FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

NILS WAHL

föredraget den 27 oktober 2016 ( 1 )

Mål C‑337/15 P

Europeiska ombudsmannen

mot

Claire Staelen

”Överklagande — Utomobligatoriskt skadeståndsansvar — Ombudsmannens handläggning av ett klagomål rörande hanteringen av en förteckning över godkända sökande i ett allmänt uttagningsprov — Undersökningsbefogenheter — Omsorgsplikt — Ideell skada”

1. Enligt artikel 41 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) har unionsmedborgarna rätt till god förvaltning av unionens institutioner, organ och byråer i frågor som berör dem. Omsorgsplikten eller, för att uttrycka det på ett tydligare sätt, skyldigheten att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det enskilda fallet (nedan kallad TUM-principen), ( 2 ) ingår i principen om god förvaltningssed. Den är allmänt tillämplig på unionsadministrationens agerande i dess kontakter med allmänheten. ( 3 )

2. Kan dock ett åsidosättande av rätten till god förvaltning utgöra grund för skadestånd? Kan i synnerhet Europeiska ombudsmannens åsidosättande av TUM-principen som sådant utgöra en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten som har till syfte att ge enskilda rättigheter? Detta är i korthet vad domstolen nu har ombetts att ta ställning till, mer än 12 år efter avkunnandet av principavgörandet i målet Lamberts. ( 4 )

3. I huvudsak har tribunalen slagit fast att åsidosättande av TUM-principen i sig utgör en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten och att ombudsmannen vid fyra olika tillfällen underlät att iaktta denna princip vid prövningen av Claire Staelens klagomål eller i samband därmed. ( 5 ) Vidare fann tribunalen att ombudsmannen inte besvarade hennes skrivelser inom en rimlig tidsfrist. Som en följd av dessa åsidosättanden tillerkände tribunalen Claire Staelen 7000 euro i skadestånd för att hon förlorat förtroendet för ombudsmannens ämbete och att hon fick en känsla av att ha förlorat tid och energi.

4. Jag har en annan åsikt än tribunalen och jag kommer att förklara varför i detta förslag till avgörande. Detta föranleder mig att förorda att domstolen ska upphäva den överklagade domen och pröva den talan som väcktes i första instans, och ogilla Claire Staelens talan i det målet. ( 6 )

I – Tillämpliga bestämmelser

5. I artikel 3 i beslut 94/262/EKSG, EG, Euratom ( 7 ) föreskrivs följande: ”1. Ombudsmannen skall på eget initiativ eller på grund av ett klagomål genomföra alla undersökningar som [hon] ( 8 ) finner berättigade för att reda ut misstänkta fel eller försummelser i samband med verksamheten inom [EU:s] institutioner och organ … 2. [EU:s] institutioner och organ ska förse ombudsmannen med all information som begärs av [henne] och ge ombudsmannen tillgång till relevanta dokument … Tjänstemän och andra anställda inom [EU:s] institutioner och organ ska avlägga vittnesmål på begäran av ombudsmannen …”

II – Bakgrund till tvisten ( 9 )

6. Den 14 november 2006 ingav Claire Staelen ett klagomål till ombudsmannen angående Europaparlamentets påstått bristfälliga hantering av förteckningen över godkända sökande i det allmänna uttagningsprovet EUR/A/151/98, i vilken sökanden fanns inskriven.

7. Efter avslutad undersökning (nedan kallad den inledande undersökningen) fattade ombudsmannen den 22 oktober 2007 ett beslut, i vilket hon slog fast att parlamentet inte hade gjort sig skyldigt till bristfällig handläggning.

8. Den 29 juni 2010 beslutade ombudsmannen att på eget initiativ inleda en undersökning, för att pröva huruvida parlamentet hade gjort sig skyldigt till bristfällig handläggning (nedan kallad undersökningen på eget initiativ).

9. Den 31 mars 2011 fattade ombudsmannen ett beslut som innebar att ovannämnda undersökning upphörde och hon slog på nytt fast att parlamentet inte hade gjort sig skyldigt till bristfällig handläggning.

III – Förfarandet vid tribunalen

10. Genom ansökan som inkom den 20 april 2011 väckte Claire Staelen talan om skadestånd mot ombudsmannen och yrkade ersättning för den skada som hon påstod sig ha lidit till följd av ombudsmannens handläggning av hennes klagomål som nämnts ovan i punkt 6.

11. Efter att en offentlig förhandling hade hållits den 9 april 2014, biföll tribunalen, i den överklagade domen, delvis Claire Staelens talan och förpliktade ombudsmannen att betala 7000 euro till henne. Tribunalen ogillade talan i övrigt och förpliktade vardera parten att ersätta hälften av den andra partens rättegångskostnader.

IV – Förfarandet vid domstolen och yrkandena

12. Ombudsmannen har, genom sitt överklagande som inkom till domstolen den 6 juli 2015, yrkat att domstolen ska — i första hand, upphäva den överklagade domen 1) i den mån det däri har slagits fast att a) ombudsmannen gjorde sig skyldig till flera rättsstridiga handlingar som utgör tillräckligt klara överträdelser av unionsrätten, b) att ideell skada hade uppkommit, och c) att det fanns ett orsakssamband mellan de rättsstridiga handlingar som tribunalen konstaterade och den ideella skadan, och 2) i den mån ombudsmannen förpliktades att betala ett skadestånd på 7000 euro, — ogilla talan för det fall den överklagade domen upphävs, — i andra hand, återförvisa målet till tribunalen för det fall den överklagade domen upphävs, och — besluta om rättegångskostnaderna på ett rättvist och rimligt sätt.

13. Claire Staelen har i sin svarsskrivelse, vilken inkom till domstolen den 8 oktober 2015, yrkat att domstolen ska — avvisa överklagandet till den del det inte kan tas upp till sakprövning och i vart fall ogilla överklagandet, — förplikta ombudsmannen att betala 50000 euro i skadestånd för ideell skada, och — förplikta ombudsmannen att ersätta samtliga rättegångskostnader som är hänförliga till förevarande mål och målet i första instans.

14. Endast ombudsmannen yttrade sig muntligen vid förhandlingen den 6 september 2016.

V – Bedömning

A – Inledande anmärkningar

15. Jag vill som en inledande ordningsfråga påpeka att det är uppenbart att det andra yrkandet i Claire Staelens svarsskrivelse med anledning av ombudsmannens överklagande, genom vilket hon har yrkat att domstolen ska förplikta ombudsmannen att betala 50000 euro i skadestånd för ideell skada, ska avvisas enligt artikel 174 i domstolens rättegångsregler, eftersom det går utöver de yrkanden som en svarsskrivelse med anledning av ett överklagande kan avse. ( 10 )

16. Om vi övergår till ombudsmannens överklagande, så noterar jag att det innehåller fem grunder.

17. Ombudsmannen har särskilt hävdat att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att slå fast följande: i) Enbart den omständigheten att TUM-principen hade åsidosatts var tillräcklig för att fastställa att det förelåg en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten. ii) En trovärdig förklaring som en institution har gett under ombudsmannens undersökning befriar inte ombudsmannen från hennes skyldighet att förvissa sig om att de faktiska omständigheter på vilka denna förklaring bygger överensstämmer med verkligheten. iii) Den omständigheten att Claire Staelens skrivelser besvarades efter orimligt lång tid utgör en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten som medför att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar uppkommer. iv) Claire Staelens förlorade förtroende för ombudsmannens ämbete kunde klassificeras som ideell skada, utan att det gavs någon lämplig förklaring till detta. v) Ett orsakssamband förelåg mellan detta förlorade förtroende och den oegentlighet som ombudsmannens ämbete påstås ha gjort sig skyldigt till.

18. Såsom det klargjordes vid förhandlingen har ombudsmannen, när det gäller den första grundens andra till fjärde del, den andra grundens andra del samt den tredje och den fjärde grunden, ifrågasatt både det materiella innehållet i slutsatserna i den överklagade domen och tribunalens iakttagande av sin motiveringsskyldighet. Frågan huruvida domskälen i en dom från tribunalen är motsägelsefulla eller otillräckliga är under alla omständigheter en rättsfråga och kan i denna egenskap åberopas i ett mål om överklagande. ( 11 ) Ett formellt fel som består i att få eller inga skäl alls framgår av ett avgörande som har avkunnats i första instans kan, på grund av dess särskilda art, enligt mitt förmenande göra det svårt för domstolen att i ett mål om överklagande utesluta ett materiellt fel, och i så fall kan dessa två grunder sammanfalla. ( 12 ) Mot den bakgrunden anser jag att det i detta förslag till avgörande är högst lämpligt att behandla resonemanget i den överklagade domen separat, efter att ha undersökt innehållet i var och en av grunderna för överklagandet. Jag ska nu göra det.

B – Den första grunden: Unionens skadeståndsansvar uppkommer på grund av att ombudsmannen åsidosatte TUM-principen under den inledande undersökningen

1. Parternas argument

19. Ombudsmannens första grund består av fyra delgrunder: en inledande delgrund som avser att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att allmänt slå fast att varje åsidosättande av TUM-principen utgör en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten, och tre delgrunder som avser tre fall där tribunalen slog fast att ombudsmannen hade åsidosatt denna princip på ett sådant sätt inom ramen för den inledande undersökningen. Dessa tre delgrunder avser i) ombudsmannens förvanskning, i hennes beslut av den 22 oktober 2007, av innehållet i Europaparlamentets yttrande av den 27 mars 2007, ii) ombudsmannens påstådda underlåtenhet att höra efter huruvida parlamentet hade informerat de andra institutionerna om att Claire Staelen hade införts i förteckningen över godkända sökande i det allmänna uttagningsprovet EUR/A/151/98 (nedan kallad den aktuella informationen), och iii) den påstådda underlåtenheten att utreda huruvida den aktuella informationen hade översänts till parlamentets egna generaldirektorat (nedan kallade GD).

20. Ombudsmannen anser att den allmänna hållning som tribunalen intog, särskilt i punkt 86 i den överklagade domen, inte är förenlig med unionsrätten. Hon har hävdat att de omnämnda källorna inte stöder tribunalens slutsatser. Vidare anser ombudsmannen att tribunalen felaktigt slog fast, i punkterna 141–145 i den överklagade domen, att de tre enskilda fall som undersöktes utgjorde tillräckligt klara överträdelser av unionsrätten.

21. Claire Staelen har hävdat att ombudsmannen har förväxlat utrymmet för skönsmässig bedömning vad gäller att inleda en undersökning, som artikel 3 i beslut 94/262 ger ombudsmannen, med det sätt på vilket undersökningen genomförs, och att ombudsmannen felaktigt har hävdat att den överklagade domen innebär att varje misstag utgör ett åsidosättande av TUM-principen och medför att skadeståndsansvar uppkommer för ombudsmannen. Claire Staelen har vidare gjort gällande att frågan huruvida ombudsmannen förvanskade parlamentets yttrande av den 22 mars 2007 är en bedömning av de faktiska omständigheterna som inte kan prövas inom ramen för ett mål om överklagande. Claire Staelen har anfört att ombudsmannen har begärt att domstolen ska mildra villkoren för klagandens utomobligatoriska skadeståndsansvar, och att göra detta skulle stå i strid med domen Lamberts. För att bemöta den första grundens andra och fjärde del, har Claire Staelen vidare gjort gällande att tribunalen inte gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning.

2. Bedömning

a) Upptagande till sakprövning

22. Claire Staelens påstående att den första grundens första och tredje del ska avvisas på grund av att de avser de faktiska omständigheterna är ogrundat.

23. Den första grundens första del utgör faktiskt en renodlad rättsfråga, i den mån som den avser huruvida ett åsidosättande av TUM-principen utgör en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten som har till syfte att ge enskilda rättigheter. Vad beträffar de övriga delarna av den första grunden, även om de onekligen har samband med faktiska bedömningar – nämligen med avseende på översändandet av den aktuella informationen – är ombudsmannens invändning rättslig: huruvida ombudsmannens underlåtenhet att undersöka detta översändande (eller avsaknaden därav) utgjorde en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten. Som ombudsmannen angav i sin replik, innebär detta åtminstone en prövning av tribunalens rättsliga bedömning av de faktiska omständigheterna och de rättsliga följderna därav, som domstolen självklart är behörig att pröva inom ramen för ett mål om överklagande. ( 13 )

b) Den första grundens första del: Tillämplig måttstock vid bedömningen av huruvida ombudsmannen åsidosatte TUM-principen på ett sätt som medför att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar uppkommer

i) Allmänna reflektioner om räckvidden av TUM‑principen

24. Skyldigheten att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det enskilda fallet är väletablerad i EU:s förvaltningsrätt. Den är avgörande för en välfungerande administration, även om den inte utgör ett begrepp med exakta rättsliga konturer. ( 14 ) Det är kanske därför som TUM-principen emellanåt har kallats för ”omsorgsprincipen” eller ”omsorgsplikten” och kanske även som den har använts som stöd för närliggande grundläggande förvaltningsrättsliga principer såsom opartiskhet och att ett ärende ska handläggas inom rimlig tid. ( 15 )

25. Den aspekt av denna princip (eller plikt) som står i förgrunden i förevarande mål är hur långt administrationen ska gå för att klargöra och undersöka de sakliga grunderna i ett enskilt fall.

26. Det som är speciellt med detta mål är inte i sig huruvida tribunalen hade fog för att anse att ombudsmannen vid flera tillfällen hade åsidosatt TUM-principen. Snarare rör målet huvudsakligen huruvida tribunalen hade fog för att slå fast att de aktuella åsidosättandena var av en sådan omfattning att de medförde att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar uppkom. Dessa frågeställningar föranleder mig att i det följande kort reflektera över räckvidden av TUM-principen.

27. Till att börja med har TUM-principen gjort sig gällande på två olika nivåer: inom EU:s interna administrativa system, och på medlemsstatsnivå när unionsbestämmelser införlivas av nationella myndigheter. I detta förslag till avgörande står den förstnämnda nivån i fokus. ( 16 )

28. Kort sagt innefattar TUM-principen två olika synvinklar: hänsyn till administrationen och hänsyn till enskilda.

29. Å ena sidan är administrationen självklart inte allvetande. Att kräva att den ska vidta undersökningsåtgärder till och med i mindre viktiga frågor när resultatet kanske bara är av mindre betydelse för dess handläggning av ett enskilt fall skulle kunna framstå som oproportionerligt och inte överensstämma med en effektiv användning av offentliga medel. Beroende på omständigheterna är det vidare uppenbart att det ibland är mer rimligt att kräva att enskilda vars ärenden handläggs ska lägga fram den information som eftersöks när denna information lätt kan lämnas av dessa ( 17 ) – detta gäller särskilt i ärenden som involverar ansökningar. Vidare kan samspelet med andra rättsregler, såsom sekretessregler, begränsa administrationens förmåga att samla in mer information. Slutligen är TUM-principen inte någon patentlösning. Även om denna princip kräver att administrationen ska handla med aktsamhet och försiktighet, kräver den inte att administrationen ska skydda ekonomiska aktörer från all skada som följer av att normala kommersiella risker realiseras. ( 18 )

30. Å andra sidan är myndigheter typiskt sett stora och välrustade och därför bättre lämpade än enskilda att handlägga ärenden, ge råd och samla in relevant information. ( 19 ) Även om enskilda kan vara tvungna att samarbeta i en undersökning genom att översända all information som de kan ge, ska myndigheten likväl genomföra denna undersökning med största möjliga omsorg för att skingra de tvivel som föreligger. ( 20 ) Myndigheterna ska nämligen ex officio utnyttja alla möjligheter att utreda om de nödvändiga förutsättningarna för tillämpning av unionsbestämmelserna är uppfyllda i varje enskilt fall. ( 21 ) Det är således tveksamt om TUM-principen kan mildras med hänsyn till en önskan att minska den administrativa bördan eller de offentliga utgifterna, förutom om det, för det fall så inte sker, klart skulle medföra att bördan eller utgifterna överstiger gränserna för vad som rimligen kan begäras. ( 22 ) Slutligen finns det inte någon anledning att mildra de skyldigheter som följer av TUM‑principen när utgången av administrationens undersökning av ett enskilt ärende kan leda till att böter påförs. ( 23 )

31. Mot den bakgrunden är det av yttersta vikt, i en rättslig union, att EU-administrationen ständigt strävar efter att fatta beslut som är materiellt riktiga, i enlighet med den allmänna principen att förvaltningsmyndigheter ska handla i enlighet med lagen. Vid prövningen av ett enskilt fall ska därför EU-myndigheterna, vid lämpligaste tidpunkt och snabbast möjligt, samla in all information som med hänsyn till omständigheterna är nödvändig och tillräcklig för det ändamålet, och som kan göra det möjligt för den avsedda utgången att hålla för en framtida domstolsprövning. Den information som administrationen har samlat in ska åtminstone möjliggöra att den avsedda utgången i ett pågående ärende framstår som lämplig och inte orimlig. ( 24 ) Inte under några omständigheter kan det därför uteslutas att en myndighet kan komma att behöva utnyttja större resurser än vad som ursprungligen avsågs.

32. Med beaktade av detta kvarstår fortfarande det faktum att i avsaknad av några uppgifter i artikel 41 i stadgan eller någon annanstans i primärrätten, är bedömningen av huruvida administrationen på ett tillfredsställande sätt har fullgjort sin skyldighet att pröva alla omständigheter som är relevanta i ett enskilt fall till sin art kasuistisk. För att vara mer exakt kommer den framför allt att vara avhängig av två omständigheter: för det första, de faktiska omständigheterna i det fallet och, för det andra, tolkningen av de specifika unionsbestämmelser som reglerar det aktuella förfarandet och administrationens verksamhet i det sammanhanget. ( 25 )

33. Vad slutligen beträffar frågan om skadestånd, följer det av rättspraxis att ett åsidosättande av TUM-principen i princip kan medföra att skadestånd ska utges. ( 26 ) I synnerhet har (nuvarande) tribunalen angett att ”[d]et är … när en oegentlighet konstateras, som under liknande omständigheter inte skulle ha begåtts av en normalt försiktig och aktsam administration, som det kan fastställas att [EU-]institutionens agerande är rättsstridigt på ett sätt som medför att [unionen] ådrar sig skadeståndsansvar enligt [artikel 340 FEUF]”. ( 27 ) Tribunalens användning av uttrycket ”kan fastställas” tycks tyda på att detta test inte ersätter de traditionella kriterierna för att fastställa unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar. De uttryck som används i rättspraxis varierar dock. ( 28 ) Domstolen har i sin praxis inte fastställt något jämförande test av sådant slag, ( 29 ) utan har i stället hänvisat till ”bristande omsorg [som] blev allt mer uppenbar”. ( 30 )

ii) Prövning i sak

34. Efter denna inledande beskrivning av bakgrunden ska jag nu övergå till den ståndpunkt som tribunalen intog i den överklagade domen och som har kritiserats av ombudsmannen, närmare bestämt punkterna 85–88 i nämnda dom.

35. I punkt 86 i den överklagade domen slog tribunalen fast att ”[e]nbart den omständigheten att [TUM-principen] åsidosatts räcker … för att det ska kunna fastställas att det rör sig om en tillräckligt klar överträdelse”. ( 31 ) Som ombudsmannen har uppgett utgör detta en missuppfattning av rättspraxis: domstolen har konsekvent slagit fast att om det aktuella EU-organet ”endast förfogar över ett i hög grad begränsat, eller till och med obefintligt, utrymme för skönsmässig bedömning kan det förhållandet att [unions]rätten har överträtts i sig vara tillräckligt för att det skall vara fråga om en tillräckligt klar överträdelse”. ( 32 ) Detta är knappast överraskande. Unionens skadeståndsansvar förutsätter nämligen att det aktuella EU-organet uppenbart och allvarligt har överskridit gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning; frågan huruvida organets rättsakt är generell eller individuell är inte avgörande när det gäller att fastställa dessa gränser. ( 33 ) Huruvida skadeståndsansvar uppkommer beror på ett antal icke uttömmande omständigheter, däribland – men inte begränsat till – omfattningen av det utrymme för skönsmässig bedömning som lämnas åt EU-organet. ( 34 ) Med andra ord är inte vilket fel som helst tillräckligt för att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar ska uppkomma, utan det krävs något mer. Detta bekräftas av domstolens praxis som har omnämnts ovan i punkt 33 angående TUM-principen: den bristande omsorgen måste vara uppenbar. Om så inte var fallet, skulle det knappast föreligga någon skillnad mellan en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF och en skadeståndstalan enligt artikel 268 FEUF.

36. Det är inte bara så att domen Schneider Electric, som tribunalen har angett som källa, inte stöder den ståndpunkt som intogs i den överklagade domen. ( 35 ) Vad värre är, uttalandet i punkt 86 i den domen går inte att förena med den – korrekta – sammanfattning av rättspraxis, som reglerar villkoren för att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar ska uppkomma, som gjordes i punkterna 71 och 72 i samma dom.

37. Tribunalens uttalanden i de punkter som föregår punkt 86 i den överklagade domen motiverar inte heller den slutsats som drogs i den punkten.

38. För det första uppgav tribunalen, i punkt 86 i den överklagade domen, att ombudsmannen inte förfogar över något utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller iakttagandet av omsorgsplikten i ett konkret fall. Även om detta uttalande är korrekt, har det tagits ur sitt sammanhang. Det är visserligen riktigt att ombudsmannens utrymme för skönsmässig bedömning inte befriar henne från skyldigheten att iaktta TUM-principen, eftersom den utgör en allmän rättsprincip som EU‑administrationen alltid ska iaktta. ( 36 ) Faktum kvarstår dock, mot bakgrund av vad jag har angett ovan i punkt 32, att iakttagandet av denna princip framför allt beror på huruvida och på vilket sätt ombudsmannen beslutar att genomföra sin undersökning. Iakttagandet av TUM-principen beror faktiskt på omständigheterna. Såvitt avser ombudsmannens verksamhet, är därför iakttagandet av TUM-principen avhängigt av de aktuella omständigheterna, vilka i sin tur beror på hur ombudsmannen har använt sitt omfattande utrymme för skönsmässig bedömning.

39. Talande nog tycks tribunalen vara medveten om detta problem. Den har faktiskt omedelbart försökt att begränsa räckvidden av det allmänna uttalandet i punkt 86 i den överklagade domen genom att i punkt 87 påpeka att varje oegentlighet som ombudsmannen har gjort sig skyldig till inte utgör ett åsidosättande av TUM-principen, utan endast de oegentligheter som hindrar ombudsmannen från att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla relevanta omständigheter. ( 37 )

40. För det andra, ett huvudargument som föranledde tribunalen att, såsom den gjorde, anse att ombudsmannens åsidosättande av TUM-principen är tillräckligt för att styrka att det föreligger en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten framgår av sista meningen i punkt 85. Där angav tribunalen att ombudsmannens iakttagande av TUM‑principen är särskilt viktig, med hänsyn till ombudsmannens uppgifter enligt artikel 228.1 FEUF och artikel 3.1 i beslut 94/262.

41. I klartext krävde tribunalen, genom detta principiella uttalande, att ombudsmannen ska vara ”heligare än påven”. Den uppfattningen strider dock mot domstolens avgörande i domen Lamberts, där ombudsmannen jämställdes med andra EU-organ vad beträffar unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar. Särdragen i ombudsmannens ämbete, såsom framhölls i domen Lamberts, kräver inte att man tillämpar strängare krav. Det skulle snarare kunna göras gällande att tillämpningen av strängare krav skulle vara skadligt för det sätt på vilket ombudsmannen fungerar, vilket är att säkerställa att EU-organ frivilligt följer principen om god förvaltningssed och, när så inte sker, genom att vidta åtgärder som inte är tvingande (så kallad soft law). ( 38 ) I synnerhet har ombudsmannen ett omfattande utrymme för skönsmässig bedömning att genomföra sina undersökningar på det sätt som hon anser lämpligt, och ombudsmannens skyldighet är endast att eftersträva ett visst resultat. ( 39 ) Till skillnad från vad Claire Staelen har hävdat, avser detta utrymme för skönsmässig bedömning inte bara frågan huruvida en undersökning ska inledas, utan även ”vilka åtgärder som skall vidtas med anledning av [klagomål]” ( 40 ) – däribland lämpligheten av att tillämpa en undersökningsåtgärd enligt artikel 3.2 och 3.3 i beslut 94/262. Det förklarar varför domstolen slog fast att det enbart är ”under särskilda omständigheter [som en medborgare] kan visa att ombudsmannen vid fullgörandet av sina uppgifter gjort sig skyldig till en tillräckligt allvarlig överträdelse av [unions]rätten, och att den berörda medborgaren därigenom lidit skada”. ( 41 ) Skadeståndsansvar för vartenda åsidosättande av TUM-principen hotar, såsom framgår av den överklagade domen, detta utrymme för skönsmässig bedömning och följaktligen detta ämbete.

42. Att anse, såsom tribunalen gjorde, att ombudsmannen ska föregå med gott exempel innebär dessutom att ombudsmannens åsikter på något sätt är mer tungt vägande än andras åsikter. Om så vore fallet, skulle det dock vara ologiskt av domstolen att inte erkänna att ombudsmannens beslut har bindande verkan vad gäller frågan huruvida ett EU-organ har iakttagit principen om god förvaltningssed, vilket det faktiskt har gjort. ( 42 )

43. Jag anser därför att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att i punkt 86 i den överklagade domen slå fast att ”[e]nbart den omständigheten att [TUM-principen] åsidosatts räcker … för att det ska kunna fastställas att det rör sig om en tillräckligt klar överträdelse”.

44. Slutligen slog tribunalen även fast, i punkt 88 i den överklagade domen, att TUM-principen har till syfte att ge enskilda rättigheter. Eftersom ombudsmannen inte har bestritt denna slutsats, utgör följande påpekanden endast ett obiter dictum från min sida.

45. Som stöd för denna ståndpunkt hänvisade tribunalen till sin egen praxis, i vilken TUM-principen hade omnämnts som ”en regel till skydd för enskilda”. ( 43 ) Såvitt jag vet har domstolen aldrig gjort något uttalande med den innebörden. ( 44 ) Å ena sidan hänvisar artikel 41 i stadgan, som TUM-principen utgör en del av, till sig själv som en ”rätt” till god förvaltning, vilken finns med i avdelning V med rubriken ”Medborgarnas rättigheter”. Enligt artikel 52.1 i stadgan kan vidare ”rättigheter” bli föremål för ”utövand[e]”, och EU-administrationen är enligt artikel 51.1 i stadgan skyldig att ”respektera” rättigheterna. ( 45 )

46. Å andra sidan, såsom anges i den förklaring som ger vägledning till artikel 52.5 i stadgan, är de rättigheter som ska respekteras subjektiva rättigheter. I det avseendet kan det göras gällande att det verkliga syftet med TUM-principen är att skydda allmänintresset genom att säkerställa att administrationen i allmänhet handlar på ett sätt som överensstämmer med rättsstatsprincipen. Detta gäller i synnerhet ombudsmannen, som inte har i uppdrag att bifalla de yrkanden som en klagande har framställt i klagomålet, utan snarare att upptäcka fel och försummelser i samband med verksamheten inom EU-administrationen, enligt artikel 2.1 i beslut 94/262. Detta syfte kan sammanfalla med en viss persons privata intressen – i detta fall Claire Staelen – men det kan inte alltid antas att så är fallet. En korrekt tolkning av domen Nölle II tycks bekräfta detta: den domen hänvisar uttryckligen till den egenskap – i rättsligt eller faktiskt hänseende – i vilken de inblandade parterna i ett administrativt förfarande deltar i förfarandet. ( 46 ) Detta är skälet till att jag, såsom förklaras nedan i punkt 91, anser att det beror på omständigheterna huruvida ett åsidosättande av denna princip i ett visst fall innebär ett åsidosättande av en rättighet som en enskild har getts.

47. Följaktligen anser jag att punkt 88 i den överklagade domen är alltför kategorisk. Jag medger dock att ombudsmannen inte har angripit den delen av domen.

48. Hur det än må vara med den saken, följer det av det ovan anförda att överklagandet ska bifallas såvitt avser den första grundens första del.

c) Den första grundens andra del: Huruvida åsidosättandet av TUM-principen, som består i en förvanskning av parlamentets yttrande av den 22 mars 2007, är klart

49. Överklagandet ska också bifallas såvitt avser den första grundens andra del.

50. Tribunalen likställde nämligen, i punkt 142 i den överklagade domen, misstaget som bestod i att förvanska innehållet i parlamentets yttrande av den 22 mars 2007 med en bristande omsorg i utredningen av ärendet, vilket utgjorde en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten. Tribunalen slog helt enkelt fast att ”[o]mbudsmannen förfogar … inte över något utrymme för skönsmässig bedömning när [hon] ska bilda sig en uppfattning om innehållet i en handling”.

51. Även om detta uttalande är korrekt, räcker det inte i sig för att fastställa misstagets allvar. I synnerhet undersökte inte tribunalen huruvida misstaget var avsiktligt och huruvida det var ursäktligt ( 47 ) – särskilt mot bakgrund av den omständigheten att ombudsmannen i första instans hävdade att det bara var ett misstag, och att det hade rättats till. I alla avseenden är den omständigheten att ombudsmannen medgav att hon hade begått ett misstag irrelevant.

52. Jag anser i synnerhet att det nu aktuella målet skiljer sig i grund och botten från situationen i målet M. I det målet ansågs den omständigheten att ombudsmannen rättade till ett inledande misstag (som bestod i att en EU‑tjänsteman namngavs i den offentliga versionen av ett beslut av ombudsmannen i samband med ett ärende rörande bristfällig handläggning) inte minska allvaret i det aktuella åsidosättandet av unionsrätten. ( 48 ) I förevarande mål framgår däremot inte omedelbart allvaret i förvanskningen av innehållet i parlamentets yttrande av den 22 mars 2007, i synnerhet varför detta misstag inte kunde rättas till.

53. Det förhållandet att tribunalen, i punkt 102 i den överklagade domen, uppgav att ”[m]isstaget … utgör bristande omsorg … med avseende på en omständighet som ombudsmannen själv betraktar som relevant” har inte någon betydelse. Detta uttalande ligger till grund för slutsatsen att det förelåg ett åsidosättande av TUM-principen, och inte att detta åsidosättande var tillräckligt klart.

54. I motsats till vad Claire Staelen har hävdat framgår det inte heller av punkt 290 i den överklagade domen att överträdelsen var tillräckligt klar. Under alla omständigheter och som ombudsmannen har hävdat kan den omständigheten att tribunalen, i punkterna 291 och 292 i den överklagade domen, bedömde huruvida de åtgärder som ombudsmannen hade vidtagit kunde kompensera den ideella skada som Claire Staelen påstods ha lidit inte ändra detta, eftersom den diskussionen avser uppskattningen av skadans omfattning och inte huruvida åsidosättandet var klart. ( 49 )

55. Tribunalen har faktiskt inte gett någon riktig förklaring till, vilket den borde ha gjort, ( 50 ) på vilket sätt ombudsmannens bristande omsorg utgjorde en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten. Även om det ansågs att resonemanget underförstått följer av punkt 88 i den överklagade domen, skulle domen vara motsägelsefull, eftersom tribunalen inledde sin bedömning genom att, i punkt 72 i den överklagade domen, ange att om ombudsmannen förfogar över ett obefintligt utrymme för skönsmässig bedömning, ”kan” redan den omständigheten att unionsrätten har åsidosatts i sig räcka för att det ska vara fråga om en tillräckligt klar överträdelse.

56. Jag anser därför att tribunalen under alla omständigheter inte på ett lämpligt sätt fullgjorde sin skyldighet att motivera varför ombudsmannens förvanskning av innehållet i parlamentets yttrande av den 22 mars 2007 utgjorde ett tillräckligt klart åsidosättande av TUM-principen.

d) Den första grundens tredje del: Huruvida åsidosättandet av TUM-principen, som består i en underlåtenhet att undersöka huruvida den aktuella informationen hade översänts till de andra EU-organen, är klart

57. Den första grundens tredje del rör tribunalens slutsats att ombudsmannen, genom att underlåta att undersöka huruvida den aktuella informationen hade översänts till de andra EU-organen, åsidosatte TUM-principen på ett tillräckligt klart sätt för att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar skulle uppkomma.

58. I punkt 143 i den överklagade domen slog tribunalen särskilt fast att ombudsmannen ”har … inte visat att [hon] fått fram, eller haft till sitt förfogande, de relevanta uppgifterna för att kunna veta huruvida förteckningen över godkända sökande i fråga hade överlämnats till unionens institutioner, organ och byråer mellan den 17 maj 2005 och den 14 maj 2007 …, eller när och hur detta skedde”. Därefter angav tribunalen att denna underlåtenhet att handla omsorgsfullt utgjorde en tillräckligt klar överträdelse.

59. Som ombudsmannen korrekt har noterat, bygger denna slutsats på den tolkning av rättspraxis som gjordes i punkt 86 i den överklagade domen. Eftersom jag anser att den tolkningen är felaktig, så är följaktligen även punkt 143 i den överklagade domen felaktig.

60. Om domstolen, i motsats till mig, inte skulle anse att punkt 86 i den överklagade domen är felaktig, är min uppfattning den att tribunalen i vilket fall som helst gjorde en felaktig rättstillämpning genom att inte på ett lämpligt sätt fullgöra sin motiveringsskyldighet.

61. Tribunalen har faktiskt inte gett någon riktig förklaring till varför ombudsmannens underlåtenhet att undersöka huruvida den aktuella informationen hade översänts till de andra EU-organen gav upphov till ett tillräckligt klart åsidosättande av TUM-principen. Enbart det faktum att tribunalen har uppgett att ombudsmannen inte har visat att hon fått fram, eller haft till sitt förfogande, de relevanta uppgifterna förklarar inte misstagets allvar, utan avser snarare att ombudsmannen är tvungen att bära risken för bristen på bevis i det avseendet. Beträffande huruvida resonemanget kan vara underförstått, hänvisar jag till vad jag har angett ovan i punkt 55.

62. Härav följer att överklagandet ska bifallas såvitt avser den första grundens tredje del.

e) Den första grundens fjärde del: Huruvida åsidosättandet av TUM-principen, som består i en underlåtenhet att undersöka huruvida den aktuella informationen hade översänts till parlamentets generaldirektorat, är klart

63. Efter att ha slagit fast att ombudsmannen ”inte [har visat att hon har] utrett eller ens haft till sitt förfogande de relevanta uppgifterna för att kunna bedöma huruvida [den aktuella] informationen överlämnats”, drog tribunalen i punkt 144 i den överklagade domen slutsatsen att ombudsmannens underlåtenhet att undersöka huruvida den aktuella informationen hade översänts till parlamentets generaldirektorat var tillräckligt klar för att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar skulle uppkomma.

64. Som ombudsmannen korrekt har noterat beror denna slutsats också på den felaktiga tolkning av rättspraxis som gjordes i punkt 86 i den överklagade domen.

65. I vilket fall som helst anser jag, av liknande skäl som dem som har angetts ovan i punkterna 60 och 61, att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den underlät att fullgöra sin skyldighet att motivera varför ombudsmannens underlåtenhet att undersöka huruvida den aktuella informationen hade översänts till parlamentets andra generaldirektorat utgjorde ett tillräckligt klart åsidosättande av TUM‑principen.

66. Följaktligen ska överklagandet även bifallas såvitt avser den första grundens fjärde del, och följaktligen såvitt avser hela denna grund.

C – Den andra grunden: Unionens skadeståndsansvar uppkommer på grund av att ombudsmannen åsidosatte TUM-principen under undersökningen på eget initiativ

1. Parternas argument

67. Till att börja med har ombudsmannen hävdat att tribunalen dömde utöver vad som hade yrkats av parterna (ultra petita), när den bedömde giltighetstiden för förteckningen över godkända sökande med hänsyn till ett åsidosättande av TUM-principen, eftersom Claire Staelens påstående avsåg en uppenbart oriktig bedömning. Vidare har ombudsmannen hävdat att artikel 3.1 och 3.2 i beslut 94/262 ger ombudsmannen befogenhet att samla in bevis på olika sätt och besluta huruvida ytterligare undersökningsåtgärder ska vidtas. Ombudsmannen har hävdat att hon lagligen får stödja sig på information som har lämnats av en institution, i den mån som det inte finns något som ifrågasätter tillförligheten av den aktuella bevisningen. Ombudsmannen har hävdat att hon inte hade någon anledning att stödja sig på parlamentets svar av den 15 november 2010 på den fråga som hon hade ställt under sin undersökning på eget initiativ och Claire Staelen, som hade underrättats om detta svar, reagerade inte på det. Ombudsmannen har gjort gällande att hon inte kunde förutse att parlamentet, nästan tre år senare, skulle rätta denna information, och i vilket fall som helst innehåller den överklagade domen inte någon förklaring till varför hennes misstag var tillräckligt klart. Slutligen har ombudsmannen kritiserat tribunalen för att den felaktigt slog fast först i punkt 113 i den överklagade domen att det var hon som ingav de handlingar som avslöjade felaktigheten i parlamentets yttrande av den 15 november 2010 och därefter i punkt 199 i domen att ”[a]lla [de] ursprungligen godkända sökande åtnjöt … åtminstone en inskrivningstid i … förteckning[en] över godkända sökande på två år, fyra månader och tjugo dagar”, när endast en sökande var införd i denna förteckning under en något längre tid än Claire Staelen, såsom anges i punkt 201 i den överklagade domen. ( 51 )

68. Claire Staelen har hävdat att presumtionen om god tro från administrationens sida kan motbevisas. Claire Staelen anser att när ombudsmannen väl har slagit fast att ett klagomål kan tas upp till prövning, har informationens tillförlitlighet faktiskt ifrågasatts. God tro hos de personer som ingett klagomål bör, enligt Claire Staelens mening, gå före administrationens goda tro, eftersom ombudsmannens undersökningar sker i dessa personers intresse. Claire Staelen har dragit slutsatsen att tribunalen inte gjorde någon felaktig bedömning när den fann att ombudsmannen inte hade tillräcklig bevisning att grunda sitt beslut på och att detta fel var allvarligt nog för att skadeståndsansvar skulle uppkomma för unionen.

2. Bedömning

69. Ombudsmannens påstående att tribunalen dömde utöver vad som hade yrkats av parterna (ultra petita) kan inte godtas. Som har angetts ovan i punkterna 38 och 39, finns det nämligen ett nära samband mellan TUM-principen och ombudsmannens utrymme för skönsmässig bedömning att välja huruvida och på vilket sätt hennes undersökning ska genomföras. Tribunalen omdefinierade på intet sätt föremålet för talan, utan kvalificerade Claire Staelens påstående att det skett en uppenbart oriktig bedömning som ett åsidosättande av TUM-principen, vilket den hade rätt att göra. ( 52 )

70. Resten av denna grund är, enligt min uppfattning, uppdelad i två delgrunder: För det första har ombudsmannen hävdat att hon inte åsidosatte TUM-principen när hon inte genomförde ytterligare undersökningar efter det svar som parlamentet gav. För det andra har ombudsmannen hävdat att hennes agerande i vilket fall som helst inte var tillräckligt klart för att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar skulle aktualiseras. Jag ska pröva grunden i denna ordning.

a) Den andra grundens första del: Det påstådda åsidosättandet av TUM-principen genom att förlita sig på parlamentets yttrande av den 22 mars 2007

71. De avsnitt som särskilt har kritiserats av ombudsmannen, nämligen punkterna 199, 205 och 223 i den överklagade domen, avser alla det argument som återges i punkt 197 i domen och som avser att ombudsmannen begick ett misstag när hon inte fann att Claire Staelen hade diskriminerats vad gäller under hur lång tid hon var inskriven i förteckningen över godkända sökande jämfört med de övriga godkända sökandena.

72. Som en ordningsfråga kan jag inte utesluta möjligheten att ombudsmannen har fog för sin kritik mot de faktiska konstateranden som det har hänvisats till ovan i punkt 67. Även om ombudsmannen inte har gjort gällande att tribunalen missuppfattade de faktiska omständigheterna i målet i första instans, är denna kritik verkningslös, eftersom dessa eventuella fel är oväsentliga. Vad först beträffar den felaktiga användningen av uttrycket ”åtminstone”, uppgav tribunalen helt enkelt – och med rätta – i punkt 203 i den överklagade domen att parlamentets förklaring var felaktig. Vidare, även om det av handlingarna i målet framgår att en mycket viktig handling från parlamentet, i vilken det angavs att dess yttrande av den 15 november 2010 var felaktigt, ingavs på initiativ av Claire Staelen snarare än av ombudsmannen, ( 53 ) hänvisas det inte till denna specifika handling i punkt 113 i den överklagade domen. Den omständigheten att handlingen ingavs på Claire Staelens begäran är därför inte avgörande.

73. Hur det än må vara med den saken, anser jag inte att tribunalen rimligen kunde slå fast, såsom den gjorde i punkt 205 i den överklagade domen, att ombudsmannen åsidosatte TUM-principen genom att, vid avslutandet av hennes undersökning på eget initiativ, inta ståndpunkten att parlamentet inte hade gjort sig skyldigt till bristfällig handläggning ”utan att ha erhållit tillräckligt med uppgifter som vittnar om tidpunkten för rekrytering av var och en av dessa godkända sökande och dessa förklaringar har visat sig vara grundlösa”.

74. Vad särskilt avser det faktum att förklaringarna senare visade sig vara grundlösa, betvivlar jag starkt att bedömningen av huruvida en myndighet har iakttagit TUM-principen kan med giltig verkan vara avhängig endast eller huvudsakligen av händelser som inträffat efter det påtalade beteendet. Ett fel kan inte fastställas enbart med facit i hand.

75. Om vi därefter övergår till punkt 204 i den överklagade domen slog tribunalen, i ett allmänt uttalande, fast att ”[d]en omständigheten att en förklaring som en institution ger till ombudsmannen under en undersökning kan förefalla övertygande befriar inte ombudsmannen från [hennes] ansvar att försäkra sig om att de faktiska omständigheter på vilka denna förklaring bygger, visar sig överensstämma med verkligheten då denna förklaring utgör den enda grundvalen för [hennes] konstaterande att det inte förekommit någon bristfällig handläggning från denna institutions sida”. Detta uttalande är dock helt enkelt inte tillräckligt för att visa att ombudsmannen inte iakttog TUM‑principen.

76. Som förklarats ovan i punkt 32, är iakttagandet av TUM-principen avhängigt av de relevanta faktiska omständigheterna och de tillämpliga bestämmelser som reglerar det aktuella förfarandet och administrationens verksamhet. En alltför kategorisk ståndpunkt, som den som angavs i punkt 204 i den överklagade domen, gör därför varken till eller från. Åtminstone ger den felaktigt intrycket av att om bara ombudsmannen hade grundat sin ståndpunkt på två påståenden, skulle hon ha iakttagit denna princip.

77. Beaktande av de relevanta faktiska omständigheterna och de tillämpliga bestämmelserna bekräftar ståndpunkten att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning.

78. Vad beträffar de relevanta faktiska omständigheterna ska det för det första påpekas, såsom ombudsmannen har hävdat utan att motsägas av Claire Staelen, att några kommenterar till parlamentets yttrande av den 15 november 2010 inte lämnades av Claire Staelen som, såsom anges i punkt 26 i den överklagade domen, dessförinnan uttryckligen hade begärt att ombudsmannen inte skulle skriva till henne. Det lämnades inte heller några kommentarer av de personer som agerade på Claire Staelens vägnar efter hennes begäran om att den direkta kommunikationen skulle upphöra. ( 54 )

79. För det andra framgår det av punkt 42 i den överklagade domen att det inte fanns grund för fortsatta undersökningar med hänsyn till att Claire Staelen motsatte sig undersökningen på eget initiativ och att den saknade större allmänt intresse. Följaktligen avslutade ombudsmannen denna undersökning, vilken – vill jag erinra om – inleddes i syfte att rätta till saker som Claire Staelen ansåg var felaktiga.

80. För det tredje finns det inget i de faktiska omständigheter som tribunalen redogjorde för som gör att slutsatsen kan dras att ombudsmannen inte kunde förlita sig på parlamentets yttrande av den 15 november 2010, oavsett om det berodde på dess tidigare agerande eller något annat.

81. Vad beträffar de tillämpliga bestämmelserna har jag redan närmare, i punkt 41 ovan, förklarat det omfattande utrymme för skönsmässig bedömning som ombudsmannen åtnjuter. Enligt artikel 9.1 i beslut 94/262 utövar dessutom ombudsmannen sitt ämbete i unionens och unionsmedborgarnas allmänna intresse – och inte enbart, såsom Claire Staelen har påstått, som ett redskap för att främja enskilda intressen. Eftersom bedömningen av detta allmänintresse – vare sig den sker till följd av ett klagomål eller på eget initiativ – är beroende av omständigheterna i varje enskilt fall, finns det inte anledning att vare sig begränsa antalet relevanta kriterier som ombudsmannen kan stödja sig på vid utövandet av sin befogenhet att göra skönsmässiga bedömningar eller att omvänt kräva att ombudsmannen uteslutande ska använda vissa kriterier. ( 55 ) Detta gäller kanske särskilt undersökningar som har inletts på ombudsmannens eget initiativ. Ändå bortsåg tribunalen från parlamentets svar av den 15 november 2010 och det förhållandet att ombudsmannen ansåg det vara övertygande. Detta tillvägagångssätt, varigenom tribunalen ersatte ombudsmannens bedömning med sin egen, är oförenligt med ombudsmannens specifika ämbete.

82. Vidare strider det mot de grundläggande principerna i unionsrätten, vilka reglerar hur ombudsmannen ska genomföra sina undersökningar.

83. Jag vill först erinra om att unionens organ ska samarbeta lojalt med varandra ( 56 ) och att unionsdomstolarna är behöriga att pröva huruvida denna skyldighet har fullgjorts på ett korrekt sätt. I samhällen där rättsstatsprincipen gäller kräver detta, som en naturlig följd, en skyldighet att vara sanningsenlig. Följaktligen föreligger det en presumtion – som går att motbevisa – för att yttranden från dessa organ är korrekta. ( 57 ) Om ett yttrande av ett EU-organ utgör ett fullständigt svar på ombudsmannens frågor, står det inte ombudsmannen fritt att i efterhand kritisera sanningsenligheten i eller de bakomliggande motiven till dessa uttalanden utan att det föreligger goda skäl för att göra det. Om ett fullständigt svar inte finns tillgängligt kan och med all sannolikhet måste emellertid ombudsmannen fortsätta sin undersökning. Claire Staelens påstående att presumtionen är motbevisad då ombudsmannen slår fast att ett klagomål kan tas upp till prövning saknar stöd i beslut 94/262: den omständigheten att ett klagomål kan tas upp till prövning visar inte att det är välgrundat, eftersom de regler om upptagande till sakprövning som finns i det beslutet är rent formella till sin art (se bland annat artikel 2.2–2.4, 2.7 och 2.8 i beslut 94/262). Att hävda motsatsen skulle frånta artikel 3.6 i beslut 94/262, som endast hänvisar till eventuella fall av fel eller försummelse, dess syfte.

84. Vidare är det principen om fri bevisprövning som gäller i unionsrätten och det enda relevanta kriteriet för att värdera den förebringade bevisningen utgörs av dess trovärdighet. ( 58 ) När bevisningen är tillräckligt trovärdig och tillförlitlig kan det följaktligen vara onödigt att genomföra ytterligare undersökningar.

85. Kort sagt ger varken de relevanta faktiska omständigheterna eller de tillämpliga bestämmelserna stöd för uppfattningen att ombudsmannen åsidosatte TUM-principen.

86. Felaktigheten i parlamentets yttrande av den 15 november 2010 gjorde det faktiskt inte i sig möjligt för tribunalen att slå fast att ombudsmannen hade åsidosatt TUM-principen.

87. Det ska hållas i minnet att tribunalen slöt sig till att TUM-principen hade åsidosatts i huvudsak av en jämförelse mellan den faktiska tid då Claire Staelen var införd i förteckningen över godkända sökande och det svar som parlamentet gav den 15 november 2010. På grundval av de uppgifter som framkom under förfarandet i första instans slog tribunalen fast att Claire Staelens namn var infört i förteckningen under en månad och åtta dagar kortare tid än den enda andra godkända sökande som fortfarande fanns kvar i förteckningen, och att det svar som parlamentet gav den 15 november 2010 var felaktigt. Till att börja med bekymrar det mig att tribunalen tycks ha sammankopplat frågan huruvida ombudsmannen visade bristande omsorg med den separata frågan huruvida det verkligen förelåg diskriminering. Om man för resonemangets skull antar att parlamentet hade avgett ett yttrande som överensstämde med dessa slutsatser, säger det sig självt att enbart den omständigheten att namnet på en annan sökande fanns med på denna förteckning lite mer än en månad längre än Claire Staelen inte skulle göra det möjligt att dra slutsatsen att hon inte hade varit införd i denna förteckning under en i väsentligen jämförbar tid som de övriga sökande, och än mindre att det skulle ha varit försumligt av ombudsmannen att göra det. På sin höjd är uppgifterna otillräckliga.

88. Även om parlamentets yttrande av den 15 november 2010 mycket senare visade sig vara felaktigt, betyder det följaktligen inte att ombudsmannen brast i omsorg. Det framgår snarare att Claire Staelen inte styrkte sitt påstående att hon hade utsatts för diskriminering vilket ombudsmannen, av omsorg, var skyldig att undersöka vidare.

89. På grundval av detta anser jag att överklagandet ska bifallas såvitt avser den andra grundens första del.

b) Den andra grundens andra del: Aktivering av unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar

90. Om domstolen skulle slå fast att ombudsmannen åsidosatte TUM‑principen, vill jag påpeka att tribunalens slutsats att det förelåg ett tillräckligt klart åsidosättande av denna princip, i punkt 205 i den överklagade domen, grundar sig på den allmänna ståndpunkt som intogs i punkt 86 i nämnda dom, vilken jag anser är felaktig.

91. Jag vill – till stöd för vad jag har angett ovan i punkt 46 – tillägga att inom ramen för en undersökning som har inletts av ombudsmannen på hennes eget initiativ, kommer iakttagandet av TUM-principen typiskt sett inte att ha till syfte att skydda en viss medborgares rättigheter, utan snarare att skydda integriteten i undersökningen av huruvida det har förekommit en bristfällig handläggning. Såsom ombudsmannen klargjorde vid förhandlingen har hon inte anfört några invändningar – åtminstone inte i formell mening – mot slutsatsen i punkt 88 i den överklagade domen.

92. Under alla omständigheter, och av liknande skäl som dem som har angetts ovan i punkterna 60 och 61, gjorde tribunalen sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att den – förutom att hänvisa till sitt allmänna resonemang i punkterna 84–86 i den överklagade domen – inte förklarade varför ombudsmannens underlåtenhet att genomföra ytterligare undersökningar efter mottagandet av parlamentets yttrande utgjorde ett tillräckligt klart åsidosättande av TUM-principen.

93. Härav följer att överklagandet ska bifallas såvitt avser den andra grundens andra del, och följaktligen såvitt avser den andra grunden i sin helhet.

D – Den tredje grunden: Aktivering av unionens skadeståndsansvar på grund av att ombudsmannen åsidosatte skyldigheten att iaktta en rimlig tidsfrist

1. Parternas argument

94. Ombudsmannen är överens med tribunalen om att hennes svar av den 1 juli 2008 på Claire Staelens skrivelser av den 19 oktober 2007 och den 24 januari 2008 kom orimligt sent, men har hävdat att tribunalen inte har förklarat på vilket sätt detta utgör ett tillräckligt klart åsidosättande av skyldigheten att iaktta en rimlig tidsfrist som kan medföra att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar uppkommer. Enligt ombudsmannens mening innebär den ståndpunkt som tribunalen intog i punkt 269 i den överklagade domen att det felaktigt sätts likhetstecken mellan ett åsidosättande av denna skyldighet och erläggande av skadestånd. Under alla omständigheter har ombudsmannen hävdat att tribunalen underlät att beakta samtliga relevanta omständigheter, däribland det faktum att ombudsmannen bad om ursäkt för det sena svaret.

95. Claire Staelen har, även om det ingår i den del av hennes svarsskrivelse som avser den första grundens andra del, gjort gällande att tribunalen på ett tillräckligt sätt förklarade, i punkt 290 i den överklagade domen, varför det sena svaret utgjorde en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten.

2. Bedömning

96. När det inte finns några särskilda bestämmelser som reglerar de tillämpliga tidsfristerna, kräver rättssäkerhetsprincipen att unionsorganen utövar sina befogenheter inom skälig tid. Frågan huruvida en handläggningstid ska anses vara skälig ska bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter i det enskilda fallet och i synnerhet med hänsyn till tvistens betydelse för den berörde, ärendets komplexitet och de olika steg i förfarandet som unionsinstitutionen har vidtagit samt parternas uppträdande under förfarandets gång. Bedömningen av huruvida en handläggningstid är skälig kan i vilket fall som helst inte fastställas med hänvisning till en bestämd längsta tidsgräns som fastställts på ett abstrakt sätt. ( 59 )

97. Det är utrett att ombudsmannen åsidosatte skyldigheten att iaktta en rimlig tidsfrist när hon den 1 juli 2008 besvarade Claire Staelens skrivelser av den 19 oktober 2007 och den 24 januari 2008. Det svaret kom mer än åtta respektive fem månader efter Claire Staelens skrivelser. Genom denna grund har ombudsmannen kritiserat den omständigheten att detta åsidosättande, i punkt 269 i den överklagade domen, betecknades som en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel. I den punkten slog tribunalen fast att ”[e]ftersom sökanden har rätt att få sina skrivelser behandlade inom en skälig tidsfrist utgör den omständigheten att en skälig tidsfrist överskreds en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att tillerkänna enskilda rättigheter för att kunna ge upphov till skadeståndsansvar för unionen”.

98. Därigenom slog tribunalen samman, å ena sidan, kriteriet om en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel – vilket avser en bedömning som grundas på de kriterier som nämndes i domen Brasserie du pêcheur ( 60 ) – med, å andra sidan, kravet att EU-organ ska utöva sina befogenheter inom skälig tid – vilket grundas på andra kriterier, nämligen de som har angetts ovan i punkt 96. Enligt rättspraxis krävs det dock, för att unionens skadeståndsansvar ska uppkomma, att ett orimligt dröjsmål visar på en uppenbar brist på omsorg. ( 61 )

99. Ombudsmannen har därför fog för att hävda att tribunalen satte likhetstecken mellan varje åsidosättande av skyldigheten att iaktta en rimlig tidsfrist och en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel. Det återspeglar i själva verket det allmänna uttalande som har gjorts ovan i punkt 86 i den överklagade domen. Av de skäl som har angetts ovan i punkterna 35–43, bygger denna ståndpunkt på en felaktig rättstillämpning.

100. Av de skäl som har angetts ovan i punkt 54 kan vidare Claire Staelens argument att tribunalen förklarade varför dröjsmålet är tillräckligt klart inte godtas.

101. Slutligen följer det härav att jag även anser att tribunalen inte angav några skäl till varför det orimligt sena svaret utgjorde en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten. Under alla omständigheter hänvisar jag, i tillämpliga delar, till de påpekanden som har gjorts ovan i punkterna 60 och 61.

102. På grundval av detta föreslår jag att överklagandet ska bifallas såvitt avser den tredje grunden.

E – Den fjärde grunden: Huruvida den ideella skada som Claire Staelen har lidit är ersättningsgill

1. Parternas argument

103. Ombudsmannen anser visserligen att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den i punkt 290 i den överklagade domen slog fast att ombudsmannens agerade medförde ett förlorat förtroende för detta organ och hon har beklagat att detta agerande gav upphov till frustration för Claire Staelen, men ombudsmannen har dock ifrågasatt hur dessa omständigheter kunde likställas med ideell skada. Ombudsmannen har hävdat att tribunalen begick ett fel genom att inte ge någon förklaring i det avseendet.

104. Claire Staelen har hävdat att tribunalen inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vad beträffar den ideella skadan, utan snarare underskattade hennes skada.

2. Bedömning

105. Jag vill erinra om att när tribunalen har konstaterat förekomsten av en skada, är den ensam behörig att inom ramen för talan bedöma hur och med vilket belopp en skada ska ersättas. För att domstolen ska kunna utföra sin prövning av tribunalens dom måste dock domen ha en tillräcklig motivering och, vad avser bedömningen av en skadas omfattning, ange vilka kriterier som beaktats när beloppets storlek har bestämts. ( 62 ) Omvänt är tribunalens rättsliga kvalificering av själva förekomsten av en skada också en fråga som omfattas av domstolens prövning i ett överklagande.

106. I punkt 290 i den överklagade domen slog tribunalen fast att de olika fel som ombudsmannen begått hade gett upphov till ”en känsla av förlorad tid och energi och lett till att [Claire Staelen] förlorat förtroendet för detta organ”. ( 63 ) Även om tribunalen, i punkt 291 i nämnda dom, ansåg att hennes skada lindrades genom vissa åtgärder som ombudsmannen hade vidtagit, slog den därefter, i punkt 292, fast att dessa åtgärder inte fullt ut kompenserade denna skada, som den i punkt 294 värderade i överensstämmelse med rätt och billighet (ex aequo et bono) till 7000 euro.

107. Det följer av fast rättspraxis vad beträffar det andra villkoret för att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar ska uppkomma, vilket avser skadan, att det enligt detta villkor krävs att skadan ska vara faktisk och säker när skadestånd begärs. ( 64 )

108. De krav som ska vara uppfyllda för att ideell skada ska anses vara ersättningsgill tycks förståeligt nog vara höga, och domstolen har inte sänkt dessa krav när den har uppmanats att göra det. ( 65 ) Särskilt inom ramen för en skadeståndstalan som har väckts i anslutning till en talan om ogiltigförklaring, utgör en ogiltigförklaring av den angripna rättsakten normalt sett lämplig ersättning för eventuell ideell skada, med följden att yrkandet om skadestånd kanske inte fyller något syfte. ( 66 ) Vidare kan oklara yrkanden om skadestånd för ideell skada inte ge rätt till skadestånd. Till exempel har domstolen inte beviljat skadestånd för ideell skada som har samband med ett ”långvarigt tillstånd av ovisshet” vad avser karriärutveckling. ( 67 ) Jag antar därför att ju mer ovanligt yrkandet om skadestånd för ideell skada är, desto större är behovet av att den som framställer yrkandet motiverar det objektivt sett. För att domstolen ska utföra sin prövning på lämpligt sätt, måste detta följaktligen vara förenat med ett mer detaljerat resonemang från tribunalens sida, om den anser att ett sådant yrkande ska bifallas.

109. När den skada som uppstått är särskilt allvarlig och när erkännandet av den rättsstridighet som begåtts inte är tillräckligt, kan det dock i undantagsfall vara lämpligt att bevilja skadestånd för ideell skada. I exempelvis domen Culin hade sökandens ansökan om befordran inom kommissionen avslagits. Kommissionens svar på sökandens klagomål innehöll en negativ bedömning av hans ledarförmåga, som visade sig vara felaktig. Domstolen slog fast att denna bedömning i sig var kränkande. Den hade vidare fått stor spridning inom kommissionen, vilket orsakade sökanden en säker ideell skada, oberoende av beslutet att avslå hans ansökan. Denna skada avhjälptes inte helt och hållet genom publiceringen av en rättelse i ett tillägg och inte heller genom att avslagsbeslutet ogiltigförklarades. Domstolen förpliktade därför kommissionen att betala en fransk franc i symbolisk ersättning för den ideella skadan. ( 68 )

110. I målet M slog tribunalen likaså fast att den omständigheten att en tjänsteman vid kommissionen namngavs i en offentliggjord ursprungsversion av ett beslut av ombudsmannen kränkte tjänstemannens rättigheter och fläckade hans anseende, varför tjänstemannen fick 10000 euro i skadestånd för ideell skada. ( 69 )

111. Så är emellertid långtifrån fallet i det nu aktuella målet.

112. Till skillnad från i de ovannämnda målen, förklarade nämligen inte tribunalen på vilket sätt Claire Staelens påstått förlorade förtroende för ombudsmannens ämbete påverkade henne personligen och på djupet. I själva verket borde det snarare vara ombudsmannen som skulle ha påverkats på det sättet: det var inte Claire Staelens anseende som fläckades av de ageranden som tribunalen funnit vara rättsstridiga.

113. För övrigt anser jag generellt att en metod som består i att skadestånd beviljas för ideell skada på grund av ett förlorat förtroende för offentliga organ inte är övertygande. Med hänsyn till att offentliga organ alltid kan begå och faktiskt begår misstag dagligen, ska jag avstå från att spekulera i huruvida sådant förtroende kan skapas och gå förlorat, och endast påpeka att en sådan metod endast i onödan skulle främja en kultur av processande.

114. Vad beträffar erkännandet av den skada som Claire Staelen lidit i form av hennes känsla av förlorad tid och energi, räcker det att påpeka att tribunalen uppenbarligen underlät att förklara hur den kom fram till slutsatsen att den omständigheten att Claire Staelen hade denna känsla gav henne rätt till skadestånd. Även om det kan vara svårt att uppskatta omfattningen av en skada som härrör från vissa typer av ideell skada, kan skadestånd för en sådan skada inte beviljas enbart på grundval av ett subjektivt uttalande av den part som begär ersättning för skadan, utan skadan måste även vara möjlig att kontrollera utåt och objektivt sett.

115. De skäl som anges i punkterna 291 och 292 i den överklagade domen förklarar varför vissa åtgärder som ombudsmannen vidtog inte kompenserade Claire Staelens påstådda ideella skada fullt ut, men förklarar inte varför denna skada var ersättningsgill till att börja med.

116. Genom att slå fast att det förlorade förtroendet och känslan av förlorad tid och energi som Claire Staelen upplevde kunde ge upphov till en ersättningsgill skada, gjorde sig tribunalen följaktligen skyldig till felaktig rättstillämpning i materiellt hänseende, men även i processuellt hänseende genom att inte ange några skäl till detta. Följaktligen ska överklagandet bifallas såvitt avser den fjärde grunden.

F – Den femte grunden: Orsakssammanhang

1. Parternas argument

117. Ombudsmannen har med hänvisning till punkt 293 i den överklagade domen hävdat att en av de oegentligheter som tribunalen fastställde hade samband med undersökningen på eget initiativ. Genom att citera punkt 292 i den överklagade domen har ombudsmannen gjort gällande att det inte kan finnas något orsakssamband. Tribunalen gjorde sig följaktligen skyldig till felaktig rättstillämpning.

118. Claire Staelen har inte tagit ställning till denna grund för överklagandet.

2. Bedömning

119. När det gäller unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar utgör frågan huruvida det finns ett orsakssamband mellan den skadeståndsgrundande omständigheten och själva skadan, vilket är ett villkor för att unionen ska ådra sig sådant ansvar, en rättsfråga, som följaktligen ska prövas av domstolen. ( 70 ) Det orsakssamband som krävs för att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar ska uppkomma enligt artikel 340 andra stycket FEUF är uppfyllt, när skadan är en direkt följd av den culpösa handlingen i fråga. ( 71 )

120. Det framgår av överklagandet att ombudsmannen, i samband med den femte grunden, har ifrågasatt punkt 293 i den överklagade domen, tolkad mot bakgrund av punkt 292 i samma dom.

121. I punkt 293 i den överklagade domen slog tribunalen fast att ”[d]et rättsstridiga handlande som ombudsmannen gjort sig skyldig till är … den avgörande orsaken till att [Claire Staelen] förlorade förtroendet för ombudsmannens ämbete och till uppfattningen om att klagomålet inneburit förlust av tid och energi. Det finns således ett orsakssamband mellan det rättsstridiga handlandet och den påstådda ideella skadan i den mening som avses i rättspraxis …”

122. Ombudsmannen har hävdat att det fel som begicks inom ramen för undersökningen på eget initiativ, nämligen underlåtenheten att genomföra ytterligare undersökningar efter parlamentets yttrande av den 15 november 2010, inte kan ha orsakat Claire Staelens förlorade förtroende för ombudsmannens ämbete, då, enligt punkt 292 i den överklagade domen, den omständigheten ”[a]tt [Claire Staelen] motsatte sig ombudsmannens undersökning på dennes eget initiativ motiverades … av det nämnda förlorade förtroendet”.

123. Som ombudsmannen slutligen medgav vid förhandlingen, har hon emellertid enligt lydelsen i sitt överklagande faktiskt inte angripit slutsatsen i punkt 293 i den överklagade domen, att det fanns ett orsakssamband mellan de fel som begicks och Claire Staelens uppfattning om att klagomålet inneburit förlust av tid och energi. Enligt den sista meningen i punkt 290 i den överklagade domen – vilken inte heller har angripits – berodde denna uppfattning delvis på det fel som bestod i att ombudsmannen underlät att genomföra ytterligare undersökningar efter parlamentets yttrande av den 15 november 2010.

124. Härav följer att även om ombudsmannen kanske har rätt med avseende på detta specifika fel, behöver domslutet i domen inte ändras. Den femte grunden är därför utan verkan.

125. Om domstolen skulle anse att denna grund har verkan, anser jag att överklagandet ska bifallas såvitt avser denna grund. Det framgår nämligen av punkt 292 i den överklagade domen att Claire Staelens förlorade förtroende för ombudsmannens ämbete föregick det fel som hänger samman med att ombudsmannen lade ned undersökningen på eget initiativ. Det har därför inte styrkts att det finns något orsakssamband med avseende på detta fel eller i vart fall framstår de skäl som gavs vara motsägelsefulla.

126. Min huvudsakliga ståndpunkt är emellertid att domstolen inte ska bifalla överklagandet såvitt avser den femte grunden, på grund av att grunden är utan verkan.

G – Följderna av bedömningen

127. Domstolen har ogillat Claire Staelens huvudöverklagande och anslutningsöverklagande. ( 72 ) Den överklagade domen är därför slutgiltig såvitt avser frågan om en utökning av det utomobligatoriska skadeståndsansvar som ombudsmannen har ådragit sig.

128. Vidare framgår det av det ovan anförda att jag anser att överklagandet kan bifallas såvitt avser den första till den fjärde grunden som ombudsmannen har åberopat.

129. Mot bakgrund därav föreslår jag att domstolen ska upphäva punkterna 1, 3 och 4 i domslutet i den överklagade domen, i enlighet med artikel 61 i stadgan. ( 73 ) Jag föreslår även att domstolen själv slutligt ska avgöra målet, i enlighet med samma bestämmelse, eftersom detta är färdigt för avgörande med avseende på Claire Staelens talan om skadestånd avseende ideell skada.

130. Enligt fast rättspraxis förutsätter unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar enligt artikel 340 andra stycket FEUF att flera villkor är uppfyllda, nämligen att det handlande som läggs institutionen eller organet till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan handlandet och den åberopade skadan. ( 74 )

131. Eftersom dessa villkor är kumulativa, är det inte nödvändigt att bedöma de andra villkoren om ett av dessa villkor inte är uppfyllt. ( 75 )

132. Enligt min mening står det klart att ombudsmannen inte överträdde unionsrätten på ett tillräckligt klart sätt vid alla de fem tillfällen som tribunalen pekade ut. Med hänsyn till de omständigheter som ligger till grund för yrkandet om skadestånd för den ideella skada som ombudsmannen påstås ha orsakat under de aktuella undersökningarna, är det inte uppenbart att TUM-principen gav Claire Staelen några rättigheter. Under alla omständigheter förordar jag att domstolen inte ska bedöma sistnämnda fråga i första instans.

133. Det framstår faktiskt som lämpligare att bedöma arten av den ideella skada som Claire Staelen påstås ha lidit.

134. Claire Staelens argument i första instans avseende hennes ideella skada har på lämpligt sätt sammanfattats i punkt 272 i den överklagade domen. I punkterna 288 och 289 i nämnda dom underkände tribunalen med rätta vissa av hennes argument, i den mån som hon krävde ersättning från ombudsmannen för parlamentets påstådda felaktigheter och för hennes påstådda skada som bestod i att ”hon förlorat pengar”.

135. Mot den bakgrunden anser jag, av de skäl som har angetts ovan i punkterna 112–114, att Claire Staelens övriga argument rörande hennes förlorade förtroende för ombudsmannens ämbete och hennes känsla av att ha förlorat tid och energi inte är övertygande. Eftersom bevisbördan åligger Claire Staelen, ( 76 ) drar jag slutsatsen att hennes yrkande om skadestånd för ideell skada inte avser en skada som är faktisk och säker i den mening som avses i artikel 340 FEUF.

136. Eftersom ett av de kumulativa villkoren för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar inte är uppfyllt, föreslår jag att domstolen ska ogilla den återstående delen av Claire Staelens talan om skadestånd för ideell skada och följaktligen ogilla talan i sin helhet.

H – Rättegångskostnader

137. Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen, när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken, besluta om rättegångskostnaderna. Enligt artikel 138.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.

138. Genom domstolens beslut av den 29 juni 2016 ogillades Claire Staelens anslutningsöverklagande och det beslutades att frågan om rättegångskostnader skulle anstå. Jag föreslår nu att domstolen ska bifalla ombudsmannens överklagande och upphäva den överklagade domen. Vidare föreslår jag att domstolen ska ogilla den återstående delen av Claire Staelens talan om skadestånd och följaktligen ogilla talan i sin helhet. I överklagandet har ombudsmannen yrkat att domstolen ska besluta om rättegångskostnaderna på ett rättvist och rimligt sätt. Härav följer att Claire Staelen bör bära sina rättegångskostnader och ersätta ombudsmannens rättegångskostnader som är hänförliga till målet vid tribunalen och målet vid domstolen.

VI – Förslag till avgörande

139. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska — avvisa Claire Staelens yrkande, som framställdes i hennes svarsskrivelse med anledning av överklagandet, om skadestånd för ideell skada, — upphäva punkterna 1, 3 och 4 i domslutet i dom av den 29 april 2015, Staelen/ombudsmannen (T‑217/11, EU:T:2015:238), — ogilla det yrkande om skadestånd som framställdes av Claire Staelen i mål T‑217/11 såvitt avser ideell skada och följaktligen ogilla talan om skadestånd i sin helhet, och — förplikta Claire Staelen att bära sina rättegångskostnader och ersätta ombudsmannens rättegångskostnader i förfarandet vid tribunalen i mål T‑217/11 och vid domstolen i mål C‑337/15 P.

( 1 ) Originalspråk: engelska.

( 2 ) Se, särskilt, dom av den 21 november 1991, Technische Universität München,C‑269/90, EU:C:1991:438, punkt 14. Såsom anges nedan är benämningen på denna princip inte konsekvent, vilket har föranlett mig att välja ett mer neutralt synsätt.

( 3 ) Dom av den 16 december 2008, Masdar (UK)/kommissionen,C‑47/07 P, EU:C:2008:726, punkt 92.

( 4 ) Dom av den 23 mars 2004, ombudsmannen/Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, avkunnad av domstolen i plenum (nedan kallad domen Lamberts).

( 5 ) Dom av den 29 april 2015, Staelen/ombudsmannen, T‑217/11, EU:T:2015:238 (nedan kallad den överklagade domen).

( 6 ) Genom beslut av den 29 juni 2016, ombudsmannen/Staelen, C‑337/15 P, ej publicerat, EU:C:2016:670, och beslut av den 20 juli 2016, Staelen/ombudsmannen, C‑338/15 P, ej publicerat, EU:C:2016:599, ogillade domstolen Claire Staelens eget överklagande och hennes anslutningsöverklagande av den överklagade domen.

( 7 ) Europaparlamentets beslut 94/262/EKSG, EG, Euratom av den 9 mars 1994 om föreskrifter och allmänna villkor för ombudsmannens ämbetsutövning (EGT L 113, 1994, s. 15).

( 8 ) Även om de flesta av de aktuella händelserna rör hennes företrädare, kommer jag för konsekvensens skull att hänvisa till den nuvarande innehavaren av ämbetet som ombudsman, nämligen Emily O’Reilly, som har varit ombudsman sedan den 1 oktober 2013.

( 9 ) I punkterna 1–42 av de 339 punkterna i den överklagade domen anges bakgrunden till tvisten i sin helhet.

( 10 ) Se, vad avser de nuvarande rättegångsreglerna, generaladvokaten Wathelets förslag till avgörande i målet kommissionen/Andersen, C‑303/13 P, EU:C:2015:340, punkt 8, och vad avser de gamla rättegångsreglerna, dom av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkterna 83 och 84. I mål C‑338/15 P yrkade Claire Staelen att domstolen skulle förplikta ombudsmannen att betala samma belopp.

( 11 ) Dom av den 16 december 2008, Masdar (UK)/kommissionen, C‑47/07 P, EU:C:2008:726, punkt 76 och där angiven rättspraxis.

( 12 ) Se, exempelvis, dom av den 12 juli 2005, kommissionen/CEVA och Pfizer, C‑198/03 P, EU:C:2005:445, punkterna 67–69. Se även dom av den 9 september 2008, FIAMM m.fl./rådet och kommissionenC‑120/06 P och C‑121/06 P, EU:C:2008:476, punkt 89.

( 13 ) Se, bland annat, dom av den 19 juli 2012, Alliance One International och Standard Commercial Tobacco/kommissionen och kommissionen/Alliance One International m.fl., C‑628/10 P och C‑14/11 P, EU:C:2012:479, punkt 84.

( 14 ) Instämmande, se Craig, P., kommentar rörande artikel 41 i stadgan, i Peers, S., m.fl. (red.), The EU Charter of Fundamental Rights. A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, s. 1078, punkt 41.28.

( 15 ) Se, beträffande den frågan, Mihaescu Evans, B., The right to good administration at the crossroads of the various sources of fundamental rights in the EU integrated administrative system, Luxembourg Legal Studies, volym 7, Nomos Verlagsgesellschaft, Baden-Baden, 2015, s. 392 och följande sidor (se, särskilt, s. 394–401 beträffande taxonomiska inkonsekvenser vid behandlingen av denna fråga).

( 16 ) Vad beträffar den sistnämnda nivån, se, för en redogörelse för svenska förhållanden, Reichel, J., God förvaltning i EU och i Sverige, Jure Publishing, Stockholm, 2006, s. 489 och följande sidor.

( 17 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 november 1986, Irish Grain Board, 254/85, EU:C:1986:422, punkt 19. Jämför Hoffmann, H., ”Inquisitorial Procedures and General Principles of Law: The Duty of Care in the Case Law of the European Court of Justice”, i Jacobs, L. och Baglay. S. (red.), The Nature of Inquisitorial Processes in Administrative Regimes: Global Perspectives, Ashgate, Farnham, 2013, s. 165.

( 18 ) Dom av den 16 december 2008, Masdar (UK)/kommissionen, C‑47/07 P, EU:C:2008:726, punkt 93.

( 19 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 juni 2007, Internationaler Hilfsfonds/kommissionen, C‑331/05 P, EU:C:2007:390, punkt 24.

( 20 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 november 1986, Irish Grain Board, 254/85, EU:C:1986:422, punkt 16.

( 21 ) Se, vad beträffar nationella myndigheters skyldighet att utreda de faktiska omständigheterna vid genomförandet av unionsrätten, dom av den 21 september 1983, Deutsche Milchkontor m.fl., 205/82–215/82, EU:C:1983:233, punkt 35.

( 22 ) Se, vad beträffar gränserna för de nationella myndigheternas möjlighet att åberopa artikel 36 i EEG-fördraget (nu artikel 36 FEUF), dom av den 20 maj 1976, de Peijper, 104/75, EU:C:1976:67, punkt 18.

( 23 ) Jämför i det avseendet med de bestämmelser som reglerar den närstående – om än skilda – frågan om bevisbörda, såsom artikel 3 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EGT L 1, 2003, s. 1), i dess ändrade lydelse, och, exempelvis, dom av den 3 april 2014, Frankrike/kommissionen, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, punkt 63, beträffande samspelet mellan TUM-principen och bevisreglerna.

( 24 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 1991, Nölle, C‑16/90, EU:C:1991:402, punkt 13.

( 25 ) Se, som ett exempel på detta, dom av den 6 november 2008, Nederländerna/kommissionen, C‑405/07 P, EU:C:2008:613, punkterna 56, 57, 66 och 67.

( 26 ) Se dom av den 16 december 2008, Masdar (UK)/kommissionen, C‑47/07 P, EU:C:2008:726, punkt 91.

( 27 ) Se dom av den 12 juli 2001, Comafrica och Dole Fresh Fruit Europe/kommissionen, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 och T‑225/99, EU:T:2001:184, punkt 134, och dom av den 17 mars 2005, Agraz m.fl./kommissionen, T‑285/03, EU:T:2005:109, punkt 40 (upphävd efter överklagande genom dom av den 9 november 2006, Agraz m.fl./kommissionen, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, endast vad beträffar frågan om skada, eftersom kommissionen inte hade överklagat slutsatsen att det förelåg en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten).

( 28 ) I exempelvis dom av den 12 juli 2001, Comafrica och Dole Fresh Fruit Europe/kommissionen, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 och T‑225/99, EU:T:2001:184, punkt 144, tillade (nuvarande) tribunalen följande: ”Att det konstateras att en institution har gjort sig skyldig till ett fel eller en oegentlighet är i sig inte tillräckligt för att [unionen] skall ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar, såvida inte felet eller oegentligheten kan karakteriseras som bristande omsorg eller bristande aktsamhet” (min kursivering). I dom av den 18 september 1995, Nölle/rådet och kommissionen, T‑167/94, EU:T:1995:169 (nedan kallad domen Nölle II), punkt 89, gjorde (nuvarande) tribunalen åtskillnad mellan att helt åsidosätta TUM-principen och att endast felbedöma omfattningen av de skyldigheter som följer av denna princip.

( 29 ) Jämför med dom av den 28 juni 2007, Internationaler Hilfsfonds/kommissionen, C‑331/05 P, EU:C:2007:390, punkt 24, som i förbigående, i samband med en talan om skadestånd, hänvisade till ”all den omsorg som en stor välrustad organisation är skyldig enskilda”.

( 30 ) Dom av den 9 december 1965, Société anonyme des laminoirs, hauts fourneaux, forges, fonderies et usines de la Providence m.fl./Höga myndigheten, 29/63, 31/63, 36/63, 39/63–47/63, 50/63 och 51/63, EU:C:1965:120, på s. 937 (skadestånd beviljades), och dom av den 30 januari 1992, Finsider m.fl./kommissionen, C‑363/88 och C‑364/88, EU:C:1992:44, punkt 22 (skadestånd beviljades inte). Se även dom av den 15 mars 1995, COBRECAF m.fl./kommissionen, T‑514/93, EU:T:1995:49, punkt 70, i vilken (nuvarande) tribunalen hänvisade till att kommissionen ”klart brustit i [omsorg]”.

( 31 ) Det uttryck som används i den franska språkversionen av domen – som är rättegångsspråket – är ”suffit” (räcker).

( 32 ) Se, exempelvis, dom av den 4 juli 2000, Bergaderm och Goupil/kommissionen, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punkt 44, dom av den 12 juli 2005, kommissionen/CEVA och Pfizer, C‑198/03 P, EU:C:2005:445, punkt 65, och dom av den 19 april 2007, Holcim (Deutschland)/kommissionen, C‑282/05 P, EU:C:2007:226, punkt 47 (min kursivering).

( 33 ) Dom av den 4 juli 2000, Bergaderm och Goupil/kommissionen, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punkt 46; se även dom av den 19 april 2007, Holcim (Deutschland)/kommissionen, C‑282/05 P, EU:C:2007:226, punkt 49.

( 34 ) Se dom av den 5 mars 1996, Brasserie du pêcheur och Factortame, C‑46/93 och C‑48/93, EU:C:1996:79, punkterna 55–57.

( 35 ) Dom av den 11 juli 2007, Schneider Electric/kommissionen, T‑351/03, EU:T:2007:212, punkterna 117 och 118: ”Redan den omständigheten att gemenskapsrätten har överträtts kan medföra att det skall anses vara fråga om en tillräckligt klar överträdelse, om institutionen endast förfogade över ett i hög grad begränsat, eller rentav obefintligt, utrymme för skönsmässig bedömning … Detsamma gäller när svarandeinstitutionen åsidosätter en allmän omsorgsplikt (se, för ett liknande resonemang, … dom av den 27 mars 1990 …, [Grifoni/kommissionen, C‑308/87, EU:C:1990:134], punkterna 13 och 14) eller när den på ett avvikande sätt tillämpar relevanta materiella eller processuella bestämmelser” (min kursivering). Vidare slog domstolen inte fast i sistnämnda dom att varje åsidosättande av TUM-principen är tillräckligt för att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar ska uppkomma.

( 36 ) Se Hoffmann, H., anfört arbete, s. 153 och 154, som hävdar att ”de tillämpliga bestämmelserna och principerna [i EU:s förvaltningsrätt] avser alla aspekter av administrativ verksamhet, såväl sekundärrätt och administrativ normgivning, som beslutsfattande i enskilda fall (dömande verksamhet). De är tillämpliga oberoende av huruvida ett beslut ska baseras på objektiva kriterier eller huruvida administrationen har ett visst utrymme för skönsmässig bedömning”, och särskilt på s. 158, att ”principen om omsorgsplikt är tillämplig på alla steg i ett administrativt förfarande”.

( 37 ) Lika talande är det faktum att tribunalen, såsom ombudsmannen har uppgett, i punkt 205 i den överklagade domen ansåg att ombudsmannen hade åsidosatt TUM-principen i samband med hennes undersökning på eget initiativ i del II.C.2 av domen, vilken avser uppenbart felaktiga bedömningar.

( 38 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 juni 2007, Internationaler Hilfsfonds/kommissionen, C‑331/05 P, EU:C:2007:390, punkt 26.

( 39 ) Dom Lamberts, punkt 50.

( 40 ) Dom Lamberts, punkt 52.

( 41 ) Dom Lamberts, punkt 52 (min kursivering). Suksi, M., har kommentarerat den domen i Common Market Law Review, nr 42, Kluwer Law, Nederländerna, 2005, s. 1773, och hävdat att domstolen utformade en ”princip om självbehärskning”.

( 42 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 oktober 2007, Komninou m.fl./kommissionen, C‑167/06 P, ej publicerad, EU:C:2007:633, punkt 44.

( 43 ) Domen Nölle II, punkt 76.

( 44 ) Vad beträffar huruvida ombudsmannens befogenheter enligt beslut 94/262 ger enskilda rättigheter, har (nuvarande) tribunalen besvarat den frågan nekande, se dom av den 10 april 2002, Lamberts/ombudsmannen, T‑209/00, EU:T:2002:94, punkt 87.

( 45 ) Stadgan har blivit bindande sedan domstolens dom i målet Lamberts avkunnades. I det avseendet omnämns domen Nölle II i de förklaringar som ger vägledning vid tolkningen av stadgan (EUT C 303, 2007, s. 17) avseende artikel 41 i nämnda stadga, vilka i enlighet med artikel 6.1 tredje stycket FEU och artikel 52.7 i stadgan ska beaktas vid tolkningen av denna.

( 46 ) Domen Nölle II, punkt 76.

( 47 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 mars 1996, Brasserie du pêcheur och Factortame, C‑46/93 och C‑48/93, EU:C:1996:79, punkt 56. Även om den punkten refererar till ”den ursäktliga … karaktären av en … rättsvillfarelse”, finns det inget som hindrar att detta kriterium tillämpas även på sakfel, med hänsyn till att nämnda punkt inte ger en uttömmande uppräkning av relevanta omständigheter.

( 48 ) Dom av den 24 september 2008, M/ombudsmannen, T‑412/05, ej publicerad, EU:T:2008:397 (se, särskilt, punkt 134). Se även dom av den 7 februari 1990, Culin/kommissionen, C‑343/87, EU:C:1990:49, punkt 28.

( 49 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 oktober 2014, Giordano/kommissionen, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, punkterna 37–40.

( 50 ) Se, bland annat, dom av den 26 maj 2016, Rose Vision/kommissionen, C‑224/15 P, EU:C:2016:358, punkt 24 och där angiven rättspraxis.

( 51 ) Punkt 201 i den engelska språkversionen av den överklagade domen innehåller ett översättningsfel, eftersom plural används däri (”… shorter than that for the other successful candidates …”), medan den franska språkversionen av domen – som var rättegångsspråket – hänvisar till ”… une durée inférieure à celle d’un des autres lauréats du concours …” (min kursivering på båda ställena).

( 52 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 juli 2008, Chronopost/UFEX m.fl., C‑341/06 P och C‑342/06 P, EU:C:2008:375, punkt 75 och där angiven rättspraxis.

( 53 ) Det framgår av de handlingar som ingavs i första instans att tribunalen, till följd av en begäran om detta som Claire Staelen framställde den 12 februari 2014, begärde genom beslut av tribunalens kansli av den 20 mars 2014 att parlamentet skulle inge sina skriftliga yttranden i ett parallellt mål rörande skadestånd mellan denna institution och Claire Staelen, vilket omnämns i punkt 52 i den överklagade domen (ett mål som utmynnade i dom av den 29 april 2015, CC/parlamentet, T‑457/13 P, EU:T:2015:240), vilket parlamentet gjorde den 27 mars 2014. Det framgår av parlamentets duplik i det målet (som ombudsmannen har bifogat sitt överklagande i förevarande mål) att parlamentet hävdade att det var under det målet om överklagande som parlamentet fick ny information om giltighetstiden för upptagande av ursprungliga sökande i förteckningen över godkända sökande i uttagningsprov EUR/A/151/98 (se punkterna 70–78 i den domen).

( 54 ) Se även punkt 61 i ombudsmannens beslut av den 31 mars 2011 att avsluta undersökningen på eget initiativ.

( 55 ) Se, vad beträffar tillämpningen av TUM-principen med avseende på kommissionens bedömning av unionens intresse som aktualiserades av ett klagomål om att konkurrensreglerna hade överträtts, dom av den 17 maj 2001, IECC/kommissionen, C‑450/98 P, EU:C:2001:276, punkterna 57 och 58.

( 56 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2015, rådet/kommissionen, C‑73/14, EU:C:2015:663, punkt 84 och där angiven rättspraxis.

( 57 ) Se, analogt, dom av den 26 april 2005, Sison/rådet, T‑110/03, T‑150/03 och T‑405/03, EU:T:2005:143, punkt 29 (fastställd efter överklagande genom dom av den 1 februari 2007, Sison/rådet, C‑266/05 P, EU:C:2007:75).

( 58 ) Dom av den 25 januari 2007, Dalmine/kommissionen, C‑407/04 P, EU:C:2007:53, punkt 63.

( 59 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 juni 2016, Marchiani/parlamentet, C‑566/14 P, EU:C:2016:437, punkterna 95, 96, 99 och 100 och där angiven rättspraxis.

( 60 ) Dom av den 5 mars 1996, Brasserie du pêcheur och Factortame, C‑46/93 och C‑48/93, EU:C:1996:79, punkterna 55–57.

( 61 ) Dom av den 15 mars 1995, COBRECAF m.fl./kommissionen, T‑514/93, EU:T:1995:49, punkt 70, avseende ett dröjsmål på 15 månader.

( 62 ) Se dom av den 9 september 1999, Lucaccioni/kommissionen, C‑257/98 P, EU:C:1999:402, punkterna 34 och 35 och där angiven rättspraxis.

( 63 ) Även om överklagandet i det avseendet endast hänvisar till denna punkt i den överklagade domen med avseende på Claire Staelens förlorade förtroende, innefattar det underförstått känslan av förlorad tid och energi, genom att därefter ifrågasätta uppfattningen att ”de omständigheter som tribunalen pekade ut kan ha ett samband med ideell skada”.

( 64 ) Se dom av den 9 november 2006, Agraz m.fl./kommissionen, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, punkt 27, och dom av den 21 februari 2008, kommissionen/Girardot, C‑348/06 P, EU:C:2008:107, punkt 54.

( 65 ) Som exempel, jämför dom av den 14 maj 1998, rådet/De Nil och Impens, C‑259/96 P, EU:C:1998:224, punkt 25, med dom av den 26 juni 1996, De Nil och Impens/rådet, T‑91/95, EU:T:1996:92, punkterna 49 och 50, och jämför vidare dom av den 18 april 2013, kommissionen/Systran och Systran Luxembourg, C‑103/11 P, EU:C:2013:245, punkt 84, med dom av den 16 december 2010, Systran och Systran Luxembourg/kommissionen, T‑19/07, EU:T:2010:526, punkterna 324 och 325.

( 66 ) Se dom av den 7 februari 1990, Culin/kommissionen, C‑343/87, EU:C:1990:49, punkt 26, dom av den 28 februari 2008, Neirinck/kommissionen, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, punkterna 96–98 och, för ett liknande resonemang, dom av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, punkt 72. Vissa hävdar att denna riktning inom rättspraxis är begränsad särskilt till personalmål, se generaladvokaten Mengozzis förslag till avgörande i målet Safa Nicu Sepahan/rådet, C‑45/15 P, EU:C:2016:658, punkt 54.

( 67 ) Dom av den 14 maj 1998, rådet/De Nil och Impens, C‑259/96 P, EU:C:1998:224, punkt 25 samt punkt 2 i domslutet.

( 68 ) Se dom av den 7 februari 1990, Culin/kommissionen, C‑343/87, EU:C:1990:49, punkterna 27–29.

( 69 ) Dom av den 24 september 2008, M/ombudsmannen, T‑412/05, ej publicerad, EU:T:2008:397. Generaladvokaten Geelhoed ansåg i sitt förslag till avgörande i målet ombudsmannen/Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2003:394, punkt 143, att det fanns ett orsakssamband mellan de påstådda fel i tjänsten som ombudsmannen begått vid utredningen av Frank Lamberts klagomål och de ”förolämpande och destruktiva verkningarna” av dessa fel för honom, men avstod i punkt 141 i förslaget till avgörande att bedöma frågan om själva skadan, eftersom (nuvarande) tribunalen inte hade gjort det i sin dom.

( 70 ) Dom av den 16 juli 2009, kommissionen/Schneider Electric, C‑440/07 P, EU:C:2009:459, punkt 192.

( 71 ) Dom av den 30 april 2009, CAS Succhi di Frutta/kommissionen, C‑497/06 P, ej publicerad, EU:C:2009:273, punkt 59 och där angiven rättspraxis.

( 72 ) Beslut av den 29 juni 2016, ombudsmannen/Staelen, C‑337/15 P, ej publicerat, EU:C:2016:670, och beslut av den 20 juli 2016, Staelen/ombudsmannen, C‑338/15 P, ej publicerat, EU:C:2016:599.

( 73 ) Se, som ett exempel, domslutet i dom av den 14 maj 1998, rådet/De Nil och Impens, C‑259/96 P, EU:C:1998:224, jämfört med domslutet i dom av den 26 juni 1996, De Nil och Impens/rådet, T‑91/95, EU:T:1996:92.

( 74 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 oktober 2014, Giordano/kommissionen, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, punkt 35 och där angiven rättspraxis.

( 75 ) Dom av den 30 april 2009, CAS Succhi di Frutta/kommissionen, C‑497/06 P, EU:C:2009:273, punkt 40 och där angiven rättspraxis.

( 76 ) Se dom av den 14 oktober 2014, Giordano/kommissionen, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, punkt 36 och där angiven rättspraxis.