ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
42.

Även om artikel 114 tredje meningen i lagen om inteckningar och, när det gäller övergångsperioden, den andra övergångsbestämmelsen i lag 1/2013 begränsar, under ett utmätningsförfarande, den dröjsmålsränta som kan utkrävas genom utmätning av intecknad egendom till tre gånger den lagstadgade räntan, innebär detta inte vare sig att en i avtal fastställd ränta som är högre automatiskt är oskälig enligt direktivet eller att varje ränta som är lägre automatiskt är skälig. Det finns ingen gyllene regel för när en dröjsmålsränteklausul automatiskt ska anses vara oskälig. De högsta räntesatser som fastställs inom ett visst nationellt lagstiftningsområde är endast en av de faktorer som ska beaktas. Det är naturligtvis omöjligt att anta en välgrundad ståndpunkt avseende huruvida en dröjsmålsränteklausul är skälig genom att bara jämföra den med en multipel av den lagstadgade räntan. Detta illustreras av punkt e i bilagan till direktiv 93/13 ( 22 ) enligt vilken det kan anses oskäligt ”att kräva att en konsument som inte fullgör sina skyldigheter betalar ett oproportionerligt stort ersättningsbelopp” (min kursivering). Per definition kan endast en bedömning av det enskilda fallet visa huruvida ersättningen är proportionerlig i en given situation. Enligt min åsikt bör bedömningen av huruvida dröjsmålsräntan i ett kreditavtal är skälig – förutsatt att räntan inte är en del av själva kärnan i avtalsförhållandet (essentialia negotii) eller av någon annan anledning inte kan prövas – göras med utgångspunkt i lånebeloppet och lånets löptid, vilka kan variera från avtal till avtal. Det är emellertid inte EU-domstolen som ska göra denna bedömning, utan den nationella domstolen, vilken har bättre möjligheter att väga in alla relevanta omständigheter i ett särskilt fall och har fullständig kännedom om det system som är allmänt tillämpligt enligt nationell rätt. ( 23 )
62.

Under omständigheter där undantaget i artikel 21.2 är tillämpligt kan medlemsstaterna enligt artikel 21.3 återkalla, upphäva eller vägra att förnya eller bevilja uppehållstillstånd för (eller till) en flykting. När en flykting är föremål för avvisning har han eller hon inget behov av att beviljas uppehållstillstånd (eller, i förekommande fall, fortsätta att inneha uppehållstillstånd eller få det förnyat). Av detta följer att om undantaget i artikel 21.2 inte kan åberopas, kan artikel 21.3 inte tillämpas. När en medlemsstat vidtar åtgärder mot en flykting under sådana omständigheter som föreligger i H.T.:s fall, men inte kan avvisa vederbörande, eftersom undantaget i artikel 21.2 inte är uppfyllt, kan hans eller hennes uppehållstillstånd inte återkallas enligt artikel 21.3. ( 99 ) Huruvida det är förenligt med skyddsdirektivet att en medlemsstat ändå återkallar uppehållstillståndet för en flykting under sådana omständigheter är själva kärnfrågan i detta mål.
7.

I artikel L. 313-11 i lagen om utlänningars inresa och vistelse samt om asylrätt (Code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile) (nedan kallad Ceseda) föreskrivs följande: ”Såvida en utlänning inte med sin närvaro utgör ett hot mot den allmänna ordningen ska ett tillfälligt uppehållskort med beteckningen Privat- och familjeliv utfärdas till följande kategorier: … 7° Utlänning som inte lever i polygamt äktenskap, som inte faller under föregående kategorier eller under de kategorier som ger rätt till familjeåterförening, vars personliga och familjemässiga band i Frankrike, som ska bedömas bland annat med avseende på intensitet, varaktighet och stabilitet, utlänningens levnadsvillkor, integration i det franska samhället samt på utlänningens band med kvarvarande familj i ursprungslandet, är av sådan art att en nekad vistelse med avseende på skälen för avslag skulle innebära ett oproportionerligt ingrepp i utlänningens rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, utan att villkoret i artikel L. 311-7 behöver uppfyllas. Utlänningens integration i det franska samhället ska bedömas med beaktande av bland annat hans eller hennes kännedom om republikens värdegrund. … 11° Utlänning som normalt är bosatt i Frankrike och vars hälsotillstånd om läkarvård uteblir skulle kunna få exceptionellt allvarliga följder, förutsatt att lämplig vård inte kan ges i utlänningens ursprungsland, med undantag för exceptionella humanitära omständigheter enligt bedömning av förvaltningsmyndigheten efter yttrande från generaldirektören för det regionala sjukvårdsorganet (Agence régionale de santé), utan att villkoret i artikel L. 311-7 behöver uppfyllas. Beslut att utfärda uppehållskort ska fattas av förvaltningsmyndigheten efter yttrande från den läkare vid det regionala sjukvårdsorganet i den region där utlänningen är bosatt som har utsetts av generaldirektören för myndigheten eller, i Paris, av den läkare som är chef för den medicinska avdelningen vid polismyndigheten. Läkaren vid det regionala sjukvårdsorganet eller, i Paris, chefsläkaren vid den medicinska avdelningen vid polismyndigheten får anmoda sökanden att infinna sig för ett läkarbesök vid en regional sjukvårdskommission (Commission médicale régionale) vars sammansättning fastställs genom dekret från Conseil d’État.”
17.

Anledningen till tvisten är omställningen av jordbruksstödet från subventionering av vissa former av jordbruksproduktion till det enhetliga systemet med samlat gårdsstöd. För beräkningen av gårdsstödet är det tidigare produktionsstödet numera knutet till företagets jordbruksareal. Under de efterföljande stödperioderna kan de på så sätt beräknade stödrättigheterna per stödberättigande hektar göras gällande, om företaget innehar motsvarande arealer.
11.

Genom dom av den 2 oktober 2008 friade brottmålsavdelningen vid Tribunal d’arrondissement i Luxemburg sökanden och hennes kabinettchef från anklagelserna om förfalskning och brukande av förfalskning, lämnande av falska uppgifter, i andra hand orättmätigt bibehållande av ersättning, subventioner eller förmåner och, i tredje hand bedrägeri (nedan kallad dom av den 2 oktober 2008). Tribunal d’arrondissement i Luxemburg anförde i huvudsak att vissa av de förklaringar som sökandens kabinettchef och sökanden lämnat väcker tvivel avseende den samlade bevisning som Olaf och den luxemburgska kriminalpolisen förebringat för att visa att kabinettchefen varit ledig under flera dagar under åren 1999–2001, för vilka ledighet inte hade redovisats. Tribunal d’arrondissement i Luxemburg slog således fast att de faktiska omständigheter som lagts sökanden till last inte hade styrkts utom allt rimligt tvivel och att det vid minsta tvivel skulle dömas till den tilltalades fördel, vilket innebar att sökanden friades från de anklagelser som riktats mot henne. Domen av den 2 oktober 2008 har vunnit laga kraft, eftersom den inte har överklagats.
9.

Grupp 1 omfattar förare av fordon i kategorierna A, A1, A2, AM, B, B1 och BE medan grupp 2 omfattar förare av fordon i kategorierna C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 och D1E.
74.

Mytilinaios AE, som har intervenerat i målet, presenterade sig vid förhandlingen vid domstolen som, via sitt dotterbolag Protergia AE, den största privata elproducenten och den största privata gasimportören i Grekland och, via sitt dotterbolag Alouminion AE, som den största grundkonsumenten av basförsörjning motsvarande sex procent av elkonsumtionen i Grekland, det vill säga samtidigt DEI:s största konkurrent och dess största kund. Dessa bolag har understrukit att det omtvistade beslutet utgjorde grundstenen i utvecklingen och det normala funktionssättet hos den grekiska marknaden för elenergi som, mer än tio är efter dess avreglering, förblev under DEI:s kontroll, eftersom under den aktuella perioden och än idag DEI:s marknadsandel för utvinning av brunkol var 97 procent, för brunkolsbaserad elproduktion 100 procent och för detaljförsäljning av elektricitet 100 procent. ( 38 )
10.

Enligt 117 § inkomstskattelagen kan förluster under ett år dras av från inkomster som uppkommer under senare år. Enligt 119 § 1 mom. inkomstskattelagen kan särskilt förluster från näringsverksamhet under ett skatteår dras av från verksamhetens vinst under de tio följande skatteåren, i den mån vinst uppkommer.
14.

Enligt 1999 års förordning om föräldrapenning m.m. (Maternity and Parental Leave etc. Regulations 1999) har kvinnor enbart rätt till barnledighet (maternity leave) i samband med graviditet. I 2002 års förordning om faderskaps- och adoptionsledighet (Paternity and Adoption Leave Regulations 2002) föreskrivs vid adoption under vissa omständigheter bland annat en rätt till adoptionsledighet (adoption leave). De som beviljats vårdnad om barnet och tillerkänts föräldraansvar för ett barn som har fötts av en surrogatmoder kan under vissa omständigheter få obetald ledighet.
19.

Den 19 april 1993 lämnade C. Demir in en ansökan om tillstånd att uppehålla sig i Nederländerna tillsammans med sin fru, som var nederländsk medborgare. Han beviljades uppehållstillstånd för perioden mellan den 7 maj och 19 september 1993. Detta uppehållstillstånd gjorde det möjligt för C. Demir att ta arbeten av det slag för vilka arbetstillstånd inte behövs. Uppehållstillståndets giltighetstid förlängdes senare till och med den 18 juli 1995. Under denna tid arbetade C. Demir för olika arbetsgivare under en period av mer än tio månader.
18.

Enligt min mening ska tolkningsfrågan även omformuleras i ett annat hänseende. Den hänskjutande domstolen söker klarhet i huruvida ett prisavdrag ex officio är tillåtet enligt direktivet, det vill säga huruvida domstolen ex officio kan tillerkänna ett prisavdrag. För att kunna ge ett ändamålsenligt svar måste det snarare prövas huruvida det enligt direktivet krävs ett tillerkännande av prisavdrag ex officio, det vill säga huruvida den nationella domstolen är skyldig att tillerkänna ett prisavdrag ex officio.
26.

Oberlandesgericht Braunschweig har ställt följande frågor till domstolen: ”1) Är diskrimineringsförbudet i artikel 18 FEUF (tidigare artikel 12 FEG) tillämpligt när en medlemsstat (här Förbundsrepubliken Tyskland) kräver att ett lufttrafikföretag – som innehar en giltig operativ licens i den mening som avses i artiklarna 3 och 8 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1008/2008 av den 24 september 2008 om gemensamma regler för tillhandahållande av lufttrafik i gemenskapen, vilken har utfärdats i en annan medlemsstat (här Republiken Österrike) – ska inneha tillstånd att flyga in i landet för flygtransporter i icke regelbunden lufttrafik som startar i tredjeland och som har den förstnämnda medlemsstaten som destination? 2) För det fall den första frågan ska besvaras jakande: Utgör kravet på tillstånd i sig ett åsidosättande av artikel 18 FEUF … när lufttrafikföretag som har beviljats trafiktillstånd (operativ licens) i övriga medlemsstater måste inneha tillstånd att flyga in i landet (ett krav som kan drivas igenom vid äventyr av böter) för flygtrafik från tredjeland, samtidigt som motsvarande krav inte ställs på lufttrafikföretag som innehar trafiktillstånd för … Tyskland? 3) För det fall artikel 18 FEUF (tidigare artikel 12 FEG) är tillämplig (första frågan), men kravet på tillstånd i sig inte anses vara diskriminerande (andra frågan), får utfärdandet av ett tillstånd att flyga in i landet för det berörda företagets lufttrafik från tredjeland till Förbundsrepubliken Tyskland, vid äventyr av böter, utan att det strider mot diskrimineringsförbudet, villkoras med att lufttrafikföretaget i medlemsstaten ska kunna visa för de utfärdande myndigheterna att lufttrafikföretag med trafiktillstånd i … Tyskland saknar möjlighet att genomföra de aktuella flygningarna (förklaring om bristande tillgänglighet)?”
5.

I artikel 5.2 föreskrivs bland annat följande: ”Medlemsstaterna får föreskriva undantag eller inskränkningar från den rätt till mångfaldigande som avses i artikel 2 i följande fall: a) För mångfaldigande på papper eller varje annat liknande medium utfört med någon form av fotografisk teknik eller genom någon annan process med liknande resultat, med undantag av notblad, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation. b) För mångfaldigande på alla typer av medier utfört av en fysisk person för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation varvid hänsyn skall tas till huruvida de tekniska åtgärder som avses i artikel 6 har tillämpats på det berörda verket eller alstret eller inte. c) För särskilda fall av mångfaldigande, utan direkt eller indirekt ekonomisk eller kommersiell vinning, av bibliotek, utbildningsanstalter eller museer som är tillgängliga för allmänheten eller av arkiv. …”
2.

Artikel 71 i förordning nr 1408/71 är den enda artikel i avdelning 3 angående arbetslösa personer som under sin senaste anställning var bosatta i en annan medlemsstat än den behöriga staten. Den har följande lydelse: ”1. En arbetslös person som tidigare var anställd och som under sin senaste anställning var bosatt inom en annan medlemsstats territorium än den behöriga statens ska få förmåner enligt följande bestämmelser: a) … ii) En gränsarbetare som är helt arbetslös ska få förmåner enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt som om han hade omfattats av denna lagstiftning då han senast var anställd. Dessa förmåner ska utges av institutionen på bosättningsorten på dess bekostnad. b) i) En anställd som inte är gränsarbetare och som blir delvis, periodvis eller helt arbetslös och som förblir tillgänglig för sin arbetsgivare eller arbetsförmedlingen inom den behöriga statens territorium ska få förmåner enligt bestämmelserna i denna stats lagstiftning som om han vore bosatt inom dess territorium. Dessa förmåner ska utges av den behöriga institutionen. ii) En anställd som inte är gränsarbetare och som blir helt arbetslös och som anmäler sig som arbetssökande hos arbetsförmedlingen inom den medlemsstats territorium inom vilket han är bosatt eller som återvänder till detta territorium ska få förmåner enligt denna stats lagstiftning som om han senast hade varit anställd där. Institutionen på bosättningsorten ska på egen bekostnad utge dessa förmåner. Om personen har fått rätt till förmåner på bekostnad av den behöriga institutionen i den medlemsstat, vars lagstiftning han senast har omfattats av, ska han dock få förmåner enligt bestämmelserna i artikel 69. Förmåner enligt lagstiftningen i den stat där han är bosatt ska innehållas under varje period under vilken den arbetslöse enligt bestämmelserna i artikel 69 kan ansöka om förmåner enligt den lagstiftning som han senast har omfattats av. 2. En arbetslös person har inte rätt till förmåner enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt under den tid som han har rätt till förmåner enligt bestämmelserna i punkt 1 a i eller 1 b i.”
49.

Vad gäller effektivitetsprincipen förefaller det mig som att en efterlevnad av ett tvåstegsförfarande föreskrivet i nationell rätt inte i sig kan antas ge upphov till orimliga svårigheter, under förutsättning att i) en initial ”pro forma-ansökan” kan göras utan sådan svårighet inom den möjligen korta perioden från mottagandet av en beställning av varor som redan frisläppts för konsumtion och ett senare avsändande av dessa varor till en annan medlemsstat, och ii) att alla handlingar till stöd för ansökan kan ges in senare. Under förutsättning att dessa villkor är uppfyllda skulle, även om en underlåtenhet att efterkomma den tidsgräns som gäller för den initiala ansökan skulle medföra att den rätt till återbetalning som grundas på unionsrätten upphörde, förfarandet inte förefalla vara sådant att det skulle vara orimligt svårt att utöva den rätten. Om emellertid det förfarandet skulle medföra en systematisk vägran att återbetala när en ansökan inte görs innan varorna avsänds och en sådan ansökan inte åtföljs av handlingar som inte kan erhållas förrän efter det att varorna levererats eller om den tid som krävs för att uppfylla de nödvändiga kraven för att göra en sådan preliminär ansökan om återbetalning skulle vara så lång att den utgör ett hinder mot en snabb leverans av beställda varor skulle det helt klart vara i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva rätten till återbetalning. Det ankommer även i detta fall på den nationella domstolen att avgöra vad som är den korrekta tolkningen av nationell rätt.
44.

Jag finner inte att harmoniseringsbyråns resonemang är övertygande. Det överensstämmer dessutom inte med tribunalens. Tribunalen uttalade sig inte om vilka följderna blir om en översättning enligt regel 38 i förordning nr 2868/95 inte lämnas in, utan inskränkte sig i huvudsak till att konstatera att en översättning inte var nödvändig i förevarande mål. Harmoniseringsbyrån förespråkar en tolkning av denna regel som regel 19 i samma förordning, i dess lydelse enligt förordning nr 1041/2005, inte ger belägg för. Här bör det också erinras att i förordning nr 1041/2005 har även regel 98 i förordning nr 2868/95 ändrats. Denna regel har numera rubriken Översättningar. Enligt den nya lydelsen av denna regel, utom då förordning nr 40/94 eller förordning nr 2868/95 föreskriver något annat, ”skall ett dokument för vilket en översättning skall lämnas in inte anses ha mottagits av byrån då översättningen mottas av byrån efter det att tiden för att lämna in originalet eller översättningen har löpt ut”. Följaktligen är det enligt min mening – även om det antas att den ändrade lydelsen av förordning nr 2868/95 kan tillämpas på de faktiska omständigheterna i målet – inte möjligt att utifrån det faktum att det i regel 38 inte anges någon sanktion i det fall det inte lämnas in en översättning av ett dokument och utifrån det faktum att det enligt regel 19 föreskrivs andra bestämmelser beträffande invändningsförfaranden, dra slutsatsen att detta dokument måste godtas om inget annat föreskrivs av harmoniseringsbyrån. Mot en sådan tolkning talar ovannämnda regel 98 som har utformats som en avslutandebestämmelse i de fall en översättning lämnas in för sent och som av desto större skäl kan tillämpas om översättningen inte lämnas in alls. Det bör även erinras om att regel 19 innan den ändrades genom förordning nr 1041/2005 i huvudsak hade samma lydelse som regel 38 och att den tolkades av tribunalen i den mening att en underlåtenhet att inkomma med översättningen till processpråket medförde att dokumentet inte kunde godtas. ( 39 )
37.

När det gällde den andra delen av den andra grunden för talan, som avsåg åsidosättande av principen om ett effektivt domstolsskydd, fann tribunalen i punkterna 181 och 182 i den överklagade domen att Yassin Abdullah Kadi, eftersom han inte hade haft någon egentlig tillgång till de uppgifter och den bevisning som hade använts mot honom, inte under tillfredsställande former hade kunnat göra sina rättigheter gällande vid unionsdomstolen och att detta åsidosättande av rätten till ett effektivt rättsmedel inför domstol inte heller hade avhjälpts under förfarandet vid tribunalen, eftersom de berörda institutionerna inte hade anfört några omständigheter under loppet av detta förfarande. I punkt 183 i den överklagade domen konstaterade tribunalen att den saknade möjlighet att pröva lagenligheten av den angripna förordningen och drog slutsatsen att Yassin Abdullah Kadis rätt till ett sådant rättsmedel i det aktuella fallet inte hade iakttagits. I punkt 184 i den överklagade domen fann tribunalen, med hänvisning till att den angripna förordningen hade antagits i strid mot rätten till försvar, att principen om ett effektivt domstolsskydd hade åsidosatts.
13.

Emeka Nelson bokade platser åt sina båda söner och sig själv på flygning nummer LH 565 mellan Lagos och Frankfurt am Main den 27 mars 2008. Omkring klockan två den 28 mars 2008 ställdes flygningen in på grund av ett tekniskt fel på flygplanets noshjul. Emeka Nelson och hans söner inkvarterades på ett hotell. De kördes till flygplatsen den 28 mars 2008 klockan 16.00. Flygplanet hade ersatts med ett flygplan som kom från Frankfurt am Main. Flygningen mellan Lagos och Frankfurt am Main ägde slutligen rum den 29 mars 2008 klockan ett. Den nationella domstolen har preciserat att flygningen hade samma flygnummer, LH 565, och huvudsakligen samma passagerare som de som hade reserverat plats på flygningen den 27 mars 2008. Flygplanet landade i Frankfurt am Main den 29 mars 2008 klockan 7.10 med en försening på över 24 timmar jämfört med den ursprungliga planerade ankomsttiden.
64.

Det ska noteras att den ursprungliga versionen av den aktuella texten ( 34 ) hade följande lydelse: ”Utan att det påverkar behörigheten för den medlemsstat som fastställts enligt bestämmelserna i avdelning II i förordning [(EG) nr 883/2004], skall institutionen i den medlemsstat där pensionstagaren har varit bosatt den längsta tiden under de tolv månaderna efter barnets födelse beakta barnperioder i en annan medlemsstat, såvida inte någon annan medlemsstats lagstiftning blir tillämplig på den berörda personen med anledning av arbete som anställd eller verksamhet som egenföretagare”. I denna version föreskrevs sålunda en skyldighet att beakta perioder för vård av barn för i första hand institutionen i anställningsstaten och i andra hand för institutionen i bosättningsstaten, under förutsättning att den berörda personen hade varit bosatt i den sistnämnda staten under en viss tid.
31.

Dessutom befattade sig rådet under den tidsperiod som det behandlade det irländska ändringsförslaget även med ett tillägg som den tyska ständiga representanten ( 17 ) hade föreslagit till artikel 27.3 första stycket ( 18 ) och som vederbörande ansåg ”tvingande nödvändigt”, nämligen att de schablonberäknade procentuella kompensationstalen skulle få avrundas uppåt eller nedåt till närmaste halva procentenhet. Detta förslag infördes som femte mening. ( 19 ) Om delegationerna redan vid det ursprungliga direktivförslaget eller senast efter infogandet av den fjärde meningen, som kan hänföras till det irländska förslaget, hade utgått från att medlemsstaterna under ett visst tak helt fritt kunde fastställa det schablonberäknade procentuella kompensationstalet, så hade det inte krävts en sådan avrundningsregel. Tvärtom talar de snäva villkoren just mot att medlemsstaterna skulle ha ett obegränsat utrymme för skönsmässig bedömning.
100.

Vad beträffar den tredje omständigheten, att banden mellan SEPCO och Niko Tube och NTRP var otillräckliga och inte gjorde det möjligt att anse att SEPCO kontrollerades av Niko Tube och NTRP eller att SEPCO och Niko Tube och NTRP stod under gemensam kontroll, påpekade förstainstansrätten i punkt 187 i den överklagade domen att det framgick av handlingarna i målet att SEPCO och NTRP hade en koppling genom det gemensamma moderbolaget som innehade 100 procent av kapitalet i SEPCO och 24 procent av kapitalet i NTRP under undersökningsperioden. Förstainstansrätten konstaterade följaktligen att detta i förevarande fall utgjorde en omständighet som, om den stöddes av andra relevanta omständigheter, skulle kunna bidra till att fastställa att SEPCO och NTRP stod under gemensam kontroll, och som under alla omständigheter, inte visade att banden mellan SEPCO och NTRP var otillräckliga. Däremot fann förstainstansrätten i punkt 188 i den överklagade domen att det inte styrktes av handlingarna i målet att SEPCO stod under Niko Tubes kontroll eller att dessa båda bolag stod under gemensam kontroll.