Artikel 8.1 c i rådets rambeslut 2002/584 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, i dess ändrade lydelse enligt rambeslut 2009/299, ska tolkas så, att begreppet ”arresteringsorder” i denna bestämmelse ska förstås som en nationell arresteringsorder som är fristående i förhållande till den europeiska arresteringsordern.

Utfärdandet av en europeisk arresteringsorder enligt det så kallade förenklade förfarandet och, följaktligen, utan att något nationellt rättsligt beslut först har antagits, såsom en nationell arresteringsorder, på vilket den europeiska arresteringsordern ska grundas, kan nämligen motverka principerna om ömsesidigt erkännande och om ömsesidigt förtroende som ligger till grund för systemet med en europeisk arresteringsorder. Dessa principer vilar på den premissen att den europeiska arresteringsordern i fråga har utfärdats i enlighet med de minimikrav som uppställs för att den ska vara giltig, däribland dem som föreskrivs i artikel 8.1 c i rambeslutet. När det rör sig om en europeisk arresteringsorder som har utfärdats i enlighet med det så kallade förenklade förfarandet vilket grundar sig på förekomsten av en arresteringsorder i den mening som avses i artikel 8.1 c i rambeslutet, utan att den europeiska arresteringsordern innehåller någon uppgift om förekomsten av en i förhållande till den europeiska arresteringsordern fristående nationell arresteringsorder, kan den verkställande rättsliga myndigheten inte kontrollera om den berörda europeiska arresteringsordern uppfyller kravet i artikel 8.1 c i rambeslutet. Ett iakttagande av kravet i artikel 8.1 c i rambeslutet är särskilt viktigt med hänsyn till att det innebär att när den europeiska arresteringsordern har utfärdats med syftet att en annan medlemsstat ska gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring, har denna person redan i det första skedet av förfarandet kommit i åtnjutande av processrättsliga garantier och grundläggande rättigheter, vilka det ankommer på den rättsliga myndigheten i den utfärdande medlemsstaten att säkerställa skyddet av enligt gällande nationell rätt, bland annat i syfte att utfärda en nationell arresteringsorder. Systemet med en europeisk arresteringsorder innehåller således, enligt kraven i artikel 8.1 c i rambeslutet, två nivåer av skydd för de processrättsliga garantier och grundläggande rättigheter som den eftersökta personen ska åtnjuta. Det rättsliga skyddet på den första nivån, det vill säga vid antagandet av ett nationellt rättsligt beslut, såsom en nationell arresteringsorder, kompletteras nämligen av skyddet på den andra nivån, det vill säga när den europeiska arresteringsordern utfärdas, vilket kan komma att ske en kort tid efter det att nämnda nationella rättsliga beslut har utfärdats. I en situation i vilken ett så kallat förenklat förfarande för utfärdande av en europeisk arresteringsorder har tillämpats, kan det emellertid aldrig bli tal om ett sådant skydd på två nivåer. Nämnda förfarande innebär ju att utfärdandet av en europeisk arresteringsorder inte föregås av något beslut från en nationell rättslig myndighet, såsom ett utfärdande av en nationell arresteringsorder, som den europeiska arresteringsordern grundar sig på.

(se punkterna 52–58 samt punkt 1 i domslutet)