FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

ANTONIO LA PERGOLA

föredraget den 20 juni 1996 ( *1 )

1. De frågor som Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Sala de lo Social) har ställt avser två viktiga aspekter av gemenskapens lagstiftning i fråga om social trygghet som föreskrivs i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 (nedan kallad förordningen) ( 1 ). De problem som domstolen har att undersöka rör såväl beräkningssättet för det så kallade teoretiska beloppet av invalidförmånen som mekanismen för fastställande av det faktiska beloppet av de förmåner som den migrerande arbetstagaren erhåller från var och en av de institutioner till vilka han har betalat socialförsäkringsavgifter under sin yrkesverksamma period.

2. De faktiska omständigheterna bakom förevarande mål är i korthet följande: Eduardo Lafuente Nieto (nedan kallad käranden), som är en spansk anställd, betalade före år 1969 avgifter i enlighet med spansk rätt för sammanlagt 1898 dagar. Efter att ha flyttat till Tyskland betalade han avgifter till den behöriga institutionen i detta land till år 1990, då han drabbades av permanent arbetsoförmåga.

3. Av skäl som den hänskjutande domstolen inte har nämnt beviljade den tyska behöriga myndigheten honom en invalidpension endast på grundval av den period under vilken han hade arbetat i Tyskland, alltså utan att ta hänsyn till den yrkesverksamhet som han hade bedrivit i sitt ursprungsland.

4. Käranden vände sig därför till den spanska behöriga institutionen, Instituto Nacional de la Seguridad Social, INSS, (nedan även kallad svaranden) för att han skulle beviljas en invalidpension för den period under vilken han hade arbetat i Spanien. Med tillämpning, av den nationella lagstiftningen på området medgav svaranden kärandens rätt till invalidförmånen genom att bevilja honom en pension om 9226 pesetas i månaden för fjorton utbetalningar om året. Detta belopp fastställdes på grundval av en rättslig fiktion. Eftersom käranden inte hade arbetat i Spanien under den period som föregick uppkomsten av invaliditet, ansågs han enligt kriteriet i den nationella lagstiftningen inte vara skyldig att erlägga avgifter. ( 2 ) Följaktligen har beloppet av hans invalidpension beräknats på grundval av den genom kollektivavtal fastställda minimilönen ( 3 ). Vad dessutom gäller beräkningen av beloppet av den förmån som de spanska myndigheterna skall utbetala har längden av den period som käranden har fullgjort i Spanien bundits till hela den period under vilken han har varit yrkesverksam.

5. Käranden ansåg att den beräkningsmetod som hade använts av svaranden inte var riktig. Enligt honom var varken de avgifter som hade använts för att bestämma förmånens teoretiska belopp eller det kriterium som hade valts för tillämpningen av proratareglerna riktiga. Sökanden vände sig således till Juzgado de lo Social de Bizkaia. Denna domstol som dömde i första instans ansåg emellertid att käranden saknade grund för sin begäran om att på grundval av beräkningar som skilde sig från svarandens beräkningar erhålla en invalidförmån uppgående till 56485 PTA i månaden. Talan ogillades.

6. Käranden överklagade detta beslut till Tribunal de lo Social del País Vasco. Denna domstol har begärt att EG-domstolen skall meddela ett förhandsavgörande beträffande följande frågor: ”1) Skall artikel 47.1 e i förordning (EEG) nr 1408/71 (i den version som var gällande i juli 1990) — i fråga om den faktiska situation som regleras där — tolkas så, att den omfattar en sådan bestämmelse som den i artikel 3 i lag 26/1985 av den 31 juli 1985 till vilken det hänvisas i punkt 2 B i sakbeskrivningen i förevarande beslut, eller omfattas en sådan bestämmelse av artikel 47.1 b i nämnda gemenskapsbestämmelse? 2) För det fall att föregående fråga besvaras så, att den spanska lagstiftning som där nämns omfattas av den faktiska situation som regleras i artikel 47.1 e i förordning (EEG) nr 1408/71, skall den regel som återfinns där a) tolkas så, att det genom denna införs en regel vid sidan om den spanska regeln, vilken är en fristående gemenskapsrättslig regel för beräkning av de genomsnittliga avgifterna, och som består i medelvärdet av de i Spanien gällande högsta och lägsta avgifterna, b) eller skall den tolkas så, att den inte innehåller någon fristående regel för beräkning av de genomsnittliga avgifterna, eftersom dessa skall beräknas enligt spansk nationell rätt men utan att det är möjligt att i detta avseende beakta någon av de avgifter som betalats till den behöriga institutionen i en annan medlemsstat i enlighet med där gällande lagstiftning, c) eller skall den slutligen tolkas så, att den inte innehåller någon fristående regel för beräkning av de genomsnittliga avgifterna, eftersom dessa skall beräknas enligt spansk nationell rätt så, att det för detta ändamål beaktas avgifter som betalats till den behöriga institutionen i en annan medlemsstat enligt dess lagstiftning i den mån nämnda avgifter även skulle ha betalats i Spanien enligt den spanska lagstiftningen, om den händelse som gett upphov till betalningen i den andra medlemsstaten skulle ansetts ha inträffat i Spanien? 3) För det fall att den riktiga tolkningen av artikel 47.1 e i förordning (EEG) nr 1408/71 skulle utgöras av en av de första två tolkningar som föreslagits i den föregående tolkningsfrågan, utgör då den ovan nämnda bestämmelsen ett åsidosättande av föreskriften enligt artikel 51 i EEG-fördraget i förening med principen om fri rörlighet för arbetstagare som föreskrivs i artikel 48 och är den följaktligen ogiltig? 4) För det fall att domstolen besvarar den första tolkningsfrågan så, att bestämmelserna i artikel 3 i lag 26/1985 av den 31 juli 1985 omfattas av den faktiska situation som regleras i artikel 47.1 b i förordning (EEG) nr 1408/71, skall regeln i den sistnämnda artikeln a) tolkas så, att den inte medger att det vid beräkningen av den huvudsakliga beräkningsgrunden för pension vid permanent invaliditet eller ålderspension tas hänsyn till de avgifter som betalats till den behöriga institutionen i den andra medlemsstaten enligt dess lagstiftning, b) eller skall den tolkas så, att den gör det möjligt att vid beräkningen beakta de avgifter som betalats till den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten i enlighet med dess lagstiftning i den mån dessa avgifter även skulle ha betalats i Spanien enligt den nationella lagstiftningen, om den faktiska omständighet som gett upphov till avgiftsskyldigheten i den andra medlemsstaten skulle ansetts ha uppkommit i Spanien? 5) För det fall att domstolen beslutar att den riktiga tolkningen av artikel 47.1 bi förordning (EEG) nr 1408/71 är den första av de två tolkningar som har föreslagits i den föregående tolkningsfrågan, står då denna bestämmelse i strid med föreskriften i artikel 51 i EEG-fördraget i förening med principen om fri rörlighet för arbetstagare som föreskrivs i artikel 48 och är den följaktligen ogiltig? 6) Skall den faktiska situation som avses i artikel 46.2 c i förordning (EEG) nr 1408/71 i den version som var gällande i juli 1990, oberoende av domstolens svar på de föregående tolkningsfrågorna, anses omfatta pensioner vid permanent invaliditet som är resultatet av en sjukdom som inte är en yrkessjukdom vilka föreskrivs genom det allmänna systemet i Spanien för social trygghet och skall den följaktligen uppfattas så, att den maximala tid till vilken denna bestämmelse hänför sig är den kortaste avgiftsperiod som krävs för att få rätt att uppbära en sådan förmån?”

7. När allt kommer omkring rör de första fem frågorna beräkningssättet för invalidförmånen. Närmare bestämt avser den första frågan beteckningen av den spanska gällande lagstiftningen enligt de gemenskapsrättsliga bestämmelserna. De återstående fyra frågorna avser för sin del problemet om den spanska behöriga institutionen skall bestämma beloppet i fråga på grundval av de avgifter som den migrerande arbetstagaren har inbetalat till den behöriga institutionen i en annan medlemsstat eller om andra kriterier skall tillämpas i det syftet, nämligen kriteriet i den nationella lagstiftningen om att beakta minimilön eller kriteriet — som i motsats till föregående kriterium grundas på rättspraxis — om att använda sig av det medeltal av minimigrund och maximigrund som fastslås av myndigheten ( 4 ). I andra hand har den hänskjutande domstolen frågat om lagstiftningen är oförenlig med principerna i artiklarna 48 och 51 i fördraget, om det inte föreligger någon skyldighet att beräkna invalidpensionen på grundval av de avgifter som den migrerande arbetstagaren har inbetalat till de behöriga myndigheterna i en annan medlemsstat.

8. Genom den sjätte frågan har den hänskjutande domstolen däremot begärt att EG-domstolen skall tolka begreppet ”maxi-miperiod” som föreskrivs i artikel 46.2 c (numera artikel 47.1 a) i förordningen. Målet är att fastställa om den del av förmånen som omfattas av den spanska institutionens behörighet skall beräknas med beaktande av hela den försäkringsperiod som arbetstagaren har fullgjort i sitt ursprungsland och i sitt bosättningsland eller om detta skall ske på grundval av den minimiperiod som föreskrivs i den spanska lagstiftningen för att rätten till invalidpension skall uppstå.

9. Konungariket Spanien, rådet, kommissionen och käranden har varit närvarande vid förhandlingen av den 2 maj 1996 och inkommit med synpunkter.

De första fem tolkningsfrågorna

10. Jag anser att det är lämpligt att före en sakprövning av de första fem frågorna placera de tvistiga bestämmelserna i sitt rätta sammanhang vad gäller förordningen.

11. De lagstiftningar som i fråga om invalidpension är tillämpliga inom det spanska och det tyska rättssystemet hör till olika typer. Det spanska systemet hör till den så kallade typ A. Detta system grundas på risk. Invalidpensionens belopp är nämligen inte beroende av de fullgjorda försäkringsperiodernas längd. Den tyska lagstiftningen hör däremot till den så kallade typ B. Detta system är kumulativt. Invalidpensionens belopp avgörs enligt avgiftsperiodernas längd. ( 5 )

12. Utbetalningen av en invalidpension till en migrerande arbetstagare som, i likhet med Lafuente Nieto, under sin yrkesverksamma period har omfattats av socialförsäkringssystem som ingår i både typ A och typ B regleras uttryckligen i förordningen. I artikel 40.1 föreskrivs nämligen att en arbetstagare som i en följd eller växelvis har omfattats av två eller flera medlemsstaters lagstiftning, av vilka åtminstone en inte är av typ A, skall få förmåner enligt bestämmelserna i kapitel 3 i förordningen (”Ålderdom och dödsfall (pensioner) (artikel 44—51)”), vilka i detta fall är analogt tillämpliga.

13. Bland de nyssnämnda artiklarna ingår artikel 45.1, i vilken det föreskrivs att den behöriga institutionen, för att kontrollera en rätt till pension föreligger, skall beakta samtliga försäkrings-eller bosättningsperioder som har fullgjorts enligt en annan medlemsstats lagstiftning såsom perioder som har fullgjorts enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar. Arbetstagaren skall inte gå miste om sina sociala rättigheter för att ha utövat sin rätt till fri rörlighet ( 6 ).

14. Det finns skäl att påpeka att kärandens rätt till invalidpension inte har ifrågasatts i det föreliggande fallet. Frågorna avser endast det belopp som han har rätt till. I detta avseende är bestämmelserna i artikel 46.2 till hjälp, i vilka regleras utbetalningen av de sociala förmåner som arbetstagaren, såsom i det föreliggande fallet, har rätt till på grundval av sammanläggningsprincipen.

15. Utbetalningen styrs av principen om sammanläggning av de bosättnings-och försäkringsperioder som har fullgjorts i de olika medlemsstaterna och principen om proportionell fördelning mellan de behöriga institutionerna av de förmåner som den berörde har rätt till (de så kallade proratareglerna). I förordningen fastställs också det sätt på vilket dessa principer skall tillämpas. Den behöriga institutionen skall först beräkna förmånens teoretiska belopp. I ett system av typ A, såsom det spanska systemet, bestäms det teoretiska beloppet i enlighet med den andra meningen i bestämmelsen: ”Om förmånens belopp enligt den lagstiftningen inte är beroende av de fullgjorda periodernas längd, skall detta belopp anses utgöra det teoretiska belopp som avses i detta stycke” (artikel 46.2 a, min kursivering). I det föreliggande fallet skall det teoretiska beloppet i enlighet med förordningen således bestämmas enligt de villkor som fastslås i den spanska lagstiftningen.

16. Efter att på så sätt ha bestämt det teoretiska beloppet skall den behöriga institutionen fastställa förmånens så kallade faktiska belopp. Detta skall bestämmas på grundval av proportionen mellan längden av de försäkrings-eller bosättningsperioder som har fullgjorts innan försäkringsfallet inträffar enligt den Ugstiftning som denna institution tillämpar och den totaL längden av de försäkrings-eller bosättningsperioder som har fullgjorts enligt alla de berörda medlemsstaternas lagstiftningar innan försäkringsfallet inträffade (artikel 46.2 b).

17. I bestämmelserna i artikel 47 (under den talande rubriken) ”Tilläggsbestämmelser för beräkning av förmåner”) klargörs däremot de villkor — man skulle kunna säga att de är av teknisk natur — som de nationella institutionerna skall använda för att bestämma det teoretiska beloppet och beräkna andelen av de förmåner som faller inom deras behörighet. Såsom framgår av tolkningsfrågorna är två av bestämmelserna i denna artikel relevanta med avseende på denna tvist. I artikel 47 b (numera punkt d) föreskrivs att: ”Om förmåner enligt en medlemsstats lagstiftning beräknas på grundval av storleken av inkomster, avgifter eller ökningar, skall denna stats behöriga institution fastställa de inkomster, avgifter och ökningar som skall beaktas med avseende på försäkrings-eller bosättningsperioder som har fullgjorts enligt andra medlemsstaters lagstiftning på grundval av de genomsnittliga inkomster, avgifter eller ökningar som har godtagits med avseende på de försäkringsperioder som har fullgjorts enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar.” Artikel 47.1 e — det är viktigt att genast framhålla att den infördes vid Konungariket Spaniens anslutning till gemenskapen ( 7 ) — lyder för sin del på följande sätt: ”[0]m förmåner enligt en medlemsstats lagstiftning beräknas på grundval av genomsnittliga avgifter, skall detta genomsnitt fastställas av denna stats behöriga institution uteslutande på grundval av försäkringsperioder som har fullgjorts enligt denna stats Ug-stiftning” (min kursivering).

18. De två ovan citerade bestämmelserna skall beaktas noggrannare med hänsyn till de tolkningsfrågor som skall prövas. Såsom jag redan har anfört, har svaranden beräknat förmånens teoretiska belopp enligt den nationella lagstiftningen. Enligt denna skall invalidpensionen beräknas på grundval av arbetstagarens avgifter under de 84 månaderna närmast innan risken förverkligades (det som kallas referensperiod). I artikel 3.4 i den nationella lagstiftningen (lag nr 26 av den 31 juli 1985) föreskrivs emellertid att när arbetstagaren under referensperioden inte har varit skyldig att betala avgifter, avhjälps denna brist genom den i kollektivavtal fastställda minimilönen. Eftersom käranden under referensperioden emellertid var anställd i Tyskland, och följaktligen inte var skyldig att betala avgifter enligt det spanska systemet, har hans avgifter för bestämningen av förmånens belopp beräknats på grundval av den ovan angivna genom kollektivavtal fastställda minimilönen.

19. Det är emellertid just på denna punkt som de problem uppstår som skall lösas med tillämpning av förordningen. Borde den spanska behöriga institutionen, på grundval av de gemenskapsrättsliga bestämmelserna, vid bestämningen av det teoretiska beloppet ha använt sig av de löner som Lafuente Nieto hade uppburit i Tyskland under den berörda perioden i stället för att använda sig av den genom kollektivavtal fastställda minimilönen? Eller borde den ha tillämpat andra kriterier såsom medeltalet av minimi-och maximigrunderna ?

20. Enligt den hänskjutande domstolen är det för att kunna besvara dessa frågor nödvändigt att göra en preliminär klassificering varigenom det skall utredas om det spanska systemet, som grundas på begreppet avgifter, omfattas av artikel 47.1 b eller av artikel 47.1 e.

21. Parterna har i detta avseende framfört olika åsikter. Konungariket Spanien (och den hänskjutande domstolen) anser att det föreliggande fallet omfattas av artikel 47.1 e. Enligt käranden motsvarar den spanska lagstiftningen däremot den typ som föreskrivs i artikel 47.1 b.

22. Kommissionen företräder ytterligare en åsikt, eftersom den anser att det föreliggande fallet omfattas av artikel 46.2 a, och har motiverat detta med domstolens dom i målet Weber ( 8 ). Enligt kommissionen innebär denna dom nämligen att ett sådant system för invalidförmåner som det som gäller i Spanien (såsom jag har anfört, av typ A) inte faller inom tillämpningsområdet för artikel 47.1 i förordningen.

23. Sådana är de olika påståenden som har framförts vid domstolen. Jag skall undersöka dem genom att börja med kommissionens påstående. Sedan fortsätter jag med kärandens och Konungariket Spaniens yrkanden.

24. Kommissionens påstående är klart och tydligt och bidrar till att avsevärt förenkla lösningen av problemet. Den tillämpliga lagstiftningen skulle omfattas av en annan bestämmelse i förordningen än den som den nationella domstolen har anfört. Därigenom skulle de första fem tolkningsfrågorna undanröjas med en gång. Beträffande sakfrågan förtjänar den föreslagna lösningen att undersökas noggrant.

25. Målet Weber rörde de nederländska reglerna om invalidförmåner vilka, såsom den spanska lagstiftning som här avhandlas, var av typ A. I detta mål hade invalidförmånens teoretiska belopp emellertid — i motsats till det föreliggande fallet — bestämts enligt kriteriet avseende den dagslön som den berörde hade kunnat uppbära under det år som närmast följde på det år då invaliditeten hade uppstått. Detta innebar, för den händelse att det endast förelåg ett enda anställningsförhållande, att hänsyn i praktiken skulle tas till den berördes medellön under året närmast innan invaliditeten uppstod. A. Weber, som tidigare hade arbetat i Nederländerna, hade flyttat till Tyskland för att arbeta där innan han blev oförmögen att arbeta. Till skillnad från INSS i det föreliggande fallet hade den nederländska institutionen beräknat förmånens teoretiska belopp på grundval av arbetstagarens sista lön i den andra medlemsstaten, det vill säga Tyskland. A. Weber yrkade att nämnda institution i enlighet med artikel 47.1 skulle beräkna det teoretiska beloppet på grundval av den genomsnittliga lön som han hade uppburit i Nederländerna. När domstolen avgjorde målet, beslutade den att de fall som avses i artikel 47.1 i förordningen inte omfattade ett system för invalidförmåner enligt vilket förmånernas belopp var fristående från de fullgjorda försäkringsperiodernas längd och enligt vilket förlust av lön beräknades på grundval av den sista fasta lön som den berörde hade uppburit (för den sedvanliga yrkesverksamhet denna bedrev innan arbetsoförmågan hade uppstått) eller den genomsnittliga lön som han hade uppburit under en viss period (som inte överstiger två år), fortfarande innan invaliditeten hade uppstått ( 9 ).

26. Liknande överväganden har framförts av generaladvokat Jacobs i hans förslag till avgörande i målet Reichling ( 10 ) ( 11 ). I detta fall grundades invalidförmånen enligt den nationella lagstiftningen på den sista lön som hade utbetaføts till den berörde innan han blev oförmögen att arbeta. Tvisten avsåg frågan om den belgiska behöriga institutionen skulle beräkna invalidpensionen på grundval av de löner som arbetstagaren hade uppburit omedelbart innan arbetsoförmågan uppstod i Luxemburg (dit han genom att utöva sin rätt till fri rörlighet hade åkt för att söka arbete) eller på grundval av hans sista lön i Belgien, det land där han tidigare hade varit anställd. Även i detta mål hade de två länderna olika socialförsäkringssystem. Såsom i föreliggande fall var den (belgiska) behöriga institutionens tillämpliga lagstiftning av typ A, medan den luxemburgska lagstiftningen var av samma typ som den tyska lagstiftningen (typ B). Det förelåg dessutom en annan likhet med det föreliggande fallet. I den lagstiftning som tillämpades av den behöriga institutionen föreskrevs att om den berörde mer än 14 dagar före arbetsoförmågans uppkomst hade upphört att omfattas av det belgiska socialförsäkringssystemet, skulle den minimilön som den nationella partssammansatta biståndskommissionen för arbetstagare hade fastställt för ett arbete i den lägsta kategorin tillämpas vid beräkningen av förmånens teoretiska belopp — även då på ett fiktivt sätt. Med beaktande av de faktiska omständigheterna i målet drog generaladvokaten slutsatsen att domen i målet Weber ”även [var] tillämplig på den belgiska lagstiftningen enligt vilken invalidförmånen beräknas på grundval av sökandens sista lön” ( 12 ). Slutsatsen av en sådan uppfattning var att det inte var möjligt att tillämpa artikel 47.1 på det undersökta fallet.

27. Jag är överens med kommissionen om att de ovan åberopade prejudikaten rör fall som i flera hänseenden liknar det fall som behandlas här. Låt mig tillägga att kommissionens påstående bidrar till att man börjar tänka på betydelsen av artikel 47.1 och dess tillämpningsområde. Det är fråga om bestämmelser som främst är avsedda att förenkla kriterierna för beräkning av förmånerna. Detta ändamål står klart när det rör sig om ett kumulativt system som fungerar på grundval av de belopp som den berörde har betalat under tidens lopp. När däremot den institution som är behörig att utbetala förmånen uppmanas att tillämpa ett system som grundas på risk, och när arbetstagaren, såsom i vårt fall, vid invaliditetens uppkomst inte längre omfattas av ett system av denna typ, tillämpas den fiktion som föreskrivs i artikel 45.1: de yrkesverksamma perioderna i en annan medlemsstat anses ha fullgjorts i denna stat och enligt den lagstiftning som den behöriga institutionen omfattas av.

28. Jag är medveten om de problem som kan följa av tillämpningen av artikel 47.1 på ett sådant fall. Den period på vilken den nationella tillämpliga lagen skall syfta för att bestämma invalidpensionen kan avse en sedan länge förfluten tid. Den utbetalade förmånen skulle således inte motsvara den berördes aktuella inkomstmöjligheter. Domstolen har stannat för att vidhålla kravet på förekomsten av ett samband mellan den förmån som skall utbetalas och den lön som den berörde uppbar då invaliditeten uppkom, vilket är ett krav som i de ovan nämnda målen för övrigt har inspirerat både det nederländska och det belgiska systemet. Oron var således utan tvekan berättigad.

29. Detta innebär emellertid inte att bestämmelserna i artikel 47.1 endast är tillämpliga på de system i vilka förmånens belopp beror på försäkringsperiodens längd. Såsom framgår av generaladvokat Lenz förslag till avgörande och domstolens dom i målet Weber, kan artikel 47.1 även tillämpas i ett fall som omfattas av artikel 46.2 a ( 13 ). Väsentligt är att en invalidpension som grundas på den sistnämnda bestämmelsen inte är till förfång för de principer som i artikeln i fråga är avsedda att skydda den migrerande arbetstagaren ( 14 ). Av detta följer att tillämpningen av artikel 47.1 på vårt fall inte helt kan uteslutas så som kommissionen har hävdat. En sådan ståndpunkt står sig inte på grund av skäl som skall förklaras nedan, hur tankeväckande den än är.

30. När kommissionen föreslår ovan beskrivna lösning, bortser den framför allt från en faktisk omständighet som emellertid är av avgörande betydelse i det föreliggande fallet. Bestämmelsen i artikel 47.1 e infördes vid Konungariket Spaniens anslutning till gemenskapen — vilket alltså skedde efter domen i målet Weber.

31. Såsom jag redan har haft tillfälle att påpeka innehåller artikel 40 i förordningen emellertid för invalidförmånernas del en uttrycklig hänvisning till bestämmelserna i kapitel 3 och således även till artikel 47.1. Med beaktande av en sådan uttrycklig föreskrift kan det inte förnekas att artikel 47.1 är tillämplig på det föreliggande fallet genom att domstolens domar i andra mål åberopas, oavsett om dessa företer likheter med detta fall. Dessutom är det varken på grund av domslutet i domen i målet Weber eller av generaladvokat Lenz förslag till avgörande i detta mål, och inte heller på grund av de punkter som generaladvokat Jacobs har tilllägnat denna fråga i målet Reichling, möjligt att komma fram till en så radikal slutsats. Enligt denna rättspraxis är artikel 47.1 inte tillämplig på de fall som omfattas av det belgiska och nederländska systemet i vilka förmånens teoretiska belopp bestäms på grundval av sökandens sista lön. Det kriterium som tillämpas inom dessa system skiljer sig således från det kriterium som baseras på avgifterna under referensperioden såsom det föreskrivs i den spanska lagstiftningen. Enligt min uppfattning är skillnaden avsevärd, eftersom begreppet (genomsnittliga) avgifter uttryckligen föreskrivs i förordningen till skillnad från det begrepp på vilket de system grundades som då undersöktes.

32. Kommissionen har även anfört att de principer som fastslagits i domen i målet Weber innebär att den bestämmelse som ingår i artikel 47.1 e inte kan tillämpas på vårt fall. Upphovet till bestämmelsen hade nämligen samband med behovet att särskilt anpassa förordningen uteslutande till det spanska systemet för förmåner vid ålderdom och dödsfall. I svaret på domstolens fråga under förhandlingen har kommissionen i själva verket hävdat att ”bestämmelsen i artikel 47 uteslutande avser den spanska lagstiftningen rörande beräkning av förmåner vid ålderdom och dödsfall” (sic) och har dessutom anfört att om man hade velat att andra förmåner skulle ingå, borde man ha gjort ett tillägg till avsnitt D i bilaga VI i förordningen avseende Spanien. Jag anser emellertid att den ståndpunkt som kommissionen intar är mycket olik den som den förespråkade i förslaget till ändring av förordning nr 1408/71 (detta förslag ledde till antagandet av förordning nr 1248/95 ( 15 )). Kommissionen anförde då beträffande de bestämmelser som infördes i punkt 4 i bilaga D att: ”le nouveau point 4 de l'Annexe VI, rubrique D, précise les modalités d'application de cet article [l'art. 47] pour l'Espagne ... Le point 4 garantit une formule d'actualisation de la pension obtenue ... Ainsi, pour le calcul des pensions de vieillesse et d'invalidité, ladite formule garantit l'actualisation ...” (min kursivering) ( 16 ).

33. Enligt kommissionens dåvarande uppfattning skulle artikel 47 följaktligen även vara tillämplig på det spanska systemet för invalidförmåner. I detta hänseende skall jag tillägga att detta även föreföll vara rådets uppfattning. Såsom vi kommer att närmare se i samband med prövningen av den sjätte frågan, har den bestämmelse som ursprungligen ingick i artikel 46.2 c genom förordning nr 1248/92 ”förflyttats” till artikel 47.1 a, samtidigt som dess tillämpning emellertid har begränsats till endast systemen för sammanläggning så att systemen av typ A följaktligen har uteslutits ur dess tillämpningsområde. Kommissionen har emellertid framhållit att det följer av domen i målet Weber att bestämmelserna i artikel 47 nödvändigtvis endast skall vara tillämpliga på systemen för sammanläggning. Rådet (och kommissionen i sitt förslag till förordning) påpekade år 1992, det vill säga åtta år efter domen i fråga, behovet att begränsa tillämpningen av artikel 47.1 till att omfatta endast systemen av typ B med hänvisning till den bestämmelse som ingick i den nya punkt a i denna artikel: men varför, frågar jag, har man velat eller ansett nödvändigt att hänvisa till en enda bestämmelse i artikel 47.1 och inte till alla andra bestämmelser? Enligt min uppfattning är detta ett tecken på att man inte har velat begränsa tillämpligheten av alla bestämmelser i artikel 47.1 till systemen av typ A.

34. Den premiss som kommissionen stöder sig på är således allt annat än bevisad. Om det är så, skall det erinras om att artikel 47 är även tillämplig på vårt fall. Det problem som domstolen skall reglera och klargöra är enligt min uppfattning inte om utan snarare hur artikel 47.1 kan anpassas till det spanska socialförsäkringssystemet.

35. Det är mot bakgrund av denna ståndpunkt som kärandens och Konungariket Spaniens påståenden skall betraktas, vilka, trots att de är helt olika, båda har som utgångspunkt att det är uteslutet att domen i målet Weber skulle kunna tillämpas på den spanska lagstiftningen avseende invalidförmåner. Dessa två påståenden utgår nämligen från att artikel 47.1 skall tillämpas på det föreliggande fallet.

36. Vad har käranden påstått? Begreppet ”genomsnittliga avgifter” som återfinns i artikel 47.1 e är enligt honom ett formellt begrepp som i huvudsak är främmande för nationell rätt om social trygghet. Inom ramen för den nationella rätten är den grund på vilka avgifterna baseras slutligen lika med lönen ( 17 ). Den spanska lagstiftningen borde alltså omfattas av begreppet ”storleken av inkomster” som föreskrivs i artikel 47.1 b i förordningen enligt den version som gällde vid tiden för tvistens faktiska omständigheter ( 18 ).

37. Käranden har framhållit att begreppet genomsnittliga avgifter inte kan anpassas till och följaktligen inte kan fungera inom ett system av den typ som har antagits i Spanien. Detta påstående ger upphov till två påpekanden. För det första föreskrivs det i artikel 47.1 e att förmånerna beräknas på grundval av genomsnittliga avgifter och inte att det teoretiska beloppet är lika med de genomsnittliga avgifterna. De ”beräkningsvillkor” som föreskrivs i den spanska lagstiftningen motsvarar enligt min uppfattning exakt det villkor som skall uppfyllas. Det förhållandet att det, för att beräkna invalidförmånens belopp, tillämpas en fast nämnare (98) på summan av genomsnittet av de 84 avgifter som arbetstagaren har inbetalat under referensperioden, såsom är fallet enligt lag nr 26/1985, innebär nämligen att förmånen beräknas på grundval av ett belopp som utgör avgifternas medeltal ( 19 ). Avslutningsvis föreskrivs således att ”beräkningen sker på grundval av genomsnitdiga avgifter” såsom föreskrivs i förordningen.

38. Utöver detta anser jag att de argument är övertygande som Konungariket Spanien har anfört mot käranden och som för resten nämns i beslutet om hänskjutande (där det görs en hänvisning till de spanska domstolarnas nästan enhälliga åsikt ( 20 )). Bestämmelsen i punkt e infördes vid Konungariket Spaniens anslutning till Europeiska gemenskapen just på grund av det spanska socialförsäkringssystemets specifika karaktär vad gäller invaliditet och ålderdom, eftersom där inte ingår någon föreskrift om begreppet inkomster eller avgifter utan snarare begreppet avgiftsgrund. Av denna rättshistoriska uppgift framgår enligt min uppfattning på ett uttryckligt sätt att man har velat anpassa förordningen till det nya system som genom Spaniens anslutning kom att vara ett av systemen inom gemenskapen. Dessutom bekräftas den här föreslagna slutsatsen av att bestämmelsen i bilaga 6 D 4, som år 1992 infördes med hänvisning till Spanien, innehåller en upprepning av begreppet på grundval av faktiska avgifter som försäkringstagaren har inbetalat. ( 21 ) Detta begrepp är således utmärkande för det spanska systemet och kännetecknar det i gemenskapslagstiftarens ögon. ( 22 )

39. Mot bakgrund av dessa tydliga normativa uppgifter anser jag mig följaktligen, beträffande den första frågan, kunna dra slutsatsen att de bestämmelser som reglerar det föreliggande fallet återfinns i artikel 47.1 e i förordningen. Följaktligen saknar den fjärde och den femte frågan föremål.

40. Således återstår det att pröva den andra och den tredje frågan som avser just bestämmelsen i artikel 47.1 e och vars avsikt är att erhålla upplysningar beträffande de villkor som gäller den bestämmelsens tillämpning.

41. Låt oss börja med den andra frågan. Den nationella domstolen har föreslagit flera möjliga sätt att tolka bestämmelsen. Jag skall undersöka följande möjlighet. Enligt den ovan nämnda domen i målet Reichling skall den bestämmelse som återfinns i punkt e tolkas mot bakgrund av principerna i artiklarna 48 och 51 i fördraget på så sätt att de enskilda ges rätt till en socialförsäkringsförmån som är beroende av deras inkomster i deras sista bosättningsland under referensperioden.

42. I domen i målet Reichling förklarade domstolen nämligen att ”när det i en medlemsstats tillämpliga lagstiftning föreskrivs att invalidförmånens belopp är beroende av arbetstagarens lön vid tidpunkten för invaliditetens uppkomst och när den berörde arbetstagaren vid denna tidpunkt inte omfattades av medlemsstatens socialförsäkringssystem, eftersom han arbetade i en annan medlemsstat, skall den behöriga institutionen beräkna förmånens teoretiska belopp på grundval av den sista lön som arbetstagaren bade uppburit i denna medlemsstat” (min kursivering) ( 23 ).

43. Jag vill erinra om att denna slutsats har dragits från de ”grundläggande” principer som bildar underlag för socialförsäkringssystemet och som har fastslagits i artikel 51 i fördraget. Såsom generaladvokat Jacobs påpekade i målet Reichling, är avsikten med förordning nr 1408/71 att bidra till att garantera den fria rörligheten för arbetstagare genom att för migrerande arbetstagares och deras familjers del säkra sammanläggning av alla försäkringsperioder som har beaktats genom olika nationella lagstiftningar både vad gäller det förhållandet att någon skall få rätt till eller bibehålla rätt till förmåner samt vad gäller förmånernas beräkning ( 24 ).

44. Tillämpningen av dessa principer på det föreliggande fallet skulle leda till att den spanske arbetstagarens invalidpension skulle beräknas på grundval av hans inkomster i Tyskland under referensperioden. Medeltalet av den berördes ”avgifter” under 84 månader av hans yrkesverksamhet, såsom föreskrivs i den spanska lagstiftningen, skulle med andra ord motsvara ”den sista lön som han har uppburit” såsom detta föreskrivs i belgisk rätt. I båda rättsordningarna bidrar dessa parametrar till att bestämma det teoretiska beloppet som sedan ligger till grund för bestämningen av invalidförmånens faktiska belopp. Det rör sig om mekanismer som har det. gemensamma syftet att anpassa socialförsäkringsförmånen till arbetstagarens faktiska inkomstmöjlighet före invaliditetens uppkomst.

45. Det är emellertid enbart då man utgår från en sådan funktionell assimilering av det spanska och det belgiska systemet som vårt fall kan avgöras på grundval av den territoriella fiktion som domstolen har utarbetat i sin tidigare dom. Det teoretiska belopp som den spanska behöriga institutionen är skyldig att utbetala borde beräknas på grundval av den lön som den berörde uppbär i en annan medlemsstat, i det föreliggande fallet i Tyskland. Den nationella domstolen har framfört denna logiska slutsats genom att anföra att ”den andra medlemsstatens territorium ... fiktivt anses utgöra en del av det spanska territoriet och att det därefter skall kontrolleras om avgifter skulle ha inbetalats enligt den spanska lagstiftningen och om dessa avgifter skulle ha inbetalats på grundval av samma avgifter” ( 25 ).

46. Det nyss framlagda påståendet är inte övertygande. Det grundas på förutsättningen att det är nödvändigt att anknyta det spanska systemet till andra system, som med avseende på de system som är relevanta i föreliggande fall emellertid är annorlunda. I detta påstående bortses från de gemenskapsrättsliga reglernas större sammanhang och medför en förvanskning av innebörden av de regler till vilka det uttryckligen hänvisas i förordningen för att bestämma invalidpensionen.

47. Mina slutsatser bekräftas av en undersökning av det andra alternativ som den hänskjutande domstolen har framfört och som Konungariket Spanien har antagit. Låt mig erinra om hur detta är formulerat: avgifterna skall beräknas enligt den nationella lagstiftningen utan hänsyn till de avgifter som har inbetalats i en annan medlemsstat. Fördelen med denna ståndpunkt är att det har ansetts att syftet med förordningen är att samordna och inte harmonisera de nationella bestämmelserna samt att de bestämmelser som uttryckligen har antagits till följd av Konungariket Spaniens anslutning till gemenskapen har uppfattats på ett riktigt sätt.

48. Genom de olika bestämmelserna i artikel 47 föreskrivs att den behöriga institutionen skall beräkna det teoretiska beloppet — på grundval av vilket den sedan skall utbetala de sociala förmåner som ingår i dess behörighet enligt proratareglerna — uteslutande i förhållande till de summor som arbetstagaren faktiskt har betalat till den. Av dessa regler framgår dessutom att avsikten med förordningen inte har varit att undergräva det andra kravet, som också är grundläggande betydelse, på att bevara den finansiella och ekonomiska jämvikten inom de nationella systemen. En sådan jämvikt inverkar naturligtvis på funktionsmöjligheterna inom de system som är avsedda att samordnas genom de gemenskapsrättsliga reglerna, och i sista hand på effektiviteten av det sociala skydd som är avsett för migrerande arbetstagare. Detta är således förklaringen till att det i förordningen endast görs en allmän hänvisning till bestämmelserna om förmåner vid ålderdom utan att någon åtskillnad görs mellan systemen av typ A och typ B. Inom gemenskapssystemet agerar den institution som är behörig, såväl i fråga om den sistnämnda förmånen som i fråga om invalidförmåner, på grundval av de avgifter som arbetstagaren faktiskt har inbetalat under den period som han omfattades av den tillämpliga nationella lagstiftningen och inte på andra grunder. ( 26 )

49. Såsom vi har sett avser bestämmelsen i artikel 47.1 e nämligen även systemen av typ A. Denna regel är fullständigt förenlig med artikel 46.2 a andra meningen när det tilllämpliga systemet är av samma typ som det spanska systemet. Vi har sett att förmånens teoretiska belopp enligt det spanska systemet grundas på begreppet genomsnittliga avgifter under referensperioden. I bestämmelsen i artikel 47.1 e anges enbart vilka löneparametrar som skall beaktas i detta avseende. I bestämmelsen anges närmare att de genomsnittliga avgifter som skall användas för att beräkna invalidförmånens teoretiska belopp skall fastställas ”uteslutande på grundval av försäkringsperioder som har fullgjorts enligt denna stats lagstiftning”. Detta innebär att det teoretiska beloppet av den invalidpension som sökanden har rätt till skall beräknas enligt de parametrar som har fastställts i den nationella lagstiftningen, med beaktande av de avgifter som den berörde har inbetalat till den spanska institutionen när han omfattades av ursprungslandets Ugstiftning (det vill säga under åren före sin flyttning till Tyskland), fortfarande givetvis med tillämpning av de regler som gäller vid tidpunkten för utbetalningen av förmånen. Jag anser följaktligen att avsikten med bestämmelsen i punkt e var att närmare ange bestämmelserna i artikel 46.2 a andra meningen ( 27 ).

50. Efter att ha framfört de skäl varför jag föredrar Konungariket Spaniens ståndpunkt i dess huvuddrag skall jag emellertid lägga till att den inte kan godtas annat än på villkor att den inte strider mot de grundläggande principerna i artikel 51 i fördraget vilka även är tillämpliga i det föreliggande fallet.

51. En strikt tillämpning av systemet i dess nuvarande utformning, det vill säga utan lämpliga ändringar, kan vara menlig för en migrerande arbetstagare. Det är tillräckligt att hänvisa till följderna av att invalidpensionen beräknas med hänvisning till avgifter som bestäms på grundval av endast de försäkringsperioder som har fullgjorts enligt den behöriga statens lagstiftning. I de flesta fall hänför sig den lön som skall beaktas till en period långt tillbaka i tiden, vilket kan få till resultat att den sociala förmånens nuvarande värde blir mycket ringa på grund av inflationen. Dessutom, och närmare bestämt med hänvisning till det spanska fallet, kan det inte anses förenligt med gemenskapsrätten att i den nationella lagen likställa en migrerande arbetstagare med en arbetstagare som inte är skyldig att betala avgifter. Genom ett sådant kriterium beaktas inte det förhållandet att den migrerande arbetstagaren inte frånkänns beteckningen som arbetstagare och att han inte går miste om de garantier som följer av denna beteckning enbart därför att han är yrkesverksam utanför sitt ursprungsland.

52. Då detta har konstaterats kan jag förklara vilka kriterier som den nationella lagen måste uppfylla för att det skall kunna anses att de gemenskapsrättsliga principerna iakttas vad gäller såväl förmånens belopp som förbudet mot diskriminering av den arbetstagare som stannar i sitt ursprungsland. Jag anser att lösningen står att finna i de bestämmelser som genom den ovan nämnda förordning nr 1248/92 lagts till bilaga 6 i förordning nr 1408/71, i avsnittet rörande Spanien (avsnitt D punkt 4), vilka lyder på följande sätt: ”a) Enligt förordningens artikel 47 skall beräkningen av den teoretiska spanska förmånen ske på grundval av den försäkrades faktiska avgifter under åren närmast före betalningen av den sista avgiften till den spanska socialförsäkringen. b) Det fastställda pensionsbeloppet skall ökas och regleras för varje efterföljande år och till och med året närmast föregående det då försäkringsfallet inträffar för pensioner av samma slag” (min kursivering)

53. De ovan citerade bestämmelserna är visserligen endast indirekt relevanta vad avser det föreliggande fallet. Det rör sig nämligen om bestämmelser som har trätt i kraft efter att faktiska omständigheterna i målet hade inträffat och inte är direkt tillämpliga på fallet i fråga. Jag anser emellertid att dessa bestämmelser huvudsakligen endast förtydligar bestämmelsen om att de genomsnittliga avgifterna fastställs ”uteslutande på grundval av försäkringsperioder som har fullgjorts enligt denna stats Ugstiftning” (min kursivering). Avsikten med de bestämmelser som har lagts till i bilagan är endast att klart formulera principen om den sociala förmånens faktiska karaktär som redan framgår såväl av artikel 47.2 ( 28 ), i synnerhet i samband med den senare anpassningen av förmånerna vid invaliditet och ålderdom, som av artikel 51 i förordningen som har rubriken ”Indexering och ny beräkning av förmåner” ( 29 ). Jag anser att denna princip på ett mer generellt sett innebär ett förtydligande av det genom förordningen föreskrivna systemets skäliga funktion för att garantera förenligheten med de principer som föreskrivs i artikel 51 i fördraget.

54. Genom en sådan tolkning erbjuder bestämmelsen oss en exakt anvisning om sättet att tolka bestämmelsen i artikel 47.1 e. I den år 1992 antagna bestämmelsen förklaras nämligen enligt vilken princip de av arbetstagaren faktiskt inbetalda avgifterna skall indexeras. Jag upprepar att det endast rör sig om ett förtydligande som rör tillämpningen av artikel 47 i fråga om Spanien. ( 30 )

55. Principen om indexering av de inbetalda avgifterna efterkommer ett grundläggande krav för hela socialförsäkringssystemet. Indexeringen skall självklart vara faktisk. Detta resultat eftersträvas ur olika synvinklar. För det första är det viktigt att göra en reglering av den ursprungliga avgiften genom att inom ramen för det möjliga anpassa det till nominella värdet till förmånens reella värde. För det andra skall det vid indexeringen tas hänsyn till den variabel som består av ökningarna. Jag använder detta begrepp för att hänvisa till alla höjningar av sociala förmåner som enligt spansk lagstiftning är tillämpliga på den kategori till vilken arbetstagaren hör. De förmåner som skall ökas består således i de förmåner till vilka arbetstagaren skulle ha haft rätt enligt fiktionen om oavbruten verksamhet i den sistnämnda medlemsstaten. Principen om skälig fördelning styr hur det system som föreskrivs i förordningen skall fungera. Den behöriga institution som skall utbetala invalidförmånerna och beräkna deras belopp skall i alla händelser ta hänsyn till de bestämmelser där denna princip uttrycks.

56. Det andra problemet följer — såsom vi har sett — av att den spanska lagstiftaren anser att en migrerande arbetstagare inte är skyldig att inbetala avgifter under referensperioden, vilket leder till att beloppet av de förmåner som arbetstagaren har rätt till minskar till det genom kollektivavtal fastställda minimibeloppet. En sådan fiktion (som ligger nära den fiktion som domstolen avvisade i domen i målet Reichling) är inte förenlig med de gemenskapsrättsliga principerna i den mån den migrerande arbetstagaren inte betraktas som en arbetstagare och han på ett oberättigat sätt diskrimineras i förhållande till arbetstagare som inte har utövat rätten till fri rörlighet. I detta avseende håller jag helt med det som generaladvokat Jacobs skrev i sitt förslag till avgörande i det målet: ”förordningens syften och systematik skulle på ett allvarligt sett undergrävas, om en medlemsstat som tillämpar en lagstiftning av typ A i fråga om en migrerande arbetstagare skulle tillåtas ersätta det normala beräkningssättet med ett helt fiktivt beräkningssätt som skulle leda till ett teoretiskt belopp som klart är mindre än beloppet av den ersättning som skall utbetalas till en arbetstagare som befinner sig i en motsvarande situation och som endast omfattas av lagstiftningen i denna stat” (min kursivering). ( 31 ) Att likna Lafuente Nieto vid en person som inte är skyldig att betala avgifter och den vägen på honom tillämpa den genom kollektivavtal fastställda minimilönen uteör en rättslie fiktion som försämrar den berördes situation jämfört med den som han skulle ha befunnit sig i, om han inte hade utövat rätten till fri rörlighet. Detta resultat är inte förenligt med ändamålen med och principerna i artikel 51 i fördraget.

57. Jag anser följaktligen att den hänskjutande domstolens andra fråga skall besvaras på så sätt att artikel 47.1 e skall tolkas så, att den behöriga institutionen, inom ett socialförsäkringssystem i vilket invalidpensionen beräknas på grundval av genomsnittliga avgifter, skall fastställa denna förmåns teoretiska belopp på grundval av faktiska avgifter, det vill säga de avgifter som består av belopp som faktiskt har inbetalats under den försäkringsperiod som har fullgjorts enligt den lagstiftning som denna institution tillämpar. Såsom jag har konstaterat skall dessa avgifter emellertid regleras och ökas på ett lämpligt sätt för att beakta verkningarna av den inflation som beror på försämringen av penningvärdet och de eventuella höjningar av de sociala förmånerna som den berörde skulle ha dragit fördel av om han hade fortsatt att vara yrkesverksam i sitt ursprungsland.

58. Denna slutsats leder till en öppning för den tredje frågan, vars syfte är att utröna huruvida regeln i fråga är förenlig med fördragets principer om fri rörlighet för arbetstagare.

59. Svaret på denna sista fråga följer direkt av vad som har sagts ovan. Den undersökta bestämmelsen, tolkad såsom jag har anfört, kan tillämpas på ett sätt som fullt motsvarar de ovan nämnda principerna. Den migrerande arbetstagarens sociala situation kommer nämligen inte att påverkas av utövandet av rätten till fri rörlighet. De genomsnittliga avgifter som utgör grunden för beräkningen av det teoretiska beloppet av den invalidpension som skall utbetalas utgör, efter indexeringen, den summa som arbetstagaren faktiskt har inbetalat till det spanska socialförsäkringssystemet när han omfattades av det. Tack vare ökningsmekanismen påförs alla eventuella höjningar som den berörde skulle ha dragit fördel av om han hade fortsatt att vara yrkesverksam i Spanien. Lösningen är skälig. De löner som har uppburits i en annan medlemsstat beaktas inte. Däremot indexeras de summor som arbetstagaren tidigare har inbetalat så att de motsvarar dagens penningvärde.

60. Att anta denna ståndpunkt gör det — både med hänsyn till beteckningen av det spanska systemet och till sätten att beräkna det teoretiska beloppet för avgifterna — möjligt att på ett ändamålsenligt och riktigt sätt tolka de bestämmelser som infördes i samband med Konungariket Spaniens anslutning till gemenskapen. Därigenom avhjälps diskrimineringen av spanska arbetstagare som har utövat sin rätt till fri rörlighet, samtidigt som den migrerande arbetstagaren inte gynnas i förhållande till en ”stationär” arbetstagare, vilket skulle vara fallet om lönegrunden bestod av den lön som arbetstagaren senast uppburit i Tyskland. Med beaktande av de skillnader i lön som fortfarande finns mellan Tyskland och Spanien skulle detta ovedersägligen gynna en arbetstagare som har utövat sin rätt till fri rörlighet jämfört med en arbetstagare som inte har utövat denna rätt. Resultatet är fullt förenligt med artikel 51 i fördraget. Arbetstagaren missgynnas inte i relation till den situation han skulle ha befunnit sig i om han hade arbetat i en enda medlemsstat. ( 32 ) Avslutningsvis, och detta är ett argument som inte kan förbises, äventyrar den föreslagna lösningen inte det spanska socialförsäkringssystemets ekonomiska stabilitet, eftersom systemet endast belastas i direkt förhållande till de belopp som arbetstagaren faktiskt har inbetalat. Detta är fullt förenligt med logiken hos och ändamålet med artikel 47 i förordningen.

61. De ovan angivna skälen bekräftar att kärandens påstående inte kan godtas. Följaktligen föreslår jag att domstolen skall besvara den tredje frågan på så sätt att artikel 47.1 e inte står i strid med de principer som åsyftas i artiklarna 48 och 51 i fördraget.

Den sjätte tolkningsfrågan

62. Det återstår att ta itu med den sjätte frågan angående den spanska behöriga institutionens tillämpning av proratamekanismen på invalidpensionen.

63. Genom denna fråga framläggs frågor som är mindre invecklade än de föregående frågorna och som kan lösas genom att det fastställs att den spanska myndighetens beräkning på grundval av proratareglerna huvudsakligen är riktig.

64. I artikel 46.2 c (numera artikel 47.1 a) föreskrivs att: ”[o]m den totala längden av de försäkrings-och bosättningsperioder som har fullgjorts innan försäkringsfallet inträffar enligt alla de berörda medlemsstaternas lagstiftningar är längre än den maximiperiod som krävs enligt lagstiftningen i en av dessa medlemsstater för rätt till oreducerad förmån, skall den behöriga institutionen i denna stat, när den tillämpar bestämmelserna i denna punkt, beakta denna maximiperiod i stället för de fullgjorda periodernas totala längd. Denna beräkningsmetod får inte leda till att institutionen måste utge en förmån med högre belopp än det som har fastställts för oreducerad förmån i den lagstiftning som den tillämpar” (min kursivering).

65. Den hänskjutande domstolen anser, till skillnad från svaranden, att den behöriga institutionen vid sammanläggningsberäkningen enligt den undersökta bestämmelsen inte skall ta hänsyn till andra perioder som arbetstagaren har fullgjort enligt andra medlemsstaters lagstiftning än dem som är nödvändiga för att han skall få rätt till en förmån enligt den nationella lagstiftningen. Detta skulle innebära att den andel av förmånen som omfattas av de spanska myndigheternas behörighet inte beräknas i förhållande till hela den yrkesverksamma perioden i samtliga medlemsstater utan enbart i förhållande till den minimiperiod som föreskrivs i den spanska lagstiftningen. Käranden har anslutit sig till denna uppfattning genom att göra gällande att de försäkringsperioder som har fullgjorts enligt lagstiftningen i andra medlemsstater med tillämpning av artikel 45.1 i förordningen skall beaktas av den behöriga institutionen ”i den utsträckning som behövs” för att någon skall få, bibehålla eller återfå rätt till en förmån. Begreppet ”maximiperiod” skall således anses vara den period som utgör den minimiperiod som är nödvändig för att någon skall få rätt till en förmån.

66. Frågan skall avgöras genom att definiera bestämmelsens syfte. Det rör sig nämligen om en bestämmelse som är avsedd att begränsa kostnaderna för medlemsstaternas behöriga institutioner när maximiperioden för att få full förmån fastställs i de respektive lagstiftningarna. I detta avseende hänför sig bestämmelsen till kumulativa system snarare än till de system som grundas på risk, vilket även kommissionen har medgett.

67. Bestämmelsen skall nämligen tolkas med beaktande av proratamekanismen ( 33 ). Då den behöriga institutionen bestämmer det teoretiska beloppet får den inte fastställa ett högre belopp för den maximala förmån än vad den berörde har rätt till enligt den tillämpliga lagstiftningen. I annat fall skulle institutionen — när den skall ange det faktiska beloppet — bli skyldig att till den berörde utbetala en förmån som överstiger den förmån som denne har rätt till på grundval av de försäkringsperioder som har fullgjorts enligt det nationella socialförsäkringssystemet. Denna punkt förtydligas i den andra meningen i den citerade bestämmelsen: den utbetalda förmånen får inte överstiga beloppet för den ”oreducerade förmån” som föreskrivs i den tilllämpliga nationella lagstiftningen. Detta system skiljer sig uppenbart från det som avser förmåner som grundas på risken, då det teoretiska beloppet beräknas oavsett de fullgjorda försäkringsperiodernas längd. I det sistnämnda fallet är villkoret avseende ”den maximiperiod som krävs ... för rätt till oreducerad förmån” inte tillämpligt.

68. Således är det inte möjligt att godta den nationella domstolens uppfattning om att begreppet ”maximiperiod” skall tolkas så, att det- avser ”minimiperiod”. Detta är en tolkning som bland annat förvanskar proratamekanismen och skulle leda till att den spanska behöriga institutionen ålades en betalningsskyldighet som inte ankommer på den enligt förordningen. I de gemenskapsrättsliga bestämmelserna föreskrivs klart (artikel 46.2 b) att det faktiska beloppet fastställs på grundval av ”proportionen mellan längden av de försäkrings-eller bosättningsperioder som har fullgjorts innan försäkringsfallet inträffar enligt den lagstiftning som denna institution tillämpar och den totala längden av de försäkrings-eller bosättningsperioder som har fullgjorts enligt atta de berörda medlemsstaternas lagstiftningar” (min kursivering). Den andel av förmånen som den spanska institutionen är skyldig att utbetala skall således beräknas genom att — vad gäller tidsvariabeln — de försäkringsperioder som Lafuente Nieto har fullgjort i Spanien jämförs med de försäkringsperioder som utgör hela hans yrkesverksamma period innan försäkringsfallet inträffade. ( 34 )

69. En annan omständighet som indirekt bekräftar det välgrundade i denna slutsats framgår för övrigt av den ändring som skedde genom den ovan nämnda förordning nr 1248/92 och som innebar dels en omplacering av bestämmelsen in i artikel 47 (punkt la) — det vill säga bland ”Tilläggsbestämmelser för beräkning av förmåner” — dels ett tillägg av en inskjuten sats vars betydelse inte kan förbigås: ”Bestämmelsen gäller inte förmåner vilkas storlek är oberoende av försäkringsperiodernas längd.”

70. Genom detta tillägg bekräftas att bestämmelsen, med anledning av det system som ligger till grund för den, skall uppfattas så, att den är begränsad till socialförsäkringsförmåner som styrs av kumulativa system (typ B) och att den således inte kan tillämpas på det föreliggande fallet.

71. Låt mig efter dessa överväganden avsluta med att ta upp möjligheten att begränsa domens verkan i tiden. Jag är väl medveten om att domstolen, i enlighet med den i gemenskapsrätten väl förankrade allmänna principen om rättssäkerhet, endast i särskilda fall kan begränsa sina domars verkan i tiden ( 35 ).

72. I det aktuella fallet föreligger emellertid de omständigheter som berättigar en sådan begränsning. De gemenskapsrättsliga bestämmelserna har nämligen gett upphov till en viss osäkerhet inom den spanska rättsordningen vad gäller deras tolkning. Det är tillräckligt att erinra om att utöver Tribunal Supremos tolkning (som jag har ansett oförenlig med bestämmelserna i förordningen) föreligger även olika lösningar som har valts av de enskilda nationella domstolarna, vilka på vissa sätt ligger till grund för de förevarande tolkningsfrågorna. Dessutom visar det förhållandet att även rådet, genom förordning nr 1248/92, ansåg att det fanns skäl att närmare ange de principer som skall styra beräkningen av invalidpensioner på förekomsten av objektiva svårigheter vad gäller den exakta avgränsningen av de migrerande arbetstagarnas rättigheter och de skyldigheter som åligger den spanska behöriga institutionen.

73. På grund av detta — och även med beaktande av därtillhörande bestämmelser i artikel 95a. 1, 95a.4, 95a.5 och 95a.6 i förordning nr 1408/71 ( 36 )— skall domens verkan i tiden begränsas till perioden efter ikraftträdandet av förordning nr 1248/92 med undantag endast för de ansökningar om en ny beräkning av invalidpensionen beträffande vilka en arbetstagare som har rätt till förmånen har väckt talan som ännu inte är slutgiltigt avgjord. För det fall att domstolen antar mina slutsatser skall dess dom inte påverka de redan slutgiltigt fastställda rättsförhållandena.

Förslag till avgörande

På grundval av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen skall besvara de av den nationella domstolen hänskjutna frågorna på följande sätt:

”1) Den spanska lagstiftningen om invalidpensioner, i vilken det föreskrivs att dessa förmåner beräknas på grundval av genomsnittliga avgifter, omfattas av artikel 47.1 e i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen i dess uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983, i dess lydelse som gällde i juli 1990.

2) Artikel 47.1 e skall tolkas så, att den genomsnittliga avgiftens teoretiska belopp, inom ett socialförsäkringssystem där invalidpensionen beräknas på grundval av genomsnittliga avgifter, skall fastställas på grundval av faktiska avgifter som arbetstagaren har inbetalat enligt den socialförsäkringslagstiftning som den behöriga institutionen tillämpar, vederbörligen reglerade och ökade för att beakta verkningarna av den inflation som beror på en försämring av penningvärdet och de eventuella höjningar av förmånerna som skulle tillkomma arbetstagaren, om han hade fortsatt att vara yrkesverksam i Spanien.

3) En sådan tolkning av artikel 47.1 e innebär att den inte står i strid med principer som framgår av artiklarna 48 och 51 i fördraget i fråga om fri rörlighet för arbetstagare.

4) Den fjärde och den femte frågan saknar föremål.

5) Begreppet ’maximiperiod’, som avses i artikel 46.2 c i förordningen i den version som gällde i juli 1990, kan inte tolkas så, att de avser den minimiperiod som föreskrivs i den spanska lagstiftningen för att någon skall få rätt till invalidpension. Den spanska institutionen skall företa utbetalningen av förmånerna med beaktande av proportionen mellan de försäkringsperioder som arbetstagaren har fullgjort i Spanien och de försäkringsperioder som består av hela hans yrkesverksamma period.”

( *1 ) Originalspråk: italienska.

( 1 ) Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT nr L 230, s. 6). Vad gäller detta förslag till avgörande har den lydelse använts som gällde vid tidpunkten för omständigheterna i målet (juli 1990).

( 2 ) I den spanska lagen (lag av den 31 juli 1985, nr 26/85, Medidas urgentes para la racionalización dc la estructura y de la acción protectora —BOE av den 1 augusti 1985, nr 183, s. 1907) föreskrivs att beloppet av ¡nvalidförmancn för anställda inte varierar beroende på försäkringspcriodcrnas längd. Om villkoren för rätten till pension är uppfyllda, beräknas denna (artikel 3.1) på grundval av summan av arbetstagarens avgifter under de 96 månaderna närmast innan invaliditeten uppstod, vilka dividcras med en viss nämnare (112). Det finns skäl att uppmärksamma a) att avgifterna beräknas på grundval av arbetstagarens lön så att den endast justeras enligt en minimirespektive maximigrund (minimigrunden motsvarar minimilönen enligt kollektivavtal) och b) att avgifterna för de 24 månaderna närmast innan invaliditeten uppstod beaktas till sitt nominella värde, medan avgifterna för de återstående perioderna av referensperioden däremot indexeras i enlighet med det officiella konsumentprisindexet. Enligt övergångsbestämmelserna i samma rättsakt (i synnerhet den tredje bestämmelsen i nr 1 c) tas, beträffande vissa faktiska omständigheter, hänsyn till avgifterna under en referensperiod på 84 månader (nämnaren är i detta fall 98). Beträffande frågan om övergångsbestämmelserna är tillämpliga på Lafucntc Nieto eller ci är parterna inte eniga. Eftersom den hänskjutandc domstolen emellertid anser att förevarandc fall omfattas av den ovan nämnda föreskriften, hänvisas i detta förslag till avgörande till en referensperiod på 84 månader.

( 3 ) I artikel 3.4 i den ovan nämnda lag nr 26/1985 föreskrivs att ”si en cl período que haya de tomarse para cl cálculo dc la base reguladora aparecieran meses durante los cuales no hubiese existido obligación de cotizar, dichas lagunas se integrarán con la base mínima de entre todas las existentes en cada momento para trabajadores mayores de dieciocho años”. Enligt artikel 74 i Ley General de la Seguridad Social enligt dess Texto Refundido som antagits genom förordning nr 2065 av den 30 maj 1975 (BOE av den 20 och 22 juli 1975) motsvarar minimigrunden den för alla yrken gemensamma minimilönen (punkt 4), medan maximigrunden, som är likadan för alla verksamheter och kategorier, fastslås periodiskt av regeringen på arbetsmarknadsministerns förslag (punkt 1—3). Efter några ändringar, som inte är relevanta för det föreliggande fallet, ingår bestämmelserna numera i artikel 16.2 respektive artikel 110 i Texto Refundido ¿c la Ley General dc ia Seguridad Social som antagits genom Real Decreto-Ley nr 1 av den 20 juni 1994 (BOE nr 154 av den 29 juni 1994, s. 1825).

( 4 ) Tribunal Supremo har nämligen antagit denna lösning enligt en fast rättspraxis pä området. Se nedan, fotnot 26.

( 5 ) Klassificeringen enligt ”typer” ingår i kommissionens dokument KOM(89) 370 slutligt av den 20 juli 1989, förslag till rådets förordning (EEG) nr 1408/71. Se punkterna 5 ocn 6.

( 6 ) Det skall påpekas att det i den nationella lagstiftningen (artikel 2.2 b i den ovan nämnda lagen av den 31 juli 1985) föreskrivs att två andra villkor skall uppfyllas för att rätt till pension skall uppstå:

— Arbetstagaren skall ha betalat avgifter under en period som åtminstone motsvarar en fjärdedel av den tid som gitt sedan han fyllde 20 år och den dag di arbetsoförmågan uppstod (minst fem är).

— Åtminstone en femtedel av denna kortaste avgiftsperiod som krävs skall ha fullgjorts under de tio är som omedelbart föregick den tidpunkt di invaliditeten uppstod. Det är följaktligen pi grundval av artikel 45.1 i förordningen som den spanska behöriga institutionen har beviljat Lafucntc Nieto rätt till invalidpcnsion. Som den hänskiutandc domstolen har påpekat, hade Lafucnte Nieto nämligen arbetat i Spanien under ett antal dagar (1898) som var lägre än det anul som föreskrivs i den nationella bestämmelsen för att en sådan rätt skall uppkomma (2555 dagar).

( 7 ) Artikel 26 i och bilaga 1 till Fördrag om Konungariket Spaniens och Republiken Portugals anslutning (EGT nr L 302, den 15 november 1985, s. 139, i synnerhet s. 171).

( 8 ) Dom av den 29 november 1984 (181/83, s. 4007).

( 9 ) Dom av den 29 november 1984, mâl 181/83, nämnd ovan, punkt 17.

( 10 ) Dom av den 9 augusti 1994 (C-406/93, Ree. s. I-4061).

( 11 ) Se generaladvokat Jacobs förslag till avgörande i det ovan nämnda milet (Rec. s. I-4063, punkt 24).

( 12 ) Punkt 24 i förslaget till avgörande i målet Rcichling, nämnt ovan (Rcc. s. I-4071).

( 13 ) Det finns skäl att i synnerhet hänvisa till den första lösning som generaladvokaten föreslog angående det ovan nämnda målet Weber: ”artikel 47.1 i förordning nr 1408/71 är tillämplig även när artikel 46.2 a andra meningen är tillämplig, det vill säga när en förman vid arbetsoförmåga skall bestämmas inom ramen för ett system som grundas pä risk vars kriterium inte bestar i försäkringspcriodcrnas längd” (Rec. s. 4027, punkt C). Utan att uttryckligen ta stalinine till denna punkt förklarade domstolen for övrigt i sin dom i målet Weber att artikel 47.1 inte var tillämplig på fallet i fråga genom att som grund, förutom det faktum att beloppet inte var beroende av försäkringspcriodcrnas längd, anföra det nederländska systemett särskilda kännetecken (se punkt 15). De ovan nämnda ställningstagandena förefaller således berättiga slutsatsen att det faktum att ett system är av typ A inte är tillräckligt för att leda till att bestämmelserna i artikel 47.1 inte är tillämpliga på systemet

( 14 ) Se i detta avseende även generaladvokat Lenz ställningstagande i förslag till avgörande i det sist nämnda målet: ”Tillämpningen av den ovan nämnda bestämmelsen [artikel 47.1] skall emellertid inte leda till resultat som är oförenliga med de nationella bestämmelser till vilka det i första hand hänvisas i artikel 46. Om sådan oförenlighet föreligger, går bcräkningsrcgcln i artikel 46 före de kompletterande föreskrifterna i artikel 47 som har en annat ändamål än en administrativ förenkling” (Rec. s. 4026, punkt B).

( 15 ) Ridcts förordning (EEG) nr 1248/92 av den 30 april 1992 om ändring av dels förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, cgcnförctagarc eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, dels förordning (EEG) nr 574/72 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71 (EGT nr L 136, s. 7).

( 16 ) Se kommissionens dokument KOM(89) 370 slutgiltigt av den 20 juli 1989, nämnt ovan i fotnot 5, s. 32 och 33.

( 17 ) Käranden har bland annat åberopat artikel 109 i Texto Refundido de la Ley General (i fråga om social trygghet) som har antagits genom Real Decreto-Ley nr 1 av den 20 juni 1994 och i vilken det beträffande begreppet avgifter anges att ”la base de cotizaãón... estará constituida por la remuneración total, cualquiera que sea su forma o denominación, que tenga derecho a percibir el trabajador... por razón del trabajo que realice por cuenta ajena” (min kursivering). Sc BOE nr 54 av den 29 juni 1994, s. 825. Sc även artikel 73 i lagen om allmän social trygghet av den 30 maj 1974.

( 18 ) Käranden har dessutom gjort gällande att det i artikel 46.2 a föreskrivs att den behöriga institutionen skall beakta alla försäkringspcriodcr som arbetstagaren har fullgjort enligt lagstiftningen i de olika medlemsstaterna medan artikel 47.1 c motsäger denna bestämmelse genom att bestämningen av den genomsnittliga grunden uteslutande sker på grundval av de avgifter som har inbetalats i Spanien. Detta skulle ha till resultat att diskriminera de spanska migrcrandc arbetstagarna genom att åsidosätta sammanläggningsprincipcn enligt artikel 51 i fördraget.

( 19 ) Såsom känt är ju den kvot som erhålls genom att dividera summan av tal med en viss nämnare lika med den kvot som erhålls genom att dividera summan av medeltalet av dessa tal med samma nämnare Det förefaller följaktligen riktigt att anse att det system som används i den spanska rättsordningen — och vars matematiska formel utgör en bilaga till den ovan nämnda lag nr 26 av den 31 juli 1985 — uppfyller de kriterier som har fastställts i de gemenskapsrättsfiga reglerna.

( 20 ) Se beslutet om hänskjutande, sidan 7 (3M9413822), sisu raden: ”A criterio de esta Sala — y esa cs la opinión casi unánime dc los órganos jurisdiccionales españoles — parece que la interpretación correcta es la primera de ellas”, det vill säga att det spanska systemet omfattas av artikel 47.1 c.

( 21 ) Rådets förordning nr 1248/92 om ändring av förordning (EEG) nr 1408/71, nämnd ovan (EGT nr L 136, s. 7, i synnerhet s. 24).

( 22 ) En sista precisering är dessutom nödvändig för att besvara kärandens invändning som nämnts i fotnot 18. Såsom jag redan har konstaterat, utgör bestämmelserna i artikel 47 kompletterande bestämmelser i förhållande till de bestämmelser som återfinns i artikel 46.2 a. Enligt bestämmelserna skall beräkningen av det teoretiska beloppet inom systemen av typ A ske på grundval av alla forsikringsperioder som arbetstagaren nar fullgjort enligt de av medlemsstaternas lagstiftningar som han nar omfattats av, medan detta belopp inom systemen av typ A bestäms enligt de villkor som föreskrivs i den nationella lagstiftningen. Bestämmelsen i artikel 47.1 c begränsas till att närmare ange att beräkningen av detta belopp skall ske på grundval av den genomsnittliga grund som har konstaterats medan arbetstagaren har omfattats av en lagstiftning av denna typ. Enligt min uppfattning skiljer sig artikel 47.1 c följaktligen inte Kvalitativt sett från andra bestämmelser i punkterna b och c i samma artikel. Även på grundval av dessa bestämmelser skall bestämningen av aet teoretiska beloppet nämligen alltid grundas på medeltalet av de inkomster som har ”fastställts” och/elfcr ”svarar mot” de försäkringspcriodcr som har fullgjorts enligt den lagstiftning som den behöriga institutionen tilllämpar. I motsats till vad käranden har påstått anser jag följaktligen inte an denna bestämmelse i sig innebär ett åsidosättande av sammanläggningsskyldighctcn enligt artikel 51 i fördraget enbart därför att en sådan åtgärd förutsätts i bestämmelsernas systematik.

( 23 ) Domslutet i domen i målet Rcichling, nämnd ovan i fotnot 10.

( 24 ) Förslag till avgörande i malet Reichling, nämnt ovan, fotnot 12.

( 25 ) Se beslutet om hänskjutandc, sidan 9 (3M9410833), punkt B. Den fiktion som skulle vara nödvändig skulle emellertid leda rill att man alltid tillämpar bestämmelserna i spansk lag i vilka det fastställs en övre gräns för förmånen genom att där föreskrivs högsta möjliga avgifter (se fotnot 3). Enligt vad som käranden och kommissionen har framhållit i sina inlagor och vid förhandlingen var detta det system som gällde i enlighet med Convenio de seguridad social mellan Förbundsrepubliken Tyskland och Konungariket Spanien av den 4 december 1973 (BOE nr 258 av den 28 oktober 1977, nr. 258, s. 2295), som hade ingåtts före Spaniens anslutning till Europeiska gemenskapen. Jag anser att de bestämmelser som är relevanta i detta hänseende ingår i kapitel 1 avdelning 3 ”Vejez, Invalidez y Supcrvivienza” till vilka särskilt artikel 26 i kapitel 2 (”Invalidez”) innehåller en hänvisning. I artikel 25.1 b, som käranden har åberopat i sina synpunkter, föreskrivs på följande sätt: ”Cuando todo o parte del período de cotización elegido por el solicitante para el cálculo de su base reguladora de prestaciones se hubiera cumplido en la República Federal, el Organismo competente español determinará dicha base reguladora sobre las bases de cotización vigentes en España, durante dicho período o fracción, para los trabajadores de la misma categoría profesional que la persona interesada” (min kursivering). Jag anser det lämpligt att understryka att hänvisningen i bestämmelsen inte förefaller avse de löner som arbetstagaren har uppburit i Tyskland utan de gällande avgifterna inom den spanska rättsordningen för de arbetstagare som hör till samma kategori som den som den migrcrandc arbetstagaren omfattas av. Enligt min tolkning av denna bestämmelse skall de avgifter som är tillämpliga vid beräkningen av pensionen således vara beroende av de inkomster som den migrcrandc arbetstagaren skulle ha uppburit, om han hade fortsatt att vara yrkesverksam i Spanien utan beaktande av den lön som han hade uppburit i Tyskland.

( 26 ) Dom av den 7 juli 1994, McLachlan (C-146/93, Rcc. s. I-3229, punkterna 29 och 30). Se även generaladvokat Lenz förslag till avgörande i det nämnda målet (Rcc. s. I-3231, punkt 21).

( 27 ) Min slutsats gör det möjligt att i korthet tillägga ett klargörande rörande tolkningen av den nationella lagstiftningen som getts av Tribunal Supremo. Den spanska högsta domstolen har nämligen som fast rättspraxis att de avgifter som skall beaktas vid bestämningen av invalidförmincn är medeltalet mellan det maximum och det minimum som föreskrivs i de bestämmelser som har gällt under referensperioden (se senast dom av fjärde avdelningen vid Tribunal Supremo av den 27 mars 1995, Gaceta Jurídica B-105, juh—augusti 1995 samt hänvisningar där till tidigare mâl). En sådan lösning i rättspraxis är emellertid inte förenlig med bestämmelserna i förordningen, även om den kan gnmdas på den nationella rättsordningen (vilket den nationella domstolen och käranden å sin sida har avvisat). De enda försäkringspcriodcr som fullgjorts enligt spansk lagstiftning är enligt artikel 47.1 c de perioder som den berörde hade fullgjort i det landet före sin flyttning till Tyskland. Det är således enbart på grundval av de genomsnittliga avgifter som avser denna period som de genomsnittliga avgifterna beträffande invalidförmåncn skall beräknas. Jag anser det lämpligt att i detta avseende framhålla att en tolkning som liknar (märk väl an den inte är likadan) den som jag avser att föreslå för domstolen i dag redan har lagts fram av Cachón Villar genom en skiljaktig mening avseende Tribunal Supremos ovan nämnda dom. Se Gaceta Jurídica B-105, juli—augusti 1995, s. 61.

( 28 ) Artikel 47.2 har följande lydelse: ”Bestämmelserna i en medlemsstats lagstiftning om indexering av de faktorer som skall beaktas vid beräkningen av förmåner skall i förekommande fall tillämpas pä de faktorer som skall beaktas av denna medlemsstats behöriga institution enligt bestämmelserna i punkt 1 med avseende på för-säkrings-cllcr bosättningspcriodcr som har fullgjorts enligt andra medlemsstaters lagstiftning.”

( 29 ) Se senast dom av den 22 september 1994, Bcttacini (C-130/93, Ree. s. I-4361), och dom av den 2 februari 1982, Sinatra (7/81, Rec. s. 137).

( 30 ) Pä samma sätt även i förslaget till förordning: ”Den nya punkt 4 i bilaga 6 avsnitt D innehåller ett förtydligande av tillämpningen av denna förordning i fråga om Spanien (min kursivering), se kommissionens ovan nämnda handling KOM(89) 370 slutgiltigt av den 20 juli 1989, s. 32. Se även det trettioandra övervägandet i forordning nr 1248/92, nämnt ovan. Att det vid tidpunkten för förordningens antagande inte kändes nödvändigt att ändra artikel 47.1 c utgör ett bevis på att innehållet i bilaga 6 endast har en förklarande karaktär.

( 31 ) Förslag till avgörande i målet Rcichling, nämnt ovan, punkt 17.

( 32 ) Domen i målet Rcichling, nämnd ovan, punkt 23— 26. Jämför dom av den 21 oktober 1975, Pctroni (24/75, Ree. s. 1149, punkt 13), och av den 21 mars 1990, Cabras (C-199/88, Ree. s. I-1023, punkt 24).

( 33 ) Detta är anledningen till att jag anser mig inte kunna dela kärandens åsikt. Han har nämligen grundat sig på en bestämmelse, som är artikel 45.1, som inte är direkt relevant för problemet i fråga. Denna bestämmelse inskränker sig nämligen till att reglera mekanismen för sammanläggning och saknar samband med problemet med utbetalningen av förmånen eller förmånens beräkning enligt proratareglcrna om vilket det föreskrivs annanstans, såsom har konstaterats. Det är en sak att föreskriva att det, för att någon skall fa rätt till en förmän, skall tas hänsyn till de försäkringspcriodcr som har fullgjorts enligt en annan lagstiftning i den utsträckning som behövs enligt den nationella lagstiftningen (en bestämmelse varmed avsikten klart är att undvika att arbetstagaren ”går miste” om de avgiftspcrioder som har fullgjorts enligt en annan lagstiftning), medan det är en helt annan sak att fastställa vilka de grunder är som varje behörig institution skall använda sig av för att sedan rent faktiskt utbetala den förmån som arbetstagaren har beviljats pä grundval av mekanismen för sammanläggning (ett system som däremot har samband med behovet att ge medlemsstaten befogenhet att utbetala en förmin som uteslutande motsvarar den försäkringsperiod som arbetstagaren har fullgjort enligt ifrågavarande medlemsstats egen lagstiftning). Som det är lätt att förstå, är det fråga om åtskilda aspekter som skall förbli åtskilda för att inte rubba logiken och syftena med bestämmelserna i förordningen.

( 34 ) Generaladvokat Jacobs var också av denna åsikt i sitt förslag till avgörande i det ovan nämnda målet Rcichling: ”De grundläggande syftena och principerna är likväl desamma vad gäller de två typerna av lagstiftning [typ A och typ B]. Enligt artikel 46 skall varje medlemsstat beräkna det totala beloppet för den förmän som enligt dess lagstiftning skall utbetalas till en person som är migrcrandc arbetstagare (det teoretiska beloppet) och sedan enligt proratarcglcrna reduceras detta till de försäkrings-euer oosättningsperioder som har fullgjorts inom dess territorium (det faktiska beloppet)”. Jag anser för övrigt att det i bestämmelserna i Convenio mellan Förbundsrepubliken Tyskland och Konungariket Spanien (nämnd i fotnot 25) föreskrivs en proratamekanism som uppfyller dessa kriterier. I artikel 22.3 b föreskrivs nämligen att ”el Organismo (competente de cada Estado contratante) calculará ... la parte de dicha pensión correspondiente a la proporción entre la totalidad de los períodos de seguro cumplidos por dicha persona antes del hecho determinante de la prestación, conforme a las disposiciones legales internas que el referido organismo haya de aplicar y la totalidad de los períodos de seguro que dicha persona haya cumplido de conformidad con las disposiciones legales de ambos Estados” (min kursivering).

( 35 ) Dom av den 15 december 1995, Bosman (C-415/93, REG s. I-4921, punkt 142).

( 36 ) Artikel 95a, som tillades genom förordning nr 1248/92, har följande lydelse:

”1. Ingen rätt skall förvärvas enligt förordning (EEG) nr 1248/92 för en period före den 1 juni 1992.

4. Rättigheter för personer som har beviljats pension före den 1 juni 1992 kan på ansökan av personen omprövas med beaktande av bestämmelserna i förordning (EEG) nr 1248/92.

5. Om en ansökan som avses i punkt 4 lämnas in inom två ir från den 1 juni 1992, skall rättigheter som har förvärvats enligt förordning (EEG) nr 1248/92 gälla från denna dag, och bestämmelserna i någon medlemsstats lagstiftning om förverkande av eller begränsning i rätten till förmåner kan inte åberopas mot personen ifråga.

6. Om ansökan som avses i punkt 4 lämnas in efter utgången av tvaarsperioden efter den 1 juni 1992, skall rättigheter som inte har förverkats eller inte har fallit bort genom en tidsspärr, gälla frän den dag då ansökan lämnades in, såvida inte förmånligare bestäm-melscr gäller enligt en medlemsstats lagstiftning.”