreta gärningarna är identiska i den meningen att de utgör en helhet av omständigheter som är oupplösligt förbundna med varandra, oberoende av gärningarnas rättsliga kvalificering eller det rättsliga intresse som skyddas.

– Skilda gärningar som bland annat består i dels att i en avtalsslutande stat inneha penningbelopp som härrör från narkotikahandel, dels att på växelkontor belägna i en annan avtalsslutande stat växla penningbelopp som härrör från sådan handel, skall inte anses utgöra ”samma gärning”, i den mening som avses i artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet, enbart med anledning av att den behöriga nationella domstolen finner att de nämnda gärningarna täcks av samma uppsåt.

– Det ankommer på den nämnda nationella domstolen att bedöma huruvida det är möjligt att det, med beaktande av det ovannämnda relevanta kriteriet, är fråga om ”samma gärning” i den mening som avses i artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet, med avseende på i vilken utsträckning de faktiska omständigheter som skall jämföras var identiska eller relaterade med varandra.

(se punkt 36 och domslutet)

2. Det framgår av artikel 58 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet att de avtalsslutande staterna kan tillämpa mer vittgående nationella bestämmelser avseende principen non bis in idem i samband med rättsliga avgöranden som meddelats i främmande stat. En avtalsslutande stat kan emellertid inte med stöd av denna artikel avstå från att pröva ett narkotikabrott och därmed åsidosätta sina skyldigheter enligt artikel 71 i tillämpningsförordningen, jämförd med artikel 36 i konventionen rörande narkotika, vilken ingicks i New York den 30 mars 1961 inom ramen för Förenta nationerna, enbart därför att den tilltalade redan har dömts i en annan avtalsslutande stat för andra brott som har begåtts med samma uppsåt. De nämnda bestämmelserna utgör däremot inte hinder för att det i nationell rätt föreskrivs att behöriga domstolar, vid vilka ett andra förfarande har inletts, beaktar påföljder som eventuellt redan meddelats i det första förfarandet när de fastställer de straffrättsliga påföljderna.

(se punkterna 33–35)
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Tillnärmning av lagstiftning - Förfaranden vid offentlig upphandling av bygg- och anläggningsarbeten - Direktiv 93/37 - Upphandlande myndigheter - Organ som lyder under offentlig rätt - Begrepp - Aktiebolag för subventionerade bostäder - Omfattas - Villkor

(Rådets direktiv 93/37, artikel 1 b)

Sammanfattning

$$Enligt artikel 1 b andra stycket i direktiv 93/37 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av bygg- och anläggningsarbeten är ett organ som lyder under offentlig rätt ett organ som har tillkommit i det särskilda syftet att tillgodose allmänna intressen och inte har industriell eller kommersiell karaktär, som är en juridisk person och som är nära knutet till staten, regionala eller lokala myndigheter eller andra organ som lyder under offentlig rätt. När det gäller detta tredje villkor för att ett organ som lyder under offentlig rätt skall anses föreligga, vilket villkor återfinns i artikel 1 b andra stycket tredje strecksatsen i direktivet, skall tillsynen över förvaltningen, som är ett av de tre angivna, alternativa villkoren, innebära en anknytning till myndigheterna motsvarande den som finns när ett av de två andra alternativa villkoren, det vill säga att finansieringen till större delen härrör från myndigheterna eller att dessa utser mer än hälften av ledamöterna i de ifrågavarande organens ledningsorgan, är uppfyllt.

Aktiebolag för subventionerade bostäder, som tillgodoser allmänna intressen och inte har industriell eller kommersiell karaktär, som är en juridisk person och vars förvaltning står under tillsyn av myndigheterna som gör det möjligt för de sistnämnda att utöva inflytande över deras beslut i fråga om offentliga upphandlingar, uppfyller således de tre kumulativa villkoren för att ett organ skall anses lyda under offentlig rätt i den mening som avses i direktiv 93/37 och är upphandlande myndigheter.

( se punkterna 39, 40, 44, 49, 59 och 60 )
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1 Miljö - Bevarande av vilda fåglar - Direktiv 79/409 - Klassificering av särskilda skyddsområden - Skyldighet för medlemsstaterna - Bedömning - Omfattning

(Rådets direktiv 79/409, artikel 4)

2 Miljö - Bevarande av vilda fåglar - Direktiv 79/409 - Underlåtenhet att klassificera som särskilt skyddsområde - Följder - Två tillämpliga skyddssystem

(Rådets direktiv 79/409, artikel 4.1, 4.2 och 4.4 och direktiv 92/43, artiklarna 6.2, 6.3, 6.4 och 7)

Sammanfattning

1 Inventeringen av områden av stor betydelse för bevarandet av vilda fåglar, mer känd under beteckningen IBA (Inventory of Important Bird Areas in the European Community) är inte rättsligt bindande för de berörda medlemsstaterna, men innehåller vetenskaplig bevisning som kan användas för att bedöma om en medlemsstat har uppfyllt sin skyldighet att som särskilda skyddsområden klassificera de områden som i antal och yta är mest lämpliga för bevarandet av skyddade arter. Det framgår av systematiken i artikel 4 i direktiv 79/409 om bevarande av vilda fåglar att när ett visst område uppfyller kriterierna för att klassificeras som särskilt skyddsområde skall särskilda bevarandeåtgärder vidtas, särskilt i syfte att säkerställa överlevnaden och fortplantningen för de fågelarter som omnämns i bilaga 1 till detta direktiv.

(se punkterna 25 och 26)

2 I artikel 7 i direktiv 92/43 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter föreskrivs uttryckligen att artikel 6.2, 6.3 och 6.4 i samma direktiv är tillämplig i stället för artikel 4.4 första meningen i direktiv 79/409 om bevarande av vilda fåglar vad gäller områden som klassificerats i enlighet med artikel 4.1 eller 4.2 i sistnämnda direktiv. Av en bokstavstolkning av artikel 7 i direktiv 92/43 följer att endast de områden som klassificerats som särskilda skyddsområden faller under artikel 6.2, 6.3 och 6.4 i samma direktiv. Den omständigheten att skyddssystemet enligt artikel 4.4 första meningen i direktiv 79/409 är tillämpligt på områden som inte har klassificerats som särskilda skyddsområden, fastän de borde ha klassificerats på sådant sätt, innebär inte i sig att skyddssystemet enligt artikel 6.2, 6.3 och 6.4 i direktiv 92/43 ersätter det förstnämnda systemet vad gäller nämnda områden.

(se punkterna 44, 45 och 49)
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Bestämmelser om skatter och avgifter - Lagharmonisering - Omsättningsskatt - Gemensamt system för mervärdesskatt - Undantag från skatteplikt som föreskrivs i sjätte direktivet - Undantag från skatteplikt för uthyrning av fast egendom - Undantag för tillhandahållande av logi inom hotellbranschen eller branscher med liknande funktion - Räckvidd - Nationell lagstiftning som för att skilja mellan tilhandahållande av logi inom hotellbranschen och uthyrning av bostadsrum använder den tidsrymd under vilken tillhandahållandet sker som kriterium - Tillåtet

(Rådets direktiv 77/388, artiklarna 7 och 13 B b)

Sammanfattning

Artikel 13 B b 1 i sjätte direktivet 77/388, om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter, kan tolkas på så sätt att tillhandahållande av logi under kort tid åt främmande personer är skattepliktigt, såsom tillhandahållande av logi inom branscher med en funktion motsvarande hotellbranschen.

Artikel 13 B b 1 hindrar i detta avseende inte att beskattningen tillämpas på hyreskontrakt som har slutits för kortare tid än sex månader, eftersom denna tid skall anses vara ett uttryck för parternas avsikter. Det ankommer emellertid på den nationella domstolen att i det mål som är anhängigt vid den undersöka huruvida vissa inslag (som till exempel en automatisk förlängning av hyreskontraktet) tyder på att den tid som har angetts i hyreskontraktet inte återspeglar parternas verkliga avsikter, i vilket fall det skulle vara lämpligare att ta hänsyn till den faktiska sammantagna tidsrymd under vilken tillhandahållande av logi sker snarare än den hyrestid som finns angiven i hyreskontraktet.

Det förhållandet att medlemsstaterna, som i detta avseende åtnjuter ett utrymme för skönsmässig bedömning, skiljer mellan tillhandahållande av logi inom hotellbranschen och uthyrning av bostadsrum utifrån den tidsrymd under vilken tillhandahållandet av logi sker, utgör ett lämpligt kriterium, eftersom hotellogi just skiljer sig från uthyrning av ett bostadsrum genom bland annat vistelsens längd. Användningen för detta ändamål av kriteriet tillhandahållande av logi under kort tid, vilket definitionsmässigt rör sig om kortare tid än sex månader, förefaller vara ett rimligt sätt att säkerställa att de transaktioner beskattas som utförs av skattskyldiga vilka utövar en sådan verksamhet som liknar den funktion ett hotell huvudsakligen fyller, det vill säga att tillhandahålla tillfälligt logi inom ramen för ett affärsmässigt förhållande.
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1 Europeiska gemenskapernas budget - Budgetförordningen - Bestämmelser tillämpliga på bistånd till tredje land - Anbudsförfarande som finansieras enligt PHARE-programmet - Den stödmottagande statens roll och kommissionens roll - Den stödmottagande statens behörighet i fråga om slutande av kontrakt - Kommissionens beslut att avslå ett anbudsgivande företags anbud såsom icke överensstämmande med villkoren för gemenskapsfinansiering - Rättsakt som kan frikopplas från kontraktsförfarandet som skall utmynna i att ett kontrakt tilldelas - Rättsakt mot vilken talan om ogiltigförklaring kan väckas

(EG-fördraget, artikel 173 fjärde stycket)

2 Internationella avtal - Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet - Tillämpning i tiden - Ej tillämpligt på rättsförhållanden som har uppkommit före avtalets ikraftträdande - Öppet anbudsförfarande som inletts före men avslutats efter den 1 januari 1994 - Ej tillämpligt

Sammanfattning

3 Samtidigt som en rättsakt - genom vilken kommissionen under ett anbudsförfarande som finansieras genom PHARE-programmet informerar ett anbudsgivande företag om att det avslår dess anbud med motiveringen att det sistnämnda inte uppfyller de krav som ställs i meddelandet om anbudsinfordran för att erhålla gemenskapsfinansiering - omfattas av ett avtalsrättsligt förfarande som skall leda till att ett nationellt kontrakt ingås av den stödmottagande staten, kan rättsakten tas ur detta sammanhang i den utsträckning som den dels har antagits av kommissionen i dess utövande av sina befogenheter, dels särskilt avser ett enskilt bolag som genom det enda faktum att rättsakten antas förlorar alla faktiska möjligheter att tilldelas kontraktet. Kommissionens beslut att inte låta företaget komma i åtnjutande av gemenskapsfinansiering har därför i sig haft bindande rättsverkningar gentemot detta företag och således kan en talan om ogiltigförklaring väckas mot beslutet.

4 De tillämpliga bestämmelserna för upphandlingsförfarandet som finansieras genom PHARE-programmet fastställs i de allmänna villkor som anges i en selektiv anbudsinfordran. Efter att dessa anbud lämnats in och anbudsinfordran definitivt avslutats år 1993 under de allmänna villkoren, var EES-avtalet, som trädde i kraft den 1 januari 1994, inte tillämpligt i tidshänseende på sagda förfarande. Utan att principen om rättssäkerhet åsidosätts kan nämligen inte detta avtal utmynna i en ändring av de villkor under vilka anbudsinfordran har utlysts och som ligger till grund för de anbud som inkommit, eller i att ett återupptagande av anbudsförfarandet tvingas fram.
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Jordbruk - Gemensam jordbrukspolitik - Strukturreformer - Förbättring av jordbruksstrukturens effektivitet - Stöd avsett för extensifiering av nötköttsproduktion - Villkor för beviljande - Minskning av produktionen - Beräkning - Beaktande av minskningar som inträffat under perioden mellan referensperioden och åtagandeperioden - Otillåtet

(Rådets förordning nr 797/85, artikel 1b.3 c, i dess ändrade lydelse enligt förordningarna nr 1760/87 och nr 1094/88; kommissionens förordning nr 4115/88, artikel 4.1 och 4.2)

Sammanfattning

Enligt förordning nr 797/85 om förbättring av jordbruksstrukturens effektivitet skall medlemsstaterna införa en stödordning i syfte att uppmuntra extensifiering av produktionen i sektorer med produktionsöverskott. I förordningen preciseras att med extensifiering avses en produktionsminskning av den berörda produkten under en viss åtagandeperiod i förhållande till en referensperiod som fastställs av medlemsstaterna och att medlemsstaterna beträffande nötkött får föreskriva att antalet djurenheter skall minskas med minst 20 procent.

Artikel 1b.3 c i denna förordning, i dess ändrade lydelse enligt förordning nr 1760/87, båda ändrade genom förordning nr 1094/88, samt artikel 4.1 och 4.2 i förordning nr 4115/88 om tillämpningsföreskrifter avseende stödordningen skall tolkas på så sätt att en medlemsstat inte med stöd av dessa bestämmelser, i de fall då produktionen under perioden mellan utgången av referensperioden och början av åtagandeperioden har minskat, under alla förhållanden kan kräva att den under mellantiden uppnådda produktionen skall minskas under åtagandeperioden med minst 20 procent av produktionen under referensperioden för att stöd skall kunna beviljas till extensifiering.

I förordningarna i fråga hänvisas emellertid inte till en mellanperiod och mot bakgrund av förordningens lydelse kan slutsatsen inte vara att produktionsminskningen aldrig, helt eller delvis, kan inträffa före åtagandeperiodens början. Syftet med bestämmelserna, som är att i utbyte mot stöd uppmuntra producenter att minska sina jordbruksföretags normala produktion, är emellertid även uppfyllt när den minskning som redan har uppnåtts under mellanperioden bibehålls under hela åtagandeperioden.
4

I artikel 18 i förordningen under avdelning IV om handel med tredje land föreskrivs att det varje år skall öppnas en tullkvot om 2 miljoner ton nettovikt för import av bananer från tredje land och av icke traditionella AVS-bananer. Inom ramen för denna kvot skall import av icke traditionella AVS-bananer inte beläggas med någon tull medan bananer som importeras från tredje land skall beläggas med en avgift av 100 ecu per ton. För import som sker utöver denna kvot gäller att import av icke traditionella AVS-bananer skall beläggas med en avgift av 750 ecu per ton och import av bananer från tredje land skall beläggas med en avgift av 850 ecu per ton.