ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Artikel 1 i direktiv 2014/65 har följande lydelse: ”1. Detta direktiv ska tillämpas på värdepappersföretag, marknadsoperatörer, leverantörer av datarapporteringstjänster och företag från tredjeland som utför investeringstjänster genom etablering av en filial i unionen. 2. I detta direktiv fastställs krav angående a) auktorisations- och driftsvillkor för värdepappersföretag, b) tredjelandsföretags tillhandahållande av investeringstjänster, genom etablering av en filial, c) auktorisation och drift av reglerade marknader, d) auktorisation av leverantörer av datarapporteringstjänster samt dessa leverantörers drift, och e) behöriga myndigheters tillsyn, samarbete och kontroller av efterlevnaden. 3. Följande bestämmelser ska också tillämpas på kreditinstitut som är auktoriserade enligt direktiv 2013/36/EU när de tillhandahåller ett eller flera slag av investeringstjänster och/eller utför investeringsverksamhet: a) Artiklarna 2.2, 9.3 samt 14 och 16–20. b) Kapitel II i avdelning II med undantag för andra stycket i artikel 29.2. c) Kapitel III i avdelning II med undantag för artiklarna 34.2 och 34.3, 35.2–35.6 och 35.9. d) Artiklarna 67–75 samt 80, 85 och 86. 4. Följande bestämmelser ska också tillämpas på värdepappersföretag och kreditinstitut som är auktoriserade enligt direktiv 2013/36/EU vid försäljning eller rådgivning till kunder i samband med strukturerade insättningar: a) Artiklarna 9.3, 14 samt 16.2, 16.3 och 16.6. b) Artiklarna 23–26, 28 samt artikel 29 med undantag för andra stycket i punkt 2, och artikel 30. c) Artiklarna 67–75. 5. Artikel 17.1–17.6 ska även tillämpas på medlemmar eller deltagare på reglerade marknader och MTF-plattformar [(Multilateral Trading Facilities), multilaterala handelssystem] för vilka det inte krävs auktorisation enligt detta direktiv enligt artikel 2.1 a, e, i och j. 6. Bestämmelserna i artiklarna 57 och 58 ska även tillämpas på personer som är undantagna enligt artikel 2. 7. Alla multilaterala system för finansiella instrument ska antingen drivas i enlighet med bestämmelserna i avdelning II om MTF-plattformar eller OTF-plattformar [(Organised Trading Facilities), organiserade handelssystem] eller bestämmelserna i avdelning III om reglerade marknader. Ett värdepappersföretag som på ett organiserat, frekvent, systematiskt och substantiellt sätt handlar för egen räkning när det utför kundorder utanför en reglerad marknad, en MTF-plattform eller en OTF-plattform ska drivas i enlighet med avdelning III i [Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 600/2014 av den 15 maj 2014 om marknader för finansiella instrument och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012 (EUT L 173, 2014, s. 84)]. Utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 23 och 28 i förordning (EU) nr 600/2014 ska alla transaktioner med de finansiella instrument som avses i första och andra stycket och som inte genomförs på multilaterala system eller genom systematiska internhandlare uppfylla de relevanta bestämmelserna i avdelning III i förordning (EU) nr 600/2014.”
32

I punkterna 45–51 i domen av den 26 juli 2017, Ouhrami (C‑225/16, EU:C:2017:590), vars räckvidd den hänskjutande domstolen vill få klarhet i, angav domstolen i huvudsak att det följer såväl av uttrycket ”inreseförbud”, av ordalydelsen i artikel 3 leden 4 och 6 i direktiv 2008/115, av ordalydelsen och syftet med nämnda artikel 11.1 samt av systematiken i detta direktiv vari det görs en tydlig åtskillnad mellan beslutet om återvändande och ett eventuellt beslut om avlägsnande, å ena sidan, och inreseförbudet, å andra sidan, att ett sådant förbud är avsett att komplettera ett beslut om återvändande genom att den berörda personen under en viss tidsperiod efter sitt ”återvändande”, och således efter det att vederbörande har lämnat medlemsstaternas territorium, inte har rätt att resa in på detta territorium på nytt och därefter vistas där. Ett eventuellt inreseförbud utgör således ett medel som är avsett att öka effektiviteten av unionens återvändandepolitik, genom att säkerställa att en tredjelandsmedborgare inte lagligen får återvända till medlemsstaternas territorium under en viss tidsperiod efter det att vederbörande avlägsnats från det territoriet på grund av olaglig vistelse. För att ett sådant förbud ska få verkan krävs följaktligen att den berörda personen först har lämnat territoriet.
6

Artikel 3 i direktivet har rubriken ”Definitioner”. I artikel 3.1 föreskrivs följande: ”I detta direktiv avses med … b) bemanningsföretag: varje fysisk eller juridisk person som i enlighet med nationell lagstiftning ingår anställningskontrakt eller inleder anställningsförhållanden med arbetstagare i syfte att hyra ut dessa till kundföretag för tillfälligt arbete i dessa företag under deras kontroll och ledning, c) arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag: en arbetstagare som har ett anställningskontrakt med eller anställningsförhållande hos ett bemanningsföretag, i syfte att hyras ut till ett kundföretag för att tillfälligt arbeta under dess kontroll och ledning, d) kundföretag: varje fysisk eller juridisk person för vilken och under vars kontroll och ledning arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag tillfälligt arbetar, e) uppdrag: den period då en arbetstagare från ett bemanningsföretag är uthyrd till kundföretaget för att tillfälligt arbeta under dess kontroll och ledning, f) grundläggande arbets- och anställningsvillkor: arbets- och anställningsvillkor som fastställs i lagar och andra författningar, kollektivavtal och/eller andra bindande generella bestämmelser som gäller i kundföretaget och som avser i) arbetstidens längd, övertid, raster, vilotid, nattarbete, semester och helgdagar, ii) lön.”
15

Mot denna bakgrund beslutade Sąd Rejonowy w Słupsku (Distriktsdomstolen i Słupsk) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU‑domstolen: ”1) Ska unionsbestämmelsen i artikel 4.2 a jämförd med artikel 2.1 c i rambeslut 2004/757 tolkas så, att de bestämmelserna inte utgör hinder för att rekvisitet ”betydande mängd narkotika” tolkas från fall till fall inom ramen för nationell domstols individuella prövning, varvid det vid denna prövning inte krävs att man tillämpar någon form av objektivt kriterium och varvid det i synnerhet inte krävs att man fastställer att gärningsmannen innehar narkotika för att begå någon av de gärningar som omfattas av bestämmelsen i artikel 4.2 a i nämnda rambeslut, det vill säga framställning, erbjudande, utbjudande till försäljning, distribution, förmedling eller överlåtelse av varje slag? 2) Är de rättsmedel vid domstol som är nödvändiga för att säkerställa den ändamålsenliga verkan och effektiviteten hos unionsbestämmelserna i rambeslut 2004/757, särskilt i artikel 4.2 a jämförd med artikel 2.1 c i rambeslutet – mot bakgrund av att [lagen om förebyggande åtgärder mot narkotikamissbruk] inte innehåller någon tydlig definition av vad som avses med betydande mängd narkotika, utan överlämnar åt den domstolssammansättning som dömer i det konkreta målet uppgiften att tolka det rekvisitet inom ramen för domstolens utrymme för eget skön – tillräckliga för att säkerställa att polska rättssubjekt omfattas av det effektiva skydd som följer av de unionsbestämmelser som anger minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel? 3) Är den nationella bestämmelsen i artikel 62 punkt 2 i lagen om förebyggande åtgärder mot narkotikamissbruk förenlig med unionsrätten, särskilt med bestämmelsen i artikel 4.2 a jämförd med artikel 2.1 c i rambeslut 2004/757, och, om så är fallet, utgör den unionsbestämmelse som föreskriver strängare straffansvar för den som begått brott bestående i innehav av stora mängder narkotika i syfte att begå någon av de handlingar som omfattas av artikel 2.1 c i rambeslut 2004/757 inte hinder mot den hos polska nationella domstolar vedertagna tolkningen av rekvisitet betydande mängd psykotropa ämnen eller narkotika? 4) Kan det anses att artikel 62 punkt 2 i lagen om förebyggande åtgärder mot narkotikamissbruk som föreskriver särskilt strängt straffansvar för den som begått gärningar bestående i innehav av betydande mängd psykotropa ämnen eller narkotika, enligt den tolkning som är vedertagen hos polska nationella domstolar, inte strider mot likhetsprincipen och icke-diskrimineringsprincipen (artikel 14 i [Europakonventionen] och artiklarna 20 och 21 i [stadgan] jämförda med artikel 6.1 FEU)?”
8

Artikel 6 i direktiv 2011/92 har följande lydelse: ”… 2. Allmänheten ska, genom offentliga meddelanden eller på annat lämpligt sätt, såsom med hjälp av elektroniska medier när sådana är tillgängliga, informeras om följande på ett tidigt stadium under de beslutsprocesser på miljöområdet som avses i artikel 2.2, och senast så snart som information rimligen kan ges: a) Ansökan om tillstånd. b) Uppgift om att projektet omfattas av en miljökonsekvensbedömning och, i förekommande fall, att artikel 7 är tillämplig. c) Uppgifter om vilka myndigheter som är ansvariga för att fatta beslut, från vilka relevant information kan erhållas, till vilka synpunkter eller frågor kan lämnas in samt om tidsfristerna för att överlämna synpunkter eller frågor. d) Vilka beslut som kan komma att fattas eller, i förekommande fall, utkastet till beslut. e) Uppgift om var den information som har samlats in i enlighet med artikel 5 finns tillgänglig. f) Uppgift om när och var samt på vilket sätt relevant information kommer att göras tillgänglig. g) Närmare bestämmelser om allmänhetens deltagande i enlighet med punkt 5 i den här artikeln. 3. Medlemsstaterna ska inom rimliga tidsramar se till att den berörda allmänheten får tillgång till följande: a) All information som har samlats in i enlighet med artikel 5. b) I enlighet med den nationella lagstiftningen, de viktigaste rapporter och utlåtanden som har lämnats till den eller de ansvariga myndigheterna vid den tidpunkt då den berörda allmänheten informeras i enlighet med punkt 2 i den här artikeln. c) I enlighet med bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/4/EG av den 28 januari 2003 om allmänhetens tillgång till miljöinformation [och om upphävande av rådets direktiv 90/313/EEG (EUT L 41, 2003, s. 26)], annan information än den som avses i punkt 2 i den här artikeln, som är relevant för beslutet i enlighet med artikel 8 i detta direktiv och som blir tillgänglig efter det att den berörda allmänheten har informerats i enlighet med punkt 2 i den här artikeln. 4. Den berörda allmänheten ska på ett tidigt stadium få reella möjligheter att delta i de beslutsprocesser på miljöområdet som avses i artikel 2.2 och ska för detta ändamål ha rätt att yttra sig när alla alternativ står öppna till den eller de ansvariga myndigheterna innan beslut fattas om ansökan om tillstånd. 5. Närmare bestämmelser om information till allmänheten (till exempel genom affischering inom ett visst område eller offentliggörande i lokalpressen) och samråd med den berörda allmänheten (till exempel skriftligen eller genom offentlig utfrågning) ska fastställas av medlemsstaterna. 6. För de olika etapperna ska det fastställas rimliga tidsramar som ger tillräckligt med tid för att informera allmänheten och för den berörda allmänheten att förbereda sig och på ett effektivt sätt delta i beslutsprocessen på miljöområdet, i enlighet med bestämmelserna i denna artikel.”
5

I artikel 3.1 och 3.2 i förordningen föreskrivs följande: ”1. Denna förordning skall tillämpas för a) passagerare som reser från en flygplats belägen inom en medlemsstats territorium där fördragets bestämmelser är tillämpliga, b) passagerare som reser från en flygplats belägen i tredje land till en flygplats belägen inom en medlemsstats territorium där fördragets bestämmelser är tillämpliga, såvida inte de fått förmåner eller kompensation samt fått assistans i det tredje landet, under förutsättning att det lufttrafikföretag som utför flygningen är ett EG‑lufttrafikföretag. 2. Punkt 1 skall tillämpas under förutsättning att passagerare a) har en bekräftad platsreservation på den berörda flygningen och, utom i händelse av inställd flygning enligt artikel 5, har checkat in – på föreskrivet sätt och vid den tidpunkt som lufttrafikföretaget, researrangören eller en auktoriserad resebyrå angett skriftligen i förväg (inbegripet elektroniskt) eller, om ingen tid har angetts, – senast 45 minuter före angiven avgångstid, eller b) har flyttats över av ett lufttrafikföretag eller en researrangör från den flygning för vilken de hade en platsreservation till en annan flygning, oavsett anledning.”
47

Eftersom en sådan enhetlig prövning sker i samband med upphandlingsförfarandet, ska det påpekas att likabehandlingsprincipen inte hindrar att nationell lagstiftning kan föreskriva att ett åsidosättande avseende en underleverantör efter det att kontraktet har tilldelats inte ska medföra att anbudsgivare utesluts, utan bara att underleverantören byts ut. Eftersom samtliga ekonomiska aktörer och underleverantörer som anges i dessa aktörers anbud under upphandlingsförfarandet har omfattats av en kontrollprocess där den upphandlande myndigheten tillämpat lika villkor för alla, ska dessa aktörer och underleverantörer anses ha behandlats lika under upphandlingsförfarandet. Likabehandlingsprincipen är därför inget hinder för att föreskriva en annan regel när åsidosättandet inte har kunnat fastställas förrän senare, under kontraktets genomförande.
22

I 170 § punkt 1 i skattelagen föreskrivs nämligen att fristen för fastställande börjar löpa vid utgången av kalenderåret under vilket skyldigheten att betala skatten uppkom. I förevarande fall innebär detta, precis som den hänskjutande domstolen har angett i begäran om förhandsavgörande, att fristen för fastställande avseende regleringsåret 2004/2005 hade börjat löpa den 31 december 2006. Under dessa omständigheter inkom Cargill Deutschlands ansökan, vilken inlämnades först under år 2014, till Huvudtullkontoret i Krefeld efter det att denna frist hade löpt ut. Slutsatsen att denna frist för fastställande hade löpt gäller i ännu högre grad för produktionsavgifterna för de föregående regleringsåren.
32

Mot denna bakgrund beslutade Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (Förstainstansdomstol nr 20 i Barcelona) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen: ”1) Är en nationell bestämmelse, såsom den tjugotredje slutbestämmelsen punkt [2] i [civilprocesslagen] – enligt vilken det varken är tillåtet att ge in eller att begära in ett avtal eller närmare uppgifter om grunden för fordringsbeloppet när svaranden, mot vilken fordran görs gällande, är konsument och det finns indicier på att de belopp som krävs kan vara grundade på oskäliga avtalsvillkor – förenlig med artikel 38 i stadgan, artikel 6.1 [FEU] och artiklarna 6.1 och 7.1 i direktiv 93/13? 2) Är det förenligt med artikel 7.2 d i förordning nr 1896/2006 att, i fall där en fordran görs gällande mot en konsument, begära att sökanden under punkt 11 i standardformulär A [som återfinns i bilaga I till förordning nr 1896/2006] lämnar närmare uppgifter om fordran? Är det vidare förenligt med denna bestämmelse att begära att sökanden under samma punkt 11, utöver avtalets huvudföremål, även återger innehållet i de avtalsvillkor som utgör grunden för de belopp som konsumenten krävs på, för att det ska kunna prövas huruvida dessa villkor är oskäliga? 3) Om den andra frågan besvaras nekande, finns det då enligt förordning nr 1896/2006 i dess aktuella lydelse möjlighet att innan ett europeiskt betalningsföreläggande utfärdas ex officio kontrollera om konsumentavtalet innehåller oskäliga villkor, och i så fall med stöd av vilken bestämmelse? 4) För det fall det enligt förordning nr 1896/2006 i dess aktuella lydelse inte är möjligt att innan ett europeiskt betalningsföreläggande utfärdas ex officio kontrollera om oskäliga villkor föreligger, är då nämnda förordning giltig eller strider den mot artikel 38 i stadgan och artikel 6.1 [FEU]?”
12

Under rubriken ”Finansiella instrument” i avsnitt C i bilaga I till direktiv 2004/39 återfanns förteckningen över de finansiella instrument som omfattas av direktivet. Bland dessa finansiella instrument fanns i punkt 9 i detta avsnitt ”finansiella kontrakt avseende prisdifferenser (financial contracts for differences)”.
32

Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artikel 21.5 tredje stycket andra meningen i direktiv 2003/96 ska tolkas på så sätt att den skattebefrielse som föreskrivs i nämnda bestämmelse för småproducenter av elektricitet – under förutsättning, med avvikelse från artikel 14.1 a i detta direktiv, att de energiprodukter som används för att producera denna elektricitet beskattas – fick tillämpas av Republiken Frankrike under den övergångsperiod som medlemsstaten enligt artikel 18.10 andra stycket i nämnda direktiv medgavs fram till och med den 1 januari 2009, under vilken period denna medlemsstat inte införde det system för elbeskattning som föreskrivs i samma direktiv.
23

Beträffande den första invändningen erinrade den administrativa omprövningsnämnden, för det första, om att ECB, genom ett beslut av den 1 september 2014, hade angett att gruppen Crédit mutuel utgjorde en omfattande grupp som stod under tillsyn, att CMA var en enhet som ingick i denna grupp samt att CNCM utgjorde den högsta konsolideringsnivån inom denna. För det andra påpekade omprövningsnämnden att begreppet ”centralt organ” i artikel 2 led 21 c i förordning nr 468/2014 och i artikel 10 i förordning nr 575/2013 inte definierades i unionsrätten och att det inte föreskrevs att nämnda centrala organ skulle vara ett kreditinstitut. För det tredje påpekade omprövningsnämnden att det inte var nödvändigt för ECB att inneha alla befogenheter avseende tillsyn och sanktion i förhållande till en grupps moderbolag för att utöva gruppbaserad tillsyn. För det fjärde erinrade den om att gruppen Crédit mutuel, före överföringen av denna behörighet till ECB, var föremål för en gruppbaserad tillsyn utförd av behörig fransk myndighet, nämligen Autorité de contrôle prudentiel et de résolution (tillsyns- och resolutionsmyndigheten), via CNCM.
5

Artikel 10 i samma direktiv har rubriken ”Information som ska ges i kreditavtal” och lyder som följer: ”1. Kreditavtal ska upprättas i pappersform eller på något annat varaktigt medium. Alla avtalsparter ska få ett exemplar av kreditavtalet. Denna artikel ska inte påverka eventuella nationella bestämmelser som överensstämmer med gemenskapslagstiftningen och som avser giltigheten av ingåendet av kreditavtal. 2. Kreditavtalet ska på ett klart och kortfattat sätt innehålla uppgift om följande: … g) Den effektiva räntan och det sammanlagda belopp som ska betalas av konsumenten och som beräknas vid den tidpunkt då kreditavtalet ingås; alla antaganden utifrån vilka den räntesatsen har beräknats ska anges. h) Storlek, antal och periodicitet för de delbetalningar som konsumenten ska göra och, i förekommande fall, den ordning enligt vilken betalningarna ska fördelas på olika utestående skulder med olika krediträntor för återbetalning. i) Om kapitalet i ett kreditavtal med fast löptid ska amorteras, konsumentens rätt att, på begäran och utan avgift, när som helst under hela kreditavtalets löptid, erhålla en sammanställning i form av en amorteringsplan. Amorteringsplanen ska upplysa om de delbetalningar som ska göras samt under vilka tidsperioder och på vilka villkor dessa belopp ska betalas. Amorteringsplanen ska för varje delbetalning innehålla uppgift om vad som utgör amortering av kapitalet, räntan beräknad på grundval av krediträntan och andra eventuella kostnader. Om räntesatsen inte är fast eller de andra kostnaderna kan ändras enligt kreditavtalet, ska amorteringsplanen på ett klart och kortfattat sätt innehålla en upplysning om att uppgifterna i planen endast är giltiga till dess krediträntan eller de andra kostnaderna enligt kreditavtalet ändras. j) Om avgifter och räntor ska betalas utan att kapitalet amorteras, en sammanställning med information om under vilka tidsperioder och enligt vilka villkor räntor och andra återkommande avgifter och engångsavgifter ska betalas. … u) Eventuella andra avtalsvillkor. … 3. När punkt 2 i tillämpas ska kreditgivaren, när som helst under hela kreditavtalets löptid och utan avgift, låta konsumenten ha tillgång till en sammanställning i form av en amorteringsplan. 4. Vid kreditavtal där konsumentens betalningar inte omedelbart medför en motsvarande amortering av det totala kreditbeloppet utan används för kapitalbildning under perioder och på villkor som anges i kreditavtalet eller i ett biavtal, ska det, i den information som krävs enligt punkt 2, klart och tydligt anges att sådana kreditavtal inte utgör någon garanti för att det totala utnyttjade kreditbeloppet enligt kreditavtalet återbetalas, om inte en sådan garanti ställs. …”
15

Artikel 27 i förordning nr 882/2004 har rubriken ”Avgifter eller pålagor” och lyder som följer: ”1. Medlemsstaterna får ta ut avgifter eller pålagor för att täcka kostnaderna för offentlig kontroll. 2. Medlemsstaterna skall dock beträffande de verksamheter som avses i bilaga IV, avsnitt A och i bilaga V, avsnitt A se till att en avgift tas ut. 3. Utan att det påverkar tillämpningen av punkterna 4 och 6 skall de avgifter som uttagits för de särskilda verksamheter som anges i bilaga IV, avsnitt A och bilaga V, avsnitt A inte understiga den minimisats som anges i bilaga IV, avsnitt B och bilaga V, avsnitt B. När det gäller de verksamheter som avses i bilaga IV, avsnitt A får medlemsstaterna dock under en övergångsperiod fram till den1 januari 2008 fortsätta att använda de belopp som för närvarande tillämpas enligt [rådets direktiv 85/73/EEG av den 29 januari 1985 om finansiering av hygienundersökningar och kontroller av färskt kött och fjäderfäkött (EGT L 32, 1985, s. 14; svensk specialutgåva, område 3, volym 18, s. 104)]. … 4. Avgifter som uttagits för offentlig kontroll i enlighet med punkt 1 eller 2: … b) får fastställas som schablonbelopp på grundval av de kostnader som de behöriga myndigheterna haft under en bestämd tid eller, i tillämpliga fall, till de belopp som fastställs i bilaga IV, avsnitt B eller i bilaga V, avsnitt B. 5. Vid fastställandet av avgifterna skall medlemsstaterna beakta följande: a) Typ av företag och relevanta riskfaktorer. b) Särskilda omständigheter för företag med liten produktion. c) De traditionella metoder som används för produktion, bearbetning och distribution. d) Behoven hos de företag som är lokaliserade i regioner med särskilda geografiska begränsningar. 6. När medlemsstaterna, med anledning av foder- och livsmedelsföretagens system för egenkontroll och spårning och graden av efterlevnad som konstateras vid offentlig kontroll för en viss typ av foder eller livsmedel, eller verksamhet, väljer att genomföra offentlig kontroll vid färre tillfällen eller för att beakta kriterierna i punkt 5 b‐5 d, får de fastställa en lägre avgift för offentlig kontroll än minimibeloppet i punkt 4 b, förutsatt att den berörda medlemsstaten till kommissionen redovisar a) typ av livsmedel, foder eller verksamhet som avses, b) kontroller som genomförts vid de berörda företagen, c) metoden för att beräkna avgiftssänkningen. …”
17

GP överklagade Familienkasses beslut av den 8 september och den 14 oktober 2015 samt ett beslut till som senare fattades av denna myndighet till den hänskjutande domstolen, Finanzgericht Baden-Württemberg (Skattedomstolen i Baden-Württemberg, Tyskland). GP hävdade vid den hänskjutande domstolen att punkt 3 b i beslut nr H3 är tillämplig i målet och att bestämmelsens uttryck ”den månad under vilken bestämmelsen ska tillämpas” ska tolkas så, att det i det aktuella fallet avser april 2012, det vill säga den månad från vilken förordningarna nr 883/2004 och nr 987/2009 blev tillämpliga på deras situation, vilket var vid ikraftträdandet av bilaga II till avtalet om fri rörlighet för personer. Som en följd av detta skulle växelkursen enligt punkt 3 b i beslut nr H3 vara den som offentliggjordes den 1 mars 2012. Tillämpning av denna växelkurs skulle leda till att de schweiziska barnbidragen skulle uppgå till 331,90 euro för de två barnen, vilket är 165,95 euro per barn. GP anser därför att ett tilläggsbelopp ska utgå med 36,10 euro (18,05 euro per barn) per månad för perioden från april 2012 till december 2014.