Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 13 december 2001. - Franska republiken mot Europeiska kommissionen. - Statligt stöd - Artikel 87.1 EG - Stöd som Frankrike beviljat företaget Stardust Marine - Beslut 2000/513/EG - Statliga medel - Kan tillskrivas staten - Försiktig investerare i en marknadsekonomi. - Mål C-482/99.



Rättsfallssamling 2002 s. I-04397



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. Frankrike har i förevarande mål väckt talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2000/513/EG av den 8 september 1999 om det stöd som Frankrike beviljat företaget Stardust Marine (nedan kallat det ifrågasatta beslutet).

2. Målet gäller tolkningen av uttrycket "stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är" i artikel 87.1 EG. De två huvudfrågorna är, för det första, om offentliga företags medel alltid är statliga medel och, för det andra, om offentliga företags åtgärder alltid kan tillskrivas staten.

Bakgrund

3. Det ifrågasatta beslutet gäller ett antal finansieringsåtgärder som beviljades det franska företaget Stardust Marine, som bedriver uthyrning av fritidsbåtar (nedan kallat Stardust), först av två dotterbolag till Crédit Lyonnais (nedan kallat CL), och senare av Consortium de Réalisation (nedan kallat CDR), som i beslutet beskrivs som den avyttringsstruktur som tagit över CL:s osäkra tillgångar. CL-koncernen bedriver verksamhet inom banksektorn. Vid den berörda tiden ägdes och kontrollerades CL och dess dotterbolag av den franska staten.

4. Även om det inte direkt är fråga om stöd som Frankrike givit CL, är det ändå nödvändigt att inledningsvis ge viss bakgrundsinformation om händelserna inom CL under 1990-talet. Från år 1992 och framåt upplevde CL allvarliga ekonomiska svårigheter som föranledde den franska staten att år 1994 ge stöd i form av en kapitalökning på 4,9 miljarder franc samt genom att skapa en avyttringsstruktur som tog över osäkra tillgångar till ett värde av 40 miljarder franc. År 1995 skapade den franska staten en andra avyttringsstruktur, ovannämnda CDR, som köpte tillgångar för närmare 190 miljarder franc från CL, inklusive dem som avyttrats år 1994, och förlusterna täcktes av en statlig garanti. Dessa åtgärder var föremål för ett första beslut, beslut 95/547/EEG av den 26 juli 1995, i vilket kommissionen på vissa villkor godkände det berörda statliga stödet, förutsatt att statens nettokostnad inte överskred 45 miljarder franc. Läget för CL försämrades ytterligare och kommissionen godkände genom ett andra beslut av den 26 september 1996 ett akut stöd på 4 miljarder franc. Genom beslut 98/490/EG av den 20 maj 1998 godkände slutligen kommissionen ytterligare omstruktureringsstöd uppgående till 5398 miljarder franc förutsatt att Frankrike uppfyllde vissa åtaganden och villkor.

5. Stardust bildades år 1989. Stardusts huvudverksamhet var försäljning av kryssningar på bare boats (obemannade båtar), som drivs av företaget men ägs av båtandelsägare. Företaget gynnades av de incitament som skapades genom bestämmelserna i 1986 års Pons-lag om skattebefrielse för investeringar i franska utomeuropeiska territorier och departement, där en stor del av dess flotta var registrerad. De franska myndigheterna har tillställt kommissionen nedanstående tabell över Stardusts verksamhets- och resultatutveckling.

Stardusts verksamhets- och resultatutveckling

(i miljoner franc)

>lt>0

6. Stardusts expansion tycks inte ha genomförts genom självfinansiering utan var en följd av ekonomiskt stöd i olika former från CL-koncernen och senare från CDR. De franska myndigheterna har presenterat följande tabell till kommissionen över utvecklingen över tiden för CL-koncernens och CDR:s skulder.

Utvecklingen för CL-koncernens och CDR:s risker i förhållande till Stardust

(i miljoner franc)

>lt>1

7. Följande kronologiska sammanställning av händelserna kan utläsas av de två tabellerna och det ifrågasatta beslutet.

8. Åren 19891992 expanderade Stardust mycket snabbt. År 1992 uppgick omsättningen till 53,2 miljoner franc och rörelseresultatet till 9,9 miljoner franc. Banken SBT-Batif (nedan kallad SBT), ett dotterbolag till Altus Finance (nedan kallat Altus) som i sin tur var ett dotterbolag till CL, var Stardusts enda bank. SBT beviljade inte bara direkta lån till Stardust, utan även finansiering till investerare som ville förvärva andelar i de båtar som Stardust förvaltade eller garantier till dessa investerare. Detta förfarande var riskabelt så till vida att SBT (och därmed CL-koncernen), i händelse av Stardusts insolvens, som företagets fordringsägare och båtägarnas fordringsägare eller borgensman skulle drabbas av dubbla förluster.

9. Under 1993 mer än fördubblades Stardusts omsättning. Trots en rörelsevinst på 6,7 miljoner franc, ådrog sig företaget en nettoförlust på 15,9 miljoner franc. Enligt en ambitiös affärsplan från oktober 1993 skulle Stardust bli marknadsledande på den europeiska marknaden för små kryssningsbåtar. Åren 19931994 betraktades som en startsträcka som skulle följas av en period av stabil tillväxt från och med 1995. Flottan skulle utökas från 218 båtar år 1993 till 355 år 1996, och målet var en omsättning på över 300 miljoner år 1996. Av tabellen i punkt 6 framgår att CL-koncernen från bildandet till den 31 december 1993 beviljade Stardust lån på minst 320 miljoner franc.

10. Under år 1994 och första halvan av år 1995 (företagets bokslut upprättades efter 18 månader den 30 juni 1995) ökade omsättningen åter betydligt och uppgick till totalt 291,7 miljoner franc. Företaget drabbades dock av kraftiga förluster uppgående till 361,2 miljoner franc. Enligt de franska myndigheterna berodde förlusterna främst på:

bedrägeri från företagets direktör,

svag affärsstrategi och bristfällig ledning,

extraordinära engångshändelser, exempelvis förlusterna i samband med Stardusts engagemang i America's Cup, som enligt de franska myndigheterna beräknas till 45 miljoner franc,

förluster i samband med Stardusts inledande försäljnings- och förvaltningsverksamhet av båtar av typen "Scorpio", delvis beroende på oövertänkt risktagande.

11. Enligt det ifrågasatta beslutet inträffade följande från januari 1994 till juni 1995:

från januari 1994 till december 1994 måste CL-koncernen ha beviljat Stardust nya lån på minst 90 miljoner franc eftersom dess fordringar i den kategorin steg från 320 miljoner franc till 410 miljoner franc (se tabellen i punkt 6),

i oktober 1994 genomfördes ett kapitaltillskott till Stardust som CL-koncernen beviljade genom Altus, bestående i att 37 miljoner franc som CL hade i fordringar införlivades med företagets kapital via SBT (nedan kallat det första kapitaltillskottet). Om jag förstår beslutet och tabellerna rätt förvärvade CL-koncernen som största fordringsägare även kontrollen över Stardust genom konverteringen av skulder till kapital,

i början av år 1995 överfördes Stardust till CDR, den ovannämnda avyttringsstrukturen för CL:s osäkra tillgångar. Dessutom avsattes företagets direktör av Stardusts conseil d'administration (styrelse),

i april 1995 tillförde CDR ett kapitaltillskott på 112 miljoner franc, och medlen var uteslutande avsedda för återbetalning av SBT:s bankfordringar på Stardust (nedan kallat det andra kapitaltillskottet).

12. Under räkenskapsåret 1995/1996 var Stardusts omsättning lägre (178,4 miljoner franc) och företaget drabbades åter av betydande förluster uppgående till 146,9 miljoner franc. Med kommissionens ord fryste CDR Stardusts obetalda skulder till CDR, 127,5 miljoner franc, på ett icke räntebärande löpande konto (nedan kallat förskottet till företagets löpande konto), och den 26 juni 1996 beviljade CDR Stardust ett kapitaltillskott på 250,5 miljoner franc (det tredje kapitaltillskottet).

13. Under räkenskapsåret 1996/1997 uppgick Stardusts omsättning till 134,9 miljoner franc och nettovinsten till 24,3 miljoner franc. Den 5 juni 1997 godkändes vid en extra bolagsstämma försäljning av 99 procent av aktierna i Stardust till FG Marine för 2 miljoner franc. Samma stämma godkände ett kapitaltillskott på 89,5 miljoner franc (det fjärde kapitaltillskottet) som även det skedde genom konvertering av CDR:s fordringar. De franska myndigheterna har förklarat att det sista kapitaltillskottets storlek var motiverad med hänsyn till företagets negativa värde, som bekräftades av den negativa köpeskilling som köparen hade föreslagit före kapitaltillskottet.

Det ifrågasatta beslutet och talan om ogiltigförklaring

14. Den 20 juni 1997 riktade en konkurrent till Stardust (som hade önskat förvärva Stardust och som hade lämnat ett högre bud än FG Marine) ett klagomål till kommissionen angående kapitaltillskottet till Stardust och ett antal felaktigheter i samband med dess försäljning. Efter en skriftväxling med myndigheterna och flera möten antog kommissionen den 8 september 1999 det ifrågasatta beslutet.

15. I det ifrågasatta beslutet slog kommissionen för det första fast att CDR sålde Stardust till FG Marine genom ett förfarande som saknade den öppna, genomblickbara och icke-diskriminerande karaktär som krävs av kommissionen och som gör att varje misstanke om stöd kan uteslutas. Kommissionen godtog dock att de faktorer som är avgörande för ett företags pris kan inbegripa mycket osäkra faktorer som de garantier som ställts av en anbudsgivare, risker utanför balansräkningen eller värdet av immateriella tillgångar som goodwill. Det faktum att sökanden hade erbjudit CDR ett högre anbudspris än Stardusts köpare, utgör därför inte i sig ett tillräckligt bevis för att fastställa förekomsten av stöd till köparen i samband med denna transaktion. Med hänsyn till riskerna utanför balansräkningen och osäkerheten i fråga om marknadspriset på Stardust kunde kommissionen inte dra slutsatsen att Stardust eller FG Marine genom detta försäljningspris hade erhållit statligt stöd.

16. Kommissionen slog för det andra fast att de stödåtgärder i form av finansiering och bankgarantier som staten har beviljat Stardust genom CL-koncernen och därefter genom CDR innehåller "inslag av statligt stöd", eftersom de inte var förenliga med normal praxis för en privat investerare i en marknadsekonomi. Stödet hade utgått i form av finansieringar med förlorat kapital och har skett i form av ett första kapitaltillskott från CL, därefter i form av ett förskott till företagets löpande konto, samt flera kapitaltillskott genom att CDR avstod från sina fordringar efter det att Stardust överfördes till avyttringsstrukturen år 1995. Stödet var olagligt eftersom det inte hade anmälts. Det var även oförenligt med den gemensamma marknaden eftersom det enda möjliga undantaget för denna typ av stöd enligt artikel 87.3 c inte var tillämpligt. Det var inte stöd till omstrukturering, utan stöd som syftade till att understödja och möjliggöra en snabb tillväxt för ett förlusttyngt företag. Stödet uppgick i ej diskonterat värde till ett totalt nominellt belopp av 496,2 miljoner franc. De kapitaltillskott som genomfördes med början i oktober 1994 var dock bara konverteringar av fordringar till kapital och en följd av tidigare beviljat stöd. De innebar inte en ökning av CL:s åtaganden gentemot Stardust. Eftersom år 1994 var det sista året som CL ökade sina åtaganden gentemot Stardust, var det nödvändigt att omräkna stödets värde till värdet i oktober 1994.

17. Av dessa skäl antog kommissionen följande beslut:

"Artikel 1

Kapitaltillskotten till Stardust Marine på 44,3 miljoner franc från Altus Finance i oktober 1994 och på 112 miljoner franc från CDR i april 1995, förskottet till företagets löpande konto från CDR på 127,5 miljoner franc mellan juli 1995 och juni 1996 samt kapitaltillskotten från CDR på 250,5 miljoner franc i juni 1996 och på 89 miljoner franc i juni 1997 utgör statligt stöd enligt artikel 87.1 i fördraget. Dessa åtgärder, som totalt uppgår till 450,4 miljoner franc omräknat till värdet per den 31 oktober 1994, kan inte förklaras förenliga med den gemensamma marknaden enligt artiklarna 87.2 och 87.3 i EG-fördraget ...

Artikel 2

Frankrike skall kräva att Stardust till staten eller CDR återbetalar de 450,4 miljoner franc som motsvarar de aktuella stödåtgärdernas innehåll, omräknat till värdet per den 31 oktober 1994. Till detta kommer ränta som skall beräknas på detta belopp och löpa från detta datum ..."

18. Enligt den franska regeringen trädde Stardust i likvidation efter antagandet av det ifrågasatta beslutet.

19. Till stöd för sin talan om ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet, av den 17 december 1999, har Frankrike åberopat fem grunder:

1) kommissionen har gjort en felaktig tolkning av begreppet "stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel" i artikel 87.1 EG,

2) genom att slå fast att stödet från SBT och Altus till Stardust beviljades under omständigheter som inte skulle ha varit godtagbara för en privat investerare i en marknadsekonomi, har kommissionen gjort sig skyldig till en uppenbart felaktig bedömning,

3) beslutet innehåller motsägelser, i synnerhet i fråga om vem som betalar ut stödet,

4) beslutet strider mot rättssäkerhetsprincipen så till vida att det står i konflikt med väsentliga aspekter av de tidigare besluten av den 26 juli 1995 och 20 maj 1998 om stöd som Frankrike har beviljat CL,

5) kommissionen har åsidosatt den franska regeringens rätt till försvar genom att under hela förfarandet ge intryck av att inte utreda de åtgärder som vidtogs av SBT och Altus före avyttringen till CDR.

Den första grunden: de åtgärder som gynnade Stardust beviljades inte av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel

20. Artikel 87.1 EG är tillämplig på "stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är".

21. I det ifrågasatta beslutet slog kommissionen fast att Frankrike före år 1995 beviljade Stardust stöd "genom" CL och att de medel som CL, ett offentligt företag, genom sina dotterbolag SBT och Altus beviljade Stardust var "statliga medel" i den mening som avses i artikel 87.1 EG. I en fotnot slog kommissionen fast att "enligt rådande rättspraxis på området stöd utgör tillgångarna i ett offentligt företag som Crédit Lyonnais statliga medel i den mening som avses i artikel 87 i fördraget". Beträffande de åtgärder som CDR vidtog under åren 19951997 citerade kommissionen ett avsnitt ur beslut 98/490/EG, där det slogs fast att CDR:s tillgångar enligt fördraget är att betrakta som statliga tillgångar i den mening som följer av fördraget, inte enbart därför att CDR är ett helägt dotterbolag till ett offentligägt företag, utan även därför att CDR finansieras med ett andelslån som staten garanterar och att staten ansvarar för dess förluster.

22. Den franska regeringen har i huvudsak gjort gällande att åtgärderna till förmån för Stardust inte kan anses ha vidtagits av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 EG bara därför att de beviljades av offentligägda företag.

23. I det ifrågasatta beslutet betraktas enligt dess uppfattning faktiskt bara de åtgärder som vidtogs av SBT och Altus före oktober 1994 som statligt stöd. Det är därför inte nödvändigt att bedöma de medel som användes för att finansiera de åtgärder som vidtogs av CDR. För det andra använde SBT och Altus uteslutande sina egna medel och insatta kundmedel och således inte "statliga medel" i den mening som avses i domstolens rättspraxis. För det tredje innebär kommissionens vida tolkning av begreppet "statliga medel" ett åsidosättande av artikel 295 EG så till vida att offentliga företag, och särskilt statliga banker diskrimineras. För det fjärde kan inte de åtgärder som vidtogs av SBT och Altus tillskrivas staten, eftersom SBT och Altus fattade sina beslut helt oberoende av CL och a fortiori av den franska staten. Slutligen, och i alla händelser, underlät kommissionen att motivera sin åsikt att åtgärderna till förmån för Stardust beviljades med hjälp av statliga medel.

24. Kommissionen har i huvudsak svarat att CL, SBT och Altus är offentliga företag som kontrolleras av staten, att åtgärder som vidtas av sådana företag alltid kan tillskrivas staten och att deras medel per definition är statliga medel.

Åtgärderna i fråga

25. För att bedöma om det är fråga om åtgärder i den mening som avses i artikel 87.1 är det först nödvändigt att identifiera de åtgärder som i det ifrågasatta beslutet faktiskt har ansetts utgöra statligt stöd.

26. I den kronologiska sammanställningen ovan kan fyra grupper av åtgärder urskiljas:

de lån och garantier som SBT och Altus beviljade Stardust och dess kunder före oktober 1994,

det första kapitaltillskottet som beviljades av Altus i oktober 1994,

det andra, tredje och fjärde kapitaltillskottet i april 1995, juni 1996 och juni 1997 och förskottet till företagets löpande konto i juli 1995 som beviljades av CDR,

försäljningen av Stardust till F.G. Marine i juni 1997.

27. I det ifrågasatta beslutet medges klart att försäljningen av Stardust år 1997 inte omfattade stöd till Stardust eller dess köpare. Beslutet är emellertid mycket inkonsekvent i fråga om vilken av de tre andra grupperna av åtgärder som omfattar stöd; ibland hänvisas till åtgärder före oktober 1994 och på andra ställen till åtgärder efter den tidpunkten. Således slås i artikel 1 i beslutet fast att kapitaltillskotten till Stardust från Altus i oktober 1994 och de åtgärder som vidtogs av CDR åren 19951997 utgjorde statligt stöd. De flesta av de relevanta uttalandena i beslutet tyder dock på att stödet i fråga endast utgörs av de lån och garantier som beviljades före oktober 1994, och under förfarandet vid domstolen har både den franska regeringen och kommissionen godtagit att beslutet endast skall anses behandla de åtgärder som vidtogs av SBT och Altus före oktober 1994 som stöd. Jag kommer därför att begränsa min bedömning till de lån och garantier som Stardust och dess kunder beviljades av SBT och Altus före oktober 1994.

SBT:s och Altus medel som "statliga medel"

28. Den franska regeringen har hävdat att de medel som användes av SBT och Altus inte var "statliga medel". Enligt dess uppfattning är inte offentliga företags medel automatiskt statliga medel. I förevarande mål mottog SBT och Altus aldrig särskilda offentliga medel utan finansierade åtgärderna till förmån för Stardust helt med egna medel och insatta kundmedel. CL erhöll inte statligt stöd förrän den 30 juni 1994, således vid en tidpunkt när de berörda åtgärderna redan hade beviljats.

29. Kommissionen har gjort gällande att de medel som används inte nödvändigtvis behöver komma ur statsbudgeten. Det är tillräckligt att de står till statens förfogande. Offentliga företags medel står per definition under statens kontroll och således till dess förfogande.

30. Angående begreppet offentligt företag bör man stödja sig på artikel 2.1 b i kommissionens direktiv 80/723/EEG i ändrad lydelse (direktivet om insyn), där offentliga företag definieras som "varje företag, över vilket de offentliga myndigheterna direkt eller indirekt kan utöva ett dominerande inflytande till följd av ägarskap, finansiell medverkan eller gällande regler". I förevarande mål ägde den franska staten omkring 80 procent av aktierna och hade nästan 100 procent av rösterna i CL. CL ägde i sin tur 100 procent av Altus, och Altus ägde omkring 97 procent av SBT och återstående 3 procent ägdes av CL. Den franska staten utsåg ordföranden och 12 av de 18 ledamöterna i CL:s styrelse (conseil d'administration). CL:s ordförande var också ordförande för Altus styrelse, vars ledamöter utsågs av CL:s styrelse. CL, SBT och Altus var således vid den aktuella tiden uppenbarligen offentliga företag i den mening som avses i direktivet om insyn.

31. Båda parterna är dessutom medvetna om att enligt domstolens rättspraxis, och särskilt den nyligen avkunnade domen i målet PreussenElektra, skall enbart fördelar som direkt eller indirekt tilldelas med hjälp av statliga medel anses som stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget. Det har även godtagits att de franska myndigheterna före den 30 juni 1994 inte tilldelade CL-koncernen särskilda medel ur statsbudgeten och att lånen och garantierna till förmån för Stardust och dess kunder helt finansierades genom CL-koncernens egna medel och insatta kundmedel.

32. Frågan är således om ett offentligt företags medel är statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 EG.

33. Domstolen tycks ännu inte uttryckligen ha avgjort den frågan. Domen i målet kommissionen mot Frankrike gällde stöd finansierat genom driftsöverskottet från franska Caisse Nationale du Crédit Agricole. Domen i målet Van der Kooy behandlade en förmånstaxa för växthusodlare från ett gasdistributionsbolag som delvis ägdes av den nederländska staten. I båda fallen slog domstolen fast att inslag av statligt stöd förekom. Då förklarade dock domstolen att finansiering med hjälp av statliga medel inte var en förutsättning för att det skulle vara fråga om statligt stöd och prövade därför inte om det var fråga om statliga medel. I två domar om stöd beviljat av Italien hade de statliga företagen ENI och IRI givit stöd till andra företag. Båda företagen hade dock mottagit särskilda statliga medel som de kunde använda för detta ändamål. Det var därför inte heller i dessa fall nödvändigt för domstolen att avgöra om offentliga företags medel alltid är statliga medel. Domarna i målen Ecotrade och Piaggio gällde en italiensk lag som tillät att vissa industriföretag på obestånd ställdes under tvångsförvaltning och genom ett undantag från de vanliga konkursreglerna gavs ett särskilt skydd mot utsökningsåtgärder från borgenärerna. För att förklara varför det kunde ha varit fråga om statliga medel nämnde domstolen som de främsta fordringsägarna "vissa kategorier av fordringsägare, till största delen av offentlig karaktär", "staten eller offentliga organ" och "de offentliga myndigheterna". Domstolen avstod dock från att uttryckligen slå fast att en finansiering genom sänkta vinster för offentliga företag måste anses utgöra finansiering med hjälp av statliga medel.

34. Den enda relevanta domen hittills är därför förstainstansrättens dom i målet Air France. I det fallet finansierades stödet med hjälp av medel från den statliga banken och saldot mellan insättningar och uttag ur den banken. Förstainstansrätten slog fast att artikel 87.1 EG omfattade "alla likvida medel som den offentliga sektorn faktiskt kan använda för att stödja företag och det är inte relevant om dessa medel permanent ingår bland denna sektors tillgångar". Dessutom tillhörde Caisse den offentliga sektorn och det var tillräckligt att den använde medel "som [permanent] stod till dess förfogande".

35. Den franska regeringen har kritiserat den domen. Enligt dess uppfattning bygger den på en alltför extensiv tolkning av begreppet "statliga medel" och åsidosätter artikel 295 EG genom att offentliga företag, och särskilt statliga banker, diskrimineras. Om alla åtgärder som företas av ett offentligt företag till förmån för ett annat företag skulle anses utgöra åtgärder finansierade med hjälp av statliga medel, skulle det för att avgöra om en viss åtgärd utgjorde statligt stöd vara nödvändigt att i det enskilda fallet avgöra om en privat investerare eller fordringsägare skulle ha vidtagit samma åtgärd. Mot bakgrund av svårigheterna med den typen av marknadsekonomiskt test, skulle medlemsstaterna vara tvungna att till kommissionen anmäla ett stort antal rena affärstransaktioner som utförs av offentliga företag. Dessa anmälningar skulle kosta pengar och ta tid och leda till osäkerhet för kunderna som därför skulle föredra att göra affärer med privata företag.

36. Kommissionen har hänvisat till det ifrågasatta beslutet där den har förklarat att:

"Om kapitaltillskott beviljas av Crédit Lyonnais har kommissionen normalt ingen anledning att tro att det handlar om ett stöd... Kommissionen klassar sådana åtgärder som statligt stöd endast när det ... utifrån exakta uppgifter kan fastställas att bankens ingripande, med hänsyn till de då rådande förhållandena, inte uppfyller kriterierna för en privat investerare i en marknadsekonomi."

37. Enligt min uppfattning utgör offentliga företags, som SBT:s och Altus, medel statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget, och den franska regeringens oro för konsekvenserna av detta synsätt kan bemötas.

Rättspraxis om begreppet statliga medel

38. Av domstolens rättspraxis följer att det inte är fråga om statliga medel när offentliga myndigheter inte i något skede har, eller förvärvar, kontroll över de medel med vars hjälp den ekonomiska fördelen i fråga finansieras. I målet Van Tiggele hade staten fastställt ett lägsta detaljhandelspris på genever. I målet PreussenElektra hade staten kombinerat ett minimipris på elektricitet från förnybara energikällor med en skyldighet att köpa. I de fallen "finansierades" de ekonomiska fördelarna för distributörer av genever respektive för producenter av elektricitet genom förnybara källor helt med hjälp av medel som inte i något skede kontrollerades av staten.

39. Å andra sidan har domstolen slagit fast att statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget inte nödvändigtvis måste komma från statsbudgeten. När de medel som används för en åtgärd finansieras med hjälp av obligatoriska bidrag (exempelvis skatteliknande avgifter) och sedan fördelas enligt statlig lagstiftning måste de anses utgöra statliga medel även om de uppbärs och förvaltas av institutioner som är skilda från (men ändå kontrollerade av) de offentliga myndigheterna.

40. Statliga medel enligt artikel 87.1 i fördraget kan faktiskt dessutom hela tiden kvarstå hos det stödmottagande företaget. Detta är den normala situationen när statligt stöd ges genom ett avstående från intäkter.

41. Den gemensamma nämnaren för de berörda fallen är att staten direkt eller indirekt hade rättslig kontroll över medlen i fråga, trots att dessa inte härrörde från statsbudgeten. I fråga om skatteliknande avgifter bringades medlen först under statens kontroll, innan de återfördes till de berörda företagen. Vid ett avstående från intäkter avstår staten från medel som den har laglig rätt att kräva. Statliga medel är därför sådana medel som direkt eller indirekt står under statens rättsliga kontroll eller som, med andra ord, står till dess förfogande.

42. I domen i målet Ladbroke fastställde domstolen uttryckligen den tolkningen av begreppet statliga medel:

"i ... dom av den 12 december 1996, Air France mot kommissionen ... [bekräftas] på ett mycket klart sätt att artikel 92.1 i fördraget omfattar alla likvida medel som den offentliga sektorn faktiskt kan använda för att stödja företag och att det inte är relevant om dessa medel permanent ingår bland denna sektors tillgångar eller inte. Följaktligen är det så att även om de belopp som motsvarar åtgärden ... inte permanent disponeras av staten är det förhållandet att de fortlöpande kontrolleras av staten och således kan disponeras av de behöriga myndigheterna tillräckligt för att de skall kunna anses utgöra statliga medel ...".

Offentliga företags medel som statliga medel

43. Skillnaden i artikel 87.1 i fördraget mellan stöd som ges av staten och stöd som ges med hjälp av statliga medel syftar till att i begreppet stöd inte endast inbegripa stöd som ges direkt av staten utan också stöd som ges av offentliga eller privata organ som utsetts eller inrättats av staten. Medlemsstaterna kan genom sitt inflytande på offentliga företags agerande eftersträva andra än kommersiella mål.

44. Enligt min uppfattning kan det inte spela någon roll om en medlemsstat som vill ge stöd använder särskilda medel som överförts från budgeten till offentliga företag innan stödet ges eller om företagens egna medel används. I båda situationerna använder staten medel som står under dess kontroll i den mening som avses i ovannämnda rättspraxis och i båda fallen belastas slutligen staten av den ekonomiska bördan av åtgärderna. Även när staten agerar i egenskap av ägare till ett företag måste de investerade eller slutligen förlorade medlen ofrånkomligen finansieras via statsbudgeten. I ekonomiska termer är det heller ingen skillnad mellan en åtgärd som finansieras genom särskilda medel som har överförts till ett offentligt företag innan stödet beviljades och en åtgärd som inledningsvis finansieras med hjälp av ett offentligt företags egna medel, när det företaget i ett senare skede erhåller medel från staten. Inte heller kan det enligt gemenskapsrätten vara tillåtet att kringgå reglerna om statligt stöd genom att helt enkelt skapa självständiga myndigheter med uppgift att distribuera stöd.

45. Detta är troligen skälet till att medlens ursprung inte har ifrågasatts i de flesta fall rörande statligt stöd som har finansierats via offentliga företag. I målet kommissionen mot Belgien gavs exempelvis stödet av det offentligrättsliga holdingbolaget SRIW. I målet Salomon hade åtgärderna i fråga vidtagits av det statliga holdingbolaget Austria Tabakwerke. I de förenade målen BFM och EFIM hade vissa av åtgärderna till förmån för BFM vidtagits av dess ägare FEB och det statliga holdingbolaget EFIM som i sin tur ägde FEB. I målet Alitalia hade åtgärderna vidtagits av det statliga italienska holdingbolaget IRI. Inte i något av dessa mål tycks parterna eller gemenskapsdomstolarna ha tvivlat på de använda medlens offentliga karaktär.

46. I förevarande mål har den franska regeringen inte bestridit att SBT och Altus var offentligägda företag över vilka de offentliga myndigheterna direkt eller indirekt kunde utöva ett dominerande inflytande i den mening som avses i definitionen i artikel 2.1 b i direktivet om insyn. Frågan om i vilken utsträckning företagens agerande kan tillskrivas myndigheterna kommer att behandlas nedan.

Icke-diskriminering enligt artikel 295 i fördraget

47. I fråga om artikel 295 i fördraget är det riktigt att man måste sörja för att privata och offentliga företag behandlas lika. Det bör dock även erinras om att enligt artikel 86.1 i fördraget är konkurrensreglerna utan åtskillnad tillämpliga på både privata och offentliga företag. Domstolen har dessutom slagit fast att likabehandlingsprincipen förutsätter att privata och offentliga företag befinner sig i jämförbara situationer. Privata företag fastställer sin strategi med särskild hänsyn till lönsamhetskrav, medan offentliga företags beslut kan påverkas av faktorer av andra slag. De finansiella förbindelserna mellan dessa företag och de offentliga myndigheterna är därför av särskilt slag, vilka skiljer sig från förbindelserna mellan de offentliga myndigheterna och de privata företagen. Risken för att medlemsstaterna kan använda offentliga företag som ett medel för att ge stöd är ett av huvudskälen till att medlemsstaterna, i enlighet med direktivet om insyn, skall se till att finansiella förbindelser mellan offentliga myndigheter och offentliga företag redovisas öppet.

48. Om kontinuerlig kontroll av offentliga företags verksamhet med stöd av direktivet om insyn är nödvändig och berättigad, är det a fortiori nödvändigt att stödåtgärder som ges med offentliga företags medel anmäls till kommissionen.

49. Beträffande den franska regeringens oro för att det skulle bli nödvändigt att anmäla en mängd affärstransaktioner som utförs av offentliga företag och särskilt av statliga banker till kommissionen, måste det påpekas att medlemsstaterna inte är skyldiga att anmäla åtgärder som inte uppfyller alla kriterier som anges i artikel 87.1 i fördraget. Detta framgår nu uttryckligen av artiklarna 2.1 och 1 a i rådets förordning nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget. Många transaktioner som utförs av offentliga företag som bedriver affärsverksamhet kanske inte kan tillskrivas staten eller uppfyller kanske kriterierna för en privat investerare i en marknadsekonomi. Jag anser dessutom att en viss osäkerhet för den berörda staten och det offentliga företaget i gränsfall är en nödvändig följd av en effektiv kontroll av statliga stöd som ges via offentliga företag.

50. De medel som användes av SBT och Altus för att finansiera åtgärderna till förmån för Stardust var således statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget.

Kan åtgärderna tillskrivas staten?

51. Den franska regeringen har gjort gällande att de åtgärder som beviljades av SBT och Altus inte kan tillskrivas den franska staten. Enligt dess uppfattning följer det av domstolens rättspraxis att det inte är tillräckligt att endast fastställa det statliga ägandet och således statens kontroll över ett offentligt företag som misstänks ge statligt stöd. Kommissionen måste i det enskilda fallet och på grund av bevisning avgöra om en viss åtgärd som utförts av ett offentligt företag kan tillskrivas staten. I förevarande mål fattade SBT och Altus sina beslut helt oberoende av CL och a fortiori av den franska staten. I sitt beslut om stöd till CL framhöll kommissionen själv CL:s avsaknad av kontroll över sina dotterbolag, och särskilt över Altus, som ett av huvudskälen till CL:s finansiella svårigheter.

52. Kommissionen har för det första gjort gällande att den franska staten var allestädes närvarande i CL, SBT och Altus. Den kontrollerade direkt och indirekt aktierna, rösträtten och utnämnandet av ordföranden och ledamöterna i företagens respektive styrelser (conseils d'administration). Enligt kommissionens uppfattning är den typen av potentiell kontroll tillräcklig för att slå fast att en åtgärd kan tillskrivas staten. Kommissionen har även hänvisat till definitionen av offentliga företag i direktivet om insyn. Vidare skall inte den franska regeringen tillåtas stödja sig på sitt eget konsekventa misslyckande att kontrollera CL-koncernen eller hävda att åtgärder som kostat 450 miljoner franc var alltför obetydliga för att CL:s styrelse skulle uppmärksamma dem.

53. Det följer av fast rättspraxis och har godtagits av båda parterna att en viss åtgärd endast kan anses utgöra statligt stöd om den är resultatet av åtgärder som kan tillskrivas den berörda medlemsstaten.

54. Denna rättspraxis kan beskrivas på följande sätt. Lydelsen av artikel 87.1 i fördraget tycks innebära att skillnad görs mellan stöd som ges av en medlemsstat och stöd som ges med hjälp av statliga medel. Det har emellertid nu tydligt slagits fast att "stöd som ges av en medlemsstat" också måste ges med hjälp av statliga medel. Det andra alternativet i artikel 87.1 i fördraget (stöd som ges med hjälp av statliga medel) har således endast till uppgift att förhindra att reglerna om statligt stöd kringgås genom en decentraliserad eller "privatiserad" tilldelning av stöd. Detta innebär dock att när stöd ges enligt det andra alternativet "med hjälp av statliga medel" skall åtgärden vara resultatet av åtgärder som kan tillskrivas den berörda medlemsstaten. Detta bekräftas av rubriken på avsnittet i fråga, "Statligt stöd", som antyder att det under alla omständigheter slutligen måste vara möjligt att tillskriva offentliga myndigheter åtgärder.

55. I det avseendet skulle det enligt min uppfattning föra för långt att automatiskt beteckna självständiga beslut som fattats av offentliga företag och andra från de offentliga myndigheterna skilda organ som statliga åtgärder. Exempelvis skall affärsbeslut som fattas av ett offentligägt bryggeri utan de offentliga myndigheternas medverkan anses falla utanför tillämpningsområdet för reglerna om statligt stöd. I det avseendet är det av betydelse att direktivet om insyn syftar till att underlätta kontrollen av stöd som offentliga myndigheter tillfört "indirekt via" andra offentliga företag eller finansiella institut (artikel 1.1 b) och att klar skillnad görs mellan offentliga myndigheter och offentliga företag (artikel 2.1).

56. Det är riktigt att domstolen i andra sammanhang gör en vidare tolkning av begreppet stat. När det exempelvis är fråga om huruvida ett direktiv har direkt effekt och kan åberopas mot staten direktiv som normalt endast ålägger skyldigheter för de stater till vilka de riktas tolkas "staten" mycket extensivt och alla offentliga myndigheter och till och med offentliga företag kan anses omfattade av begreppet. Detta synsätt kan dock inte automatiskt överföras till fördragets bestämmelser om statligt stöd. Begreppet stat måste uppfattas i den bemärkelse som är mest lämpad för de berörda bestämmelserna och syftet med dessa. Domstolen har helt korrekt tillämpat ett funktionellt synsätt och baserat sin tolkning på systemet för och syftet med de bestämmelser inom ramen för vilka begreppet förekommer.

57. Under vilka omständigheter kan en viss åtgärd som vidtagits av ett offentligt företag tillskrivas staten inom ramen för reglerna om statligt stöd?

58. I domen i målet kommissionen mot Frankrike slog domstolen fast att ett solidaritetsbidrag från Caisse Nationale du Crédit Agricole till jordbrukare hade "beviljats och finansierats av ett offentligt organ" och endast kunde förverkligas "med de offentliga myndigheternas godkännande", vars närmare bestämmelser för beviljande motsvarade "bestämmelserna för ett vanligt statligt stöd", och som för övrigt hade "lagts fram av regeringen som en del av flera till jordbrukarna riktade åtgärder, som har anmälts till kommissionen".

59. I domen i målet Van der Kooy slog domstolen för det första fast att staten ägde 50 procent av aktierna och utsåg hälften av ledamöterna i Gasunies förvaltningsråd, för det andra att den nederländska regeringen var behörig att godkänna de av Gasunie tillämpade taxorna, vilket innebar att den kunde förhindra en taxa som den fann olämplig och, för det tredje, att den nederländska regeringen vid två tillfällen framgångsrikt hade utövat sitt inflytande över Gasunie för att åstadkomma en ändring av dess taxor. Dessa faktorer "sammantagna" visade att Gasunie på området för fastställande av gastaxor definitivt inte var självständigt, utan agerade under det allmännas kontroll och enligt dess riktlinjer. Således var det styrkt att Gasunie inte kunde fastställa denna taxa "utan att ta hänsyn till det allmännas krav".

60. I de två ovannämnda målen om åtgärder beviljade av de italienska holdingbolagen ENI och IRI slog domstolen fast att styrelsemedlemmarna och verkställande ledningen tillsattes genom dekret och att de inte var helt självständiga, eftersom de hade att beakta direktiven från en statlig kommitté för ekonomisk planering. Dessa förhållanden visade "sammantagna" att ENI:s och IRI:s verksamhet "kontrollera[de]s" av italienska staten.

61. I domen i målet Air France konstaterade förstainstansrätten att en åtgärd som formellt genomfördes av ett privaträttsligt reglerat aktiebolag genomfördes "efter avgörande påverkan från dess majoritetsdelägare" Caisse des Dépôts et Consignations. Caisse i sig var inrättad genom lag och övervakades och garanterades av de lagstiftande myndigheterna, "och [...] dess uppgifter var att administrera offentliga och privata medel som skapats genom obligatoriska insättningar, det reglerades av föreskrifter i lag och förordning och [...] dess verkställande direktör och styrelse utsågs av den franska regeringen". Dessa faktorer är tillräckliga för att det skulle vara berättigat att anse att Caisse hörde till "den offentliga sektorn" och kommissionen betecknade på goda grunder Caisse som "ett organ som tillhör den offentliga sektorn och vars åtgärder kan tillskrivas franska staten". Denna slutsats motsägs inte av argumenten avseende den självständiga rättsliga ställning som Caisse har i förhållande till de statliga politiska myndigheterna.

62. Det tycks föreligga en viss motsättning mellan dessa mål. I målet kommissionen mot Frankrike slog domstolen in concreto fast att den särskilda åtgärden i fråga var resultatet av åtgärder som kunde tillskrivas staten. I målet Van der Kooy kom domstolen med utgångspunkt från de sammantagna omständigheterna fram till att den konkreta åtgärden i fråga måste ha varit ett resultat av statliga åtgärder. I de två italienska fallen slog domstolen endast fast att ENI och IRI generellt bedrev sin verksamhet under statens kontroll. I domen i målet Air France fokuserade förstainstansrätten på Caisses offentliga eller privata natur och prövade inte om den fattade sina beslut i det aktuella fallet eller ens i allmänhet under avgörande inflytande från de offentliga myndigheterna.

63. Omfattningen av domstolens prövning kan bero på i vilken grad det är troligt att de offentliga myndigheterna kommer att ingripa. Således berörde åtgärden till förmån för Air France det största franska transportföretaget och ett av de tre största i Europa. Dessutom kontrollerade den franska staten både de företag som gav stödet och stödmottagaren (den franska staten ägde mer än 99 procent av aktierna i Air France). I målet kommissionen mot Frankrike och i målet Van der Kooy var de offentliga myndigheternas engagemang åtminstone vid första påseendet kanske mindre uppenbart.

64. Det är inte lätt att formulera ett allmänt test för att fastställa om en viss åtgärd som utförs av ett offentligt företag kan tillskrivas staten.

65. Å ena sidan skall en viss finansieringsåtgärd inte alltid tillskrivas staten när ett affärsföretag i vilket staten har ett aktieinnehav agerar på marknaden. Det är därför inte tillräckligt att det organ som distribuerar stödet är ett offentligt företag i den mening som avses i artikel 2.1 b i direktivet om insyn. Det faktum att de offentliga myndigheterna direkt eller indirekt kan utöva ett dominerande inflytande visar inte att de faktiskt i ett visst fall utövade detta inflytande.

66. Å andra sidan föreligger en verklig risk för att reglerna om statligt stöd kringgås i fall där offentliga företag öppet eller förtäckt, regelbundet eller på ad hoc-basis agerar som ett "relä" eller ett "medel" som de offentliga myndigheterna använder för att ingripa till förmån för vissa företag eller branscher. Det är därför inte nödvändigt att statens engagemang sträcker sig så långt som till en uttrycklig anvisning. I stället är det enligt min uppfattning tillräckligt att med utgångspunkt från en prövning av de faktiska omständigheterna i fallet konstatera att företaget i fråga inte kunde fatta det berörda beslutet "utan att ta hänsyn till det allmännas krav".

67. Till de faktiska omständigheter som skall beaktas hör enligt min uppfattning exempelvis:

uppgifter om att åtgärden vidtogs på statens tillskyndan,

åtgärdens natur och omfattning (här kan det föreligga en viss överlappning med testet avseende en privat investerare/fordringsägare som jag kommer att behandla nedan),

den grad av kontroll som staten har över det berörda offentliga företaget, och

en generell praxis att använda företaget i fråga för andra än kommersiella ändamål, eller att påverka dess beslut.

68. På grund av bevissvårigheterna och den uppenbara risken för bedrägeri skall ett restriktivt synsätt på den typ av bevisning som kan åberopas inte intas. Indicier (till och med pressrapportering) kan vara tillräckligt.

69. Det är i förevarande mål ostridigt att CL:s exceptionella finansiella problem till stor del kan förklaras av att den franska staten inte utövade effektiv kontroll över CL och dess dotterbolag. Beträffande övervakningen av CL självt beskrevs den i beslut 98/490 med formuleringarna "allvarlig brist på företagsledning", "bankledningens oansvariga beslutsfattande", "bristen på öppenhet om företagets förvaltning och räkenskaper" och en allmän brist på "intern- och externkontroll". Beträffande CL:s dotterbolag framgår det av en utredning av en kommitté inom det franska parlamentet, som citerades av kommissionen, att Altus var ett "atypiskt dotterbolag" som engagerade sig i oortodoxa och riskabla finansiella transaktioner, att det medvetet hade hållits utanför CL-koncernens system för internkontroll och att den enda hierarkiska kopplingen mellan CL och Altus var ett veckomöte mellan ordföranden för CL och direktören för Altus.

70. Den franska regeringen har dessutom för det första tillagt att staten inte var representerad i SBT:s styrelse, ledning eller lånekommitté som beviljade huvuddelen av de ifrågavarande lånen och garantierna, eller i Altus ledning eller lånekommitté.

71. För det andra var Stardust i sig ett relativt litet företag och de lån och garantier som beviljades Stardust och dess kunder var i jämförelse med de totala lån och garantier som CL eller dess dotterbolag beviljade även de av blygsam omfattning. Det finns därför ingen anledning att tro (och heller inga bevis för) att styrelsen för CL eller ledningen för CL eller en representant för de offentliga myndigheterna hade kännedom om dessa lån och garantier. Det finns ännu mindre skäl att tro att den franska staten eller CL före oktober 1994 försökte påverka SBT:s eller Altus beslut angående Stardust.

72. För det tredje bedrev CL, SBT och Altus sin verksamhet i den rättsliga formen av vanliga privaträttsligt reglerade affärsföretag, på grund av normala kommersiella hänsynstaganden och inom en konkurrensutsatt sektor. Enligt fransk lagstiftning var ledningen för CL, SBT och Altus, enligt den franska regeringen, självständig i förhållande till sina respektive aktieägare och staten hade inga rättsliga möjligheter att godkänna, upphäva eller ändra beslut som fattats av ledningen eller styrelsen för CL och a fortiori dess dotterbolag SBT och Altus.

73. Hur det än må vara med detta måste jag erkänna att jag inte kan se något i det ifrågasatta beslutet eller i handlingarna vid domstolen som tyder på att SBT eller Altus beslut om Stardust direkt eller indirekt påverkades av de franska myndigheterna eller ens var kända av dessa. Inte heller antyder någonting i akten att SBT eller Altus i fråga om Stardust eller i allmänhet eftersträvade andra än kommersiella mål. SBT eller Altus tycks således ha fattat sina beslut om Stardust under fullständig affärsmässig självständighet, utan hänsyn till några verkliga eller antagna krav från de offentliga myndigheterna.

74. Kommissionen har för det första invänt att begreppet statligt stöd är ett objektivt begrepp och att skillnad inte görs i artikel 87.1 i fördraget mellan statliga åtgärder med hänsyn till skälen för eller syftena med dem, utan de definieras med utgångspunkt från sina effekter.

75. Jag delar uppfattningen att frågan huruvida en viss statlig åtgärd medför fördelar för vissa företag och snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen måste avgöras enbart med utgångspunkt från objektiva kriterier och en analys av åtgärdens effekter. I förevarande mål aktualiseras dock den prejudiciella frågan huruvida åtgärderna i fråga faktiskt är statliga åtgärder. Den frågan kan inte besvaras med utgångspunkt endast från åtgärdens effekter, eftersom artikel 87.1 i fördraget inte gäller icke-statliga åtgärder som medför fördelar för vissa företag och snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen.

76. Kommissionen har för det andra invänt att de franska myndigheterna redan år 1991 varskoddes om de allvarliga ledningsproblemen i Altus. Enligt kommissionens uppfattning skall den franska regeringen inte tillåtas att stödja sig på sitt eget konsekventa misslyckande att kontrollera CL och dess dotterbolag.

77. Enligt min uppfattning kan ett sådant misslyckande inte utgöra statligt stöd, vilket förutsätter ett positivt ingripande från statens sida. Det skall medgivas att det föreligger en risk för att dåligt kontrollerade statliga banker engagerar sig i otillbörliga affärsförfaranden och en indirekt risk för att den berörda medlemsstaten vid ekonomiska svårigheter kan önska ge dessa banker statligt stöd. Jag anser dock att den förstnämnda risken inte är av direkt intresse för reglerna om statligt stöd och att den senare, även om den kan medföra att konkurrensen inom banksektorn snedvrids, inte är relevant i förevarande mål som behandlar snedvridningar av konkurrensen inom sektorn för uthyrning av fritidsbåtar.

78. Det finns således ingen grund för att slå fast att de lån och garantier som SBT och Altus beviljade Stardust var ett resultat av åtgärder som kan tillskrivas den franska staten. Kommissionens beslut skall därför ogiltigförklaras.

Motiveringsskyldigheten

79. Den franska regeringen har anfört att beslutet under alla omständigheter strider mot artikel 253 i fördraget då kommissionen inte har angivit skälen för sin uppfattning att åtgärderna till förmån för Stardust "g[avs] av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel" i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget.

80. Kommissionen har särskilt av den nyligen avkunnade domen i målet Tyskland mot kommissionen dragit slutsatsen att det ifrågasatta beslutet innehåller en tillräcklig motivering och att det uppfyller de krav som följer av domstolens rättspraxis.

81. Av fast rättspraxis följer att det av den motivering som krävs enligt artikel 253 i fördraget klart och tydligt skall framgå hur den gemenskapsinstitution som har antagit den ifrågasatta rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Emellertid krävs det inte att motiveringen skall ange alla relevanta faktiska eller rättsliga omständigheter. Frågan om huruvida en motivering uppfyller dessa krav skall för övrigt bedömas inte bara utifrån den ifrågasatta rättsaktens ordalydelse utan även utifrån sammanhanget och reglerna på det ifrågavarande området. Vid en tillämpning av den principen, för att beteckna en åtgärd som statligt stöd, krävs att kommissionen skall ange skälen för att åtgärden i fråga omfattas av tillämpningsområdet för artikel 87.1 i fördraget. Även när de omständigheter under vilka stödet har beviljats visar att det har "g[ivits] av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel" måste kommissionen åtminstone ange dessa omständigheter i motiveringen till sitt beslut.

82. I det ifrågasatta beslutet har kommissionen förklarat att CL var det organ "genom vilket stödet beviljades". I den tillhörande fotnoten tillade kommissionen att "[e]nligt rådande rättspraxis på området stöd utgör tillgångarna i ett offentligt företag som Crédit Lyonnais statliga medel i den mening som avses i artikel 87 i fördraget". Kommissionen förklarade även att det var fråga om "stödåtgärder, som inte är förenliga med den försiktighet som normalt krävs av en bank, [som] hade karaktär av stöd eftersom de offentliga medel som via Crédit Lyonnais togs i anspråk för stödet utgjorde statliga medel enligt artikel 87 i fördraget" och att "[d]e medel hos det offentligägda företaget Crédit Lyonnais som använts för dessa åtgärder via dotterbolagen SBT och Altus är statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget". Kommissionen hänvisade slutligen till "[s]tatens kontinuerliga stöd till Stardust via Crédit Lyonnais-koncernen...".

83. Jag anser att dessa uttalanden visar varför kommissionen ansåg att SBT:s och Altus medel var statliga medel.

84. Kommissionen förklarar dock inte någonstans varför den anser att de lån och garantier som Stardust beviljades av SBT och Altus före oktober 1994 kunde tillskrivas den franska staten. Dessutom tyder inga av de omständigheter som nämns i beslutet på att detta kunde ha varit fallet.

85. Det ifrågasatta beslutet strider därför även mot artikel 253 i fördraget.

I andra hand: den andra grunden angående felaktig tillämpning av kriterierna för en privat investerare

86. Eftersom jag anser att beslutet skall ogiltigförklaras på den första grunden kommer jag att behandla de frågor som aktualiseras genom den andra grunden endast i andra hand och endast kortfattat.

87. Den franska regeringen har i huvudsak gjort gällande att kommissionen tillämpade kriterierna för en privat investerare i en marknadsekonomi felaktigt, för det första genom att den bedömde lån och garantier som beviljades Stardust av SBT och Altus och dess kunder i efterhand och inte under åren 1990, 1991, 1992, 1993 och 1994 när de beviljades, och för det andra därför att dess analys av SBT:s och Altus agerande var alltför begränsad och inte tog hänsyn till flera relevanta aspekter som framtidsutsikterna på marknaden för uthyrning av fritidsbåtar eller de bedrägerier som begicks av Stardusts direktör.

88. Kommissionen har i huvudsak förklarat att den bedömde finansieringen i det sammanhang där den beviljades före år 1995 och att de tre aspekter som den beaktade var tillräckliga för att stödja dess slutsats att en privat investerare under identiska förhållanden inte skulle ha beviljat Stardust sådan finansiering. Dessa aspekter var följande:

SBT och Altus beviljade inte bara finansiering till Stardust, utan även till investerare som önskade köpa andelar i båtar som förvaltades av Stardust, vilket utsatte dem för risker inte bara i förhållande till Stardust, utan även i förhållande till Stardusts kunder.

SBT och Altus utsatte sig för risker i form av lån och garantier som uppgick till mer än dubbla balansomslutningen.

SBT och Altus var Stardusts enda bank.

89. Det följer av fast rättspraxis att för att avgöra om åtgärder som de ifrågavarande utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget, är det nödvändigt att bedöma om en privat investerare av jämförbar storlek under liknande förhållande skulle ha tillhandahållit kapital till ett sådant belopp eller med andra ord om det mottagande företaget fick ekonomiska fördelar som det inte skulle ha erhållit enligt normala marknadsmässiga villkor. Det har även slagits fast att jämförelsen skall ske med beaktande av det förhållningssätt som en privat investerare enligt normala marknadsvillkor skulle ha intagit vid beviljandet av det ifrågasatta lånet, med hänsyn till tillgänglig information och den förutsebara utvecklingen vid denna tidpunkt.

90. I det ifrågasatta beslutet nämner kommissionen vid flera tillfällen uttryckligen principen att åtgärderna i fråga skall analyseras inom ramen för det sammanhang i vilket de beviljades och inte i efterhand. I beslutet saknas dock en analys av bakgrunden under de år (19901994) då lånen och garantierna faktiskt beviljades. I själva verket slöt sig kommissionen, av det faktum att SBT:s och Altus riskexponering vid slutet av år 1994 uppgick till dubbla balansräkningen för Stardust, till att alla beslut angående Stardust som fattades av SBT och Altus under de föregående åren nödvändigtvis var oförenliga med kriterierna för en privat investerare.

91. I det avseendet har kommissionen till sitt försvar anfört att den inte kunde bedöma sammanhanget avseende åren 19921994 eftersom den franska regeringen under förfarandets gång inte hade lämnat den nödvändiga bakgrundsinformationen. Ställd inför en lista från den regeringen över handlingar som denna hade sänt under loppet av kommissionens utredning, medgav kommissionen i sitt svaromål att den faktiskt fått en mängd detaljerade uppgifter om det stöd som SBT och Altus gav Stardust och om Stardusts verksamhet under åren 19901994.

92. Enligt min uppfattning har kommissionen tillämpat kriterierna för en privat investerare på fel sätt genom att den inte granskade de lån och garantier som beviljades Stardust i det tidsmässiga sammanhang då de beviljades, trots att den hade tillgång till detaljerade uppgifter om perioden i fråga.

93. Jag måste medge att jag även hyser tvivel beträffande de tre aspekter som beaktades av kommissionen. För det första är det, beträffande det faktum att SBT och Altus var Stardusts enda bank, inte ovanligt att ett relativt litet företag endast har en bank. För det andra godtar jag att de andra två aspekterna (riskens omfattning i förhållande till balansräkningen, skulderna utanför balansräkningen) är relevanta. Mot bakgrund av domstolens rättspraxis ter det sig dock alltför formellt, strikt och begränsat att absolut och villkorslöst tillämpa detta kriterium med bortseende från alla andra faktorer som exempelvis fritidsbåtsmarknadens särdrag, det skattesystem som låg bakom Stardusts affärsidé, det eventuella bedrägeriet från Stardusts chefs sida eller den eventuella utdelning som SBT och Altus kunder räknar med att få vid en framgångsrik utvidgning under Stardusts startperiod. Eftersom kommissionen emellertid har underlåtit att pröva åtgärderna i det sammanhang i vilket de vidtogs är det inte nödvändigt att jag utreder den frågan.

94. Det ifrågasatta beslutet skall därför under alla omständigheter ogiltigförklaras därför att kommissionen har tillämpat kriterierna för en privat investerare felaktigt.

95. Eftersom jag drar slutsatsen att den franska regeringens talan skall bifallas på den första och den andra grunden, är det inte nödvändigt att granska de övriga grunderna, eftersom de aktualiseras endast i andra hand.

Förslag till avgörande

96. Av ovanstående skäl anser jag att

1) Kommissionens beslut 2000/513/EG av den 8 september 1999 om det stöd som Frankrike beviljat företaget Stardust Marine skall ogiltigförklaras.

2) Kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.