Förstainstansrättens beslut (tredje avdelningen) den 30 april 2003. - Villiger Söhne GmbH mot Europeiska unionens råd. - Talan om ogiltigförklaring - Artiklarna 3.1 och 4.2 första strecksatsen i direktiv 2002/10/EG - Strukturer och skattesatser i fråga om punktbeskattning av tobaksvaror - Uppenbart att talan skall avvisas. - Mål T-154/02.



Rättsfallssamling 2003 s. II-01921



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1. Talan om ogiltigförklaring - Fysiska eller juridiska personer - Rättsakter som berör dem direkt och personligen - Direktiv 2002/10 om ändring av direktiven 92/79, 92/80 och 95/59 när det gäller strukturer och skattesatser i fråga om punktbeskattning av tobaksvaror - Ändring av definitionen av cigarrer och cigariller - Talan som väcks av ett bolag som tillverkar och säljer produkter som berörs av ändringen - Avvisning

(Artikel 230 fjärde stycket EG; rådets direktiv 2002/10, artiklarna 3.1 och 4.2 första strecksatsen)

2. Europeiska gemenskaperna - Domstolsprövning av lagenligheten av institutionernas rättsakter - Rättsakter med allmän giltighet - Nödvändigt för fysiska eller juridiska personer att få till stånd en prövning genom en invändning om rättsstridighet eller en begäran om förhandsavgörande rörande giltigheten - Möjlighet att väcka talan om ogiltigförklaring vid gemenskapsdomstolen när en begäran om förhandsavgörande inte är verksam - Saknas

(Artiklarna 230 fjärde stycket EG, 234 EG och 241 EG)

Sammanfattning

1. För att fysiska eller juridiska personer skall anses vara personligen berörda krävs det att de berörs i sin rättsliga ställning på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem från alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till.

Ett bolag som tillverkar och säljer produkter i medlemsstater, däribland Tyskland, och i tredje land, vilka vid fastställandet av tillämplig punktskatt tidigare betraktades som cigarrer eller cigariller enligt definitionen i artikel 3 i direktiv 95/59 och som hädanefter, med tillämpning av det nya ändringsdirektivet 2002/10, skall betraktas som cigaretter, vilket medför att den minimipunktskatt som tas ut på försäljningen är mycket högre än den som tas ut på cigarrer och cigariller, berörs personligen varken av artikel 3.1 i direktiv 2002/10 om ändring av direktiven 92/79, 92/80 och 95/59 när det gäller strukturer och skattesatser i fråga om punktbeskattning av tobaksvaror, varigenom definitionen av cigarrer och cigariller i artikel 3 i direktiv 95/59 har ändrats, eller av artikel 4.2 första strecksatsen i direktiv 2002/10, vilken syftar till att bevilja Tyskland ett undantag vad gäller den tidsfrist inom vilken artikel 3.1 skall införlivas.

Dessa bestämmelser i direktiv 2002/10 berör nämligen sökandebolaget endast i dess objektiva egenskap av ekonomisk aktör inom området för tillverkning av de berörda produkterna, på samma sätt som alla andra aktörer som befinner sig i samma situation. Den ändring av definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktiv 2002/10 berör inte bara tillverkarna av de berörda produkterna, utan även alla de ekonomiska aktörer som saluför dessa produkter och de personer som konsumerar dem. Enbart den omständigheten att gemenskapslagstiftaren vid utarbetandet av en rättsakt med allmän giltighet beaktar att vissa kategorier av ekonomiska aktörer kan komma att påverkas ekonomiskt av rättsakten mer än andra är inte tillräcklig för att anse att de har särskiljts i förhållande till övriga aktörer när det är klarlagt att rättsakten i fråga berör dem i deras objektiva egenskap av ekonomiska aktörer på den aktuella marknaden.

( se punkterna 43-47, 51 och 54 )

2. Den omständigheten att en begäran om förhandsavgörande med stöd av artikel 234 EG, rörande giltigheten av en gemenskapsrättsakt med allmän giltighet, inte är verksam kan inte motivera en ändring genom rättspraxis av det system av rättsmedel och förfaranden som fastställts i artiklarna 230 EG, 234 EG och 241 EG och som syftar till att anförtro granskningen av lagenligheten av institutionernas rättsakter åt gemenskapsdomstolen. En sådan omständighet kan inte i något fall möjliggöra en prövning av talan om ogiltigförklaring som har framställts av en fysisk eller juridisk person som inte uppfyller villkoren i artikel 230 fjärde stycket EG.

( se punkt 61 )

Parter

I mål T-154/02,

Villiger Söhne GmbH, Waldshut-Tiengen (Tyskland), företrätt av advokaten B. Wägenbaur,

sökande,

mot

Europeiska unionens råd, företrätt av F. Gijón och M. Simm, båda i egenskap av ombud,

svarande,

angående en talan om ogiltigförklaring av artikel 3.1 i rådets direktiv 2002/10/EG av den 12 februari 2002 om ändring av direktiven 92/79/EEG, 92/80/EEG och 95/59/EG när det gäller strukturer och skattesatser i fråga om punktbeskattning av tobaksvaror (EGT L 46, s. 26) och, i andra hand, av artikel 4.2 första strecksatsen i detta direktiv,

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)

sammansatt av ordföranden K. Lenaerts samt domarna J. Azizi och M. Jaeger,

justitiesekreterare: M.H. Jung,

följande

Beslut

Domskäl

Tillämpliga bestämmelser

1 De gemenskapsrättsliga bestämmelserna i fråga om punktbeskattning av tobaksvaror grundas på i huvudsak tre direktiv, nämligen rådets direktiv 92/79/EEG av den 19 oktober 1992 om tillnärmning av skatt på cigaretter (EGT L 316, s. 8; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 87), rådets direktiv 92/80/EEG av den 19 oktober 1992 om tillnärmning av skatter på andra tobaksvaror än cigaretter (EGT L 316, s. 10; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 89) och rådets direktiv 95/59/EG av den 27 november 1995 om andra skatter än omsättningsskatter som påverkar förbrukningen av tobaksvaror (EGT L 291, s. 40).

2 För att fastställa vilken punktskatt som skall tillämpas, definieras i direktiv 95/59 olika slag av tobaksvaror, såsom cigaretter, cigarrer, cigariller och röktobak. Artikel 3 i detta direktiv har följande lydelse:

"Följande skall anses vara cigarrer eller cigariller, om de går att röka som de är:

1. Tobaksrullar gjorda enbart av naturtobak.

2. Tobaksrullar med yttre täckblad av naturtobak.

3) Tobaksrullar med yttre täckblad av cigarrers normala färg och omblad av homogeniserad tobak, om minst 60 viktprocent av tobakspartiklarna är både bredare och längre än 1,75 mm och om täckbladet är anbringat i spiralform med en spetsig vinkel på minst 30o mot cigarrens längdaxel.

4) Tobaksrullar med yttre täckblad av cigarrers normala färg, gjort av homogeniserad tobak, om styckevikten förutom filter eller munstycke är minst 2,3 g och om minst 60 viktprocent av tobakspartiklarna är både bredare och längre än 1,75 mm och om omkretsen är minst 34 mm över minst en tredjedel av längden."

3 Den 12 februari 2002 antog rådet direktiv 2002/10/EG om ändring av direktiven 92/79, 92/80 och 95/59 när det gäller strukturer och skattesatser i fråga om punktbeskattning av tobaksvaror (EGT L 46, s. 26). Enligt artikel 3.1 i detta direktiv skall artikel 3.3 och 3.4 i direktiv 95/59 rörande definitionen av cigarrer och cigariller ersättas med följande:

"3) Tobaksrullar fyllda med en riven blandning och med yttre täckblad av cigarrers normala färg som täcker produkten helt och i förekommande fall inkluderar filtret men, i fråga om cigarrer med munstycke, inte munstycket och med omblad, båda av rekonstituerad tobak, om styckevikten utan filter eller munstycke är minst 1,2 g och om täckbladet är anbringat i spiralform med en spetsig vinkel på minst 30o mot cigarrens längdaxel.

4) Tobaksrullar fyllda med en riven blandning och med yttre täckblad av cigarrers normala färg, av rekonstituerad tobak, som täcker produkten helt och i förekommande fall inkluderar filtret men, i fråga om cigarrer med munstycke, inte munstycket, om styckevikten utan filter eller munstycke är minst 2,3 g och om omkretsen är minst 34 mm på minst en tredjedel av längden."

4 Ifrågavarande ändring medför att ett visst antal produkter (nedan kallade de berörda produkterna) som, för att fastställa tillämplig punktskatt, tidigare betraktades som cigarrer eller cigariller, enligt de definitioner som avses i artikel 3 i direktiv 95/59, hädanefter skall betraktas som cigaretter enligt direktiv 2002/10. Den minimipunktskatt som tas ut på cigarettförsäljning är mycket högre än den som tas ut på cigarrer och cigariller.

5 Enligt artikel 4.1 i direktiv 2002/10 skall medlemsstaterna införliva detta direktiv (inklusive den ändring av definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i detta direktiv) senast den 1 juli 2002. I artikel 4.2 första strecksatsen i direktivet föreskrivs emellertid ett undantag från denna skyldighet för Förbundsrepubliken Tyskland, som får införliva den ändrade definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktivet senast den 1 januari 2008. Enligt skäl 11 i direktiv 2002/10 motiveras detta anstånd av "de ekonomiska svårigheter som ett omedelbart ikraftträdande skulle kunna orsaka de berörda tyska aktörerna".

Förfarandet och parternas yrkanden

6 Sökanden, ett tyskt bolag som tillverkar och säljer de berörda produkterna såväl i Förbundsrepubliken Tyskland och andra medlemsstater som i tredje land, har genom ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 9 maj 2002, väckt förevarande talan.

7 Svaranden har genom särskild handling, som inkom till förstainstansrättens kansli den 25 juli 2002, med stöd av artikel 114 i förstainstansrättens rättegångsregler gjort en invändning om rättegångshinder. Den 10 september 2002 inkom sökanden med yttrande över denna invändning.

8 Kommissionen har genom ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 27 augusti 2002, begärt att få intervenera i målet till stöd för svarandens yrkanden. Cigar Coalition Europe eV och Badische Tabakmanufaktur Roth-Händle GmbH har genom ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 20 september 2002, begärt att få intervenera i målet till stöd för sökandens yrkanden.

9 Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall

- ogiltigförklara artikel 3.1 i direktiv 2002/10,

- i andra hand, ogiltigförklara artikel 4.2 första strecksatsen i direktiv 2002/10 i den mån denna bestämmelse endast är tillämplig på Tyskland och inte på övriga medlemsstater och i den mån det föreskrivs däri att Tyskland skall införliva direktivet senast den 1 januari 2008,

- förplikta svaranden att ersätta rättegångskostnaderna.

10 Svaranden har yrkat att förstainstansrätten skall

- avvisa talan,

- förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Upptagande till sakprövning

11 Enligt artikel 114.1 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten, om en part begär att rätten skall meddela beslut i fråga om rättegångshinder, meddela beslut i denna fråga utan att pröva själva sakfrågan. Enligt artikel 114.3 skall återstoden av förfarandet vara muntligt om inte rätten bestämmer annat.

12 Förstainstansrätten finner att handlingarna i förevarande mål innehåller tillräckliga upplysningar. Det finns därför ingen anledning att inleda det muntliga förfarandet.

Parternas argument

13 Svaranden har framställt tre olika skäl för att påvisa att sökanden saknar talerätt och att talan därför skall avvisas. Svaranden har i första hand hävdat att talan inte kan tas upp till sakprövning därför att den avser ogiltigförklaring av ett direktiv. Vidare anser svaranden att talan inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den ändring av definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktiv 2002/10 inte direkt berör sökanden. Slutligen anser svaranden att talan inte kan tas upp till sakprövning av den orsaken att nämnda ändring inte berör sökanden personligen.

Huruvida sökanden har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av ett direktiv

14 Svaranden har hävdat att sökanden inte har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av ett direktiv, som det som behandlas i förevarande mål.

15 Sökanden har bestritt påståendet att den inte har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av en bestämmelse i ett direktiv.

16 Sökanden har nämligen påpekat att enbart den omständigheten att talan avser ett direktiv och inte ett beslut inte är tillräcklig för att avvisa en sådan talan. Det framgår nämligen av rättspraxis att begreppet beslut i artikel 230 fjärde stycket EG skall förstås i dess tekniska betydelse och inte tolkas bokstavligt (domstolens dom av den 14 december 1962 i de förenade målen 16/62 och 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mot rådet, REG 1962, s. 901, s. 917; svensk specialutgåva, volym 1, s. 145). Sökanden har dessutom anfört att domstolen och förstainstansrätten vid upprepade tillfällen har fastställt att en enskild får väcka talan om ogiltigförklaring av en bestämmelse i ett direktiv med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG, om bestämmelsen direkt och personligen berör honom (se exempelvis domstolens dom av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, REG 1985, s. 207, punkterna 11-32, beslut av domstolens ordförande av den 8 april 1987 i mål 65/87 R, Pfizer mot kommissionen, REG 1987, s. 1691, domstolens beslut av den 27 april 1988 i mål 352/87, Farzoo och Kortmann mot kommissionen, REG 1988, s. 2281, beslut av domstolens ordförande av den 13 juli 1988 i mål 160/88 R, Fédération européenne de la santé animale m.fl. mot rådet, REG 1988, s. 4121, punkterna 25-28, domstolens beslut av den 7 december 1988 i mål 138/88, Flourez m.fl. mot rådet, REG 1988, s. 6393, domstolens dom av den 26 juni 1990 i mål C-152/88, Sofrimport mot kommissionen, REG 1990, s. I-2477, punkterna 11-13, av den 16 maj 1991 i mål C-358/89, Extramet Industrie mot rådet, REG 1991, s. I-2501, punkterna 13-18, av den 29 juni 1993 i mål C-298/89, Gibraltar mot rådet, REG 1993, s. I-3605, svensk specialutgåva, volym 14, s. I-243, och av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, Codorniu mot rådet, REG 1994, s. I-1853, svensk specialutgåva, volym 15, s. I-141, domstolens beslut av den 23 november 1995 i mål C-10/95 P, Asocarne mot rådet, REG 1995, s. I-4149, förstainstansrättens beslut av den 20 oktober 1994 i mål T-99/94, Asocarne mot rådet, REG 1994, s. II-871, förstainstansrättens dom av den 27 juni 2000 i de förenade målen T-172/98 och T-175/98-T-177/98, Salamander m.fl. mot parlamentet och rådet, REG 2000, s. II-2487, punkt 30, och förstainstansrättens beslut av den 14 januari 2002 i mål T-84/01, Association contre l'heure d'été mot parlamentet och rådet, REG 2002, s. II-99, punkt 23).

17 Sökanden anser i det avseendet att svarandens argumentation grundas på ett felaktigt antagande, nämligen att ifrågavarande talan avser ogiltigförklaring av direktiv 2002/10 i dess helhet. Sökanden har framhållit att det tydligt framgår av ansökan att talan enbart avser ogiltigförklaring av artikel 3.1 och, i andra hand, artikel 4.2 första strecksatsen i direktiv 2002/10. Dessutom har sökanden påpekat att det framgår av domen i det i punkt 16 nämnda målet Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mot rådet att det snarare är innehållet i varje bestämmelse i den omtvistade rättsakten än rättsakten i dess helhet som skall prövas. Sökanden har vidare hävdat att det saknas anledning att pröva direktiv 2002/10 i dess helhet, eftersom artikel 3.1 i detta direktiv inte bildar någon normativ enhet med övriga bestämmelser däri. Sökanden har nämligen påpekat att definitionen av olika slags tobaksvaror, som ändrats genom artikel 3.1 i direktiv 2002/10, är fristående i förhållande till andra bestämmelser i direktivet, som rör strukturer och skattesatser i fråga om punktbeskattning. Enligt sökanden bekräftas detta av att de olika slagen av tobaksvaror från början definierades i ett särskilt direktiv, nämligen rådets direktiv 79/32/EEG av den 18 december 1978 om andra skatter än omsättningsskatter, som påverkar förbrukningen av tobaksvaror (EGT L 10, 1979, s. 8; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 80). Dessutom anser sökanden att det omöjligen går att göra en helhetsbedömning av direktiven 92/79, 92/80 och 95/59 inom ramen för direktiv 2002/10. I direktiv 95/59 har det nämligen, till skillnad från i direktiven 92/79 och 92/80, i vilka det föreskrivs ett förfarande för regelbunden revidering av strukturer och minimipunktskatter, inte införts något liknande förfarande vad gäller definitionerna av de tobaksvaror av olika slag som anges däri. Sökanden anser för övrigt att den lösning som valdes i domstolens dom av den 18 januari 1979 i de förenade målen 103/78-109/78, Usines de Beaufort m.fl. mot rådet (REG 1979, s. 17), som svaranden har åberopat, inte kan överföras på det aktuella fallet, eftersom den situation som gav upphov till nämnda dom skiljer sig tydligt från situationen i förevarande mål.

18 Sökanden har slutligen tillbakavisat svarandens påstående att talan inte kan tas upp till sakprövning av den orsaken att sökanden alltid kan få lagenligheten av direktiv 2002/10 prövad genom förfarandet för förhandsavgörande i artikel 234 EG. Sökanden har påpekat att detta prejudiciella förfarande sker i samband med en tvist vid nationell domstol och därför inte kan likställas med en talan som väcks direkt vid förstainstansrätten med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG. Vidare har sökanden anfört att de nationella domstolarnas benägenhet att begära att domstolen meddelar förhandsavgörande varierar påtagligt från en medlemsstat till en annan och att en sådan begäran dessutom medför ett avsevärt dröjsmål. Slutligen anser sökanden att såväl den teoretiska möjligheten att frågan hänskjuts till domstolen för förhandsavgörande som avsaknaden av möjlighet att väcka talan direkt vid gemenskapsdomstolarna strider mot principen om rätt till ett verksamt rättsligt skydd och mot rättsstatsprincipen, som finns angiven i artikel 6 EU.

Huruvida sökanden påverkas direkt

19 Svaranden har gjort gällande att de omtvistade bestämmelserna inte direkt berör sökanden. Svaranden har påpekat att det följer av rättspraxis att direkt påverkan förutsätter att den påtalade gemenskapsåtgärden direkt inverkar på den enskildes rättsliga ställning och att den är utformad så att den inte lämnar dem till vilka åtgärden är riktad, och som skall genomföra den, något utrymme att företa skönsmässig bedömning, eftersom åtgärden har en rent automatisk karaktär och endast följer av gemenskapslagstiftningen utan att några mellanliggande regler skall tillämpas (domstolens dom av den 5 maj 1998 i mål C-404/96 P, Glencore Grain mot kommissionen, REG 1998, s. I-2435, punkt 41). Enligt svaranden är ingen av dessa förutsättningar uppfylld i förevarande mål.

20 Sökanden har tillbakavisat påståendet att den ändrade definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktiv 2002/10 inte direkt berör sökanden.

21 Sökanden har inledningsvis påpekat att svaranden i sina skrivelser inte har beaktat det förhållandet att artikel 3.1 i direktiv 2002/10 skiljer sig markant från bestämmelserna i de direktiv och förordningar som gemenskapsdomstolarna hittills har prövat. Sökanden har angett att bestämmelsen medför att skattetrycket ökar så mycket på de berörda produkterna att de faktiskt inte längre kan konkurrera med cigaretter och cigariller, vilket de facto innebär att de berörda produkterna inte längre får säljas. Sökanden har understrukit att detta faktiska förbud gäller i 14 av gemenskapens medlemsstater sedan den 1 juli 2002 och att det börjar gälla i Tyskland den 1 januari 2008.

22 Vidare anser sökanden att bägge förutsättningarna för att anse att det rör sig om direkt påverkan, nämligen att de till vilka åtgärden är riktad, och som skall genomföra den, saknar utrymme för skönsmässig bedömning och att sökandens rättsliga ställning påverkas (domstolen dom av den 5 maj 1998 i mål C-386/96 P, Dreyfus mot kommissionen, REG 1998, s. I-2309, punkt 43), är uppfyllda i förevarande mål.

23 Sökanden har beträffande avsaknaden av utrymme för skönsmässig bedömning för dem till vilka åtgärden är riktad anfört att den omtvistade bestämmelsen inte ger de medlemsstater som skall genomföra den något som helst utrymme för skönsmässig bedömning. Sökanden har påpekat att artikel 3.1 i direktiv 2002/10 innehåller en exakt definition av termerna cigarr och cigariller och att medlemsstaterna måste införa denna definition i sina nationella lagstiftningar för att uppfylla sin skyldighet att genomföra direktivet. Sökanden anser att medlemsstaternas avsaknad av utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller införlivandet av definitionerna av de olika slags tobaksvaror som avses i direktiv 2002/10 för övrigt bekräftas av att skattesatsen, såsom framgår av artikel 8.2 i direktiv 95/59 och av domstolens dom av den 27 februari 2002 i mål C-302/00, kommissionen mot Frankrike (REG 2002, s. I-2055), måste vara lika för alla tobaksvaror inom samma kategori. Sökanden har slutligen gjort gällande att artikel 3.1 i direktiv 2002/10, på grund av avsaknaden av utrymme för skönsmässig bedömning, i själva verket skall betraktas som en föreskrift utfärdad i form av ett direktiv. Sökanden har i det avseendet påpekat att svaranden felaktigt har gjort gällande att artikel 3.1 i direktiv 2002/10 formellt sett ingår i ett direktiv. Det framgår nämligen av fast rättspraxis att prövningen av en rättsakts rättsliga karaktär inte enbart avser dess officiella beteckning, utan i första hand dess syfte och innehåll (domen i det i punkt 16 nämnda målet Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mot rådet).

24 Sökanden anser för övrigt att den princip som angetts i domen i det i punkt 16 nämnda målet Salamander m.fl. mot parlamentet och rådet (punkt 54), som går ut på att enskilda inte kan väcka talan om ogiltigförklaring av ett direktiv innan det har införlivats med den nationella rättsordningen, eftersom ett direktiv inte i sig - innan det har genomförts - direkt kan påverka dessa personer, inte är relevant för bedömningen av huruvida ifrågavarande talan kan tas upp till sakprövning. Sökanden har påpekat att en sådan princip inte är tillämplig i förevarande fall, eftersom den omtvistade bestämmelsen till sitt innehåll är en föreskrift. Enligt sökanden skulle en sådan tillämpning för övrigt strida mot domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis, enligt vilken en rättsakt i första hand skall kvalificeras utifrån dess innehåll och inte dess utformning. Sökanden har dessutom anfört att tidsfristen för att införliva ett direktiv i regel inte har löpt ut vid utgången av den tvåmånadersfrist som föreskrivs i artikel 230 femte stycket EG (såsom är fallet i förevarande mål). Följaktligen har det inte vidtagits några införlivandeåtgärder när talan väcks mot ett direktiv, i synnerhet som fristen för införlivande i de flesta direktiv är mycket längre än i förevarande fall. Sökanden anser därför att den princip som angetts i domen i det ovannämnda målet Salamander m.fl. mot parlamentet och rådet medför att talan som enskilda väcker mot direktiv alltid skall avvisas, vilket strider mot rättspraxis. Sökanden har slutligen anfört att nyssnämnda mål rörde en bestämmelse som, till skillnad mot i förevarande mål, hade införts i en rättsakt som både till form och innehåll utgjorde ett direktiv.

25 Sökanden har beträffande kravet att dess rättsliga ställning skall påverkas för det första anfört att det följer av förstainstansrättens rättspraxis att en enskilds rättsliga ställning påverkas om den omtvistade rättsakten inte lämnar något utrymme för skönsmässig bedömning för medlemsstaternas nationella myndigheter, som skall tillämpa den (förstainstansrättens dom av den 17 januari 2002 i mål T-47/00, Rica Foods mot kommissionen, REG 2002, s. II-113, punkterna 32-37). Sökanden anser således att dess rättsliga ställning påverkas därför att den omtvistade bestämmelsen, såsom redan har påpekats, inte lämnar de nationella myndigheterna något utrymme för skönsmässig bedömning.

26 Sökanden har för övrigt påpekat att kravet att den rättsliga ställningen skall påverkas är uppfyllt, även om det antas att detta krav skall prövas fristående från kravet på de nationella myndigheternas avsaknad av utrymme för skönsmässig bedömning. Sökanden har nämligen erinrat om att artikel 3.1 i direktiv 2002/10 påverkar dess rättsliga ställning i förhållande till de behöriga skattemyndigheterna. Den ändring av definitionen av cigarrer och cigariller som följer av denna bestämmelse tvingar nämligen sökanden att vid försäljningen av de berörda produkter som den producerar erlägga samma punktskatt som tas ut på cigaretter, i stället för, som tidigare, den punktskatt som tas ut på cigarrer och cigariller. Sökanden har dessutom påpekat att det framgår av bland annat artiklarna 5.1 och 6.1 i rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor (EGT L 76, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 57) och av artikel 9 och följande artiklar i direktiv 95/59 att det är tillverkaren som är skyldig att betala punktskatt på tobaksvaror. Enligt sökanden förändrar direktiv 2002/10 dess rättsliga ställning, eftersom sökanden, i fråga om de berörda produkterna, inte längre skall erlägga den punktskatt som tas ut på cigarrer och cigariller, utan den punktskatt som tas ut på cigaretter. Sökanden anser för övrigt att svaranden felaktigt har hävdat att det är konsumenten som i slutändan betalar de punktskatter som tas ut på de berörda produkterna, eftersom de olika direktiv som reglerar punktbeskattning av tobak inte behandlar konsumentens rättsliga ställning.

27 Sökanden har dessutom anfört att dess rättsliga ställning påverkas eftersom ändringen av definitionen av cigarrer och cigariller medför att de nationella myndigheterna beskattar redan sålda lager av de berörda produkterna ytterligare en gång. Sökanden har även påpekat att den inte kan övervältra denna tilläggsskatt på konsumenten. Slutligen anser sökanden att dess rättsliga ställning påverkas av den orsaken att ändringen av definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktiv 2002/10, i och med att den får så allvarliga ekonomiska konsekvenser, gör intrång i äganderätten. Sökanden har i synnerhet hävdat att den måste skaffa medel för att kunna betala den tilläggsskatt som ändringen medför, att det faktiska exportstoppet för de berörda produkterna till fjorton medlemsstater från och med den 1 juli 2002 ger en betydande överkapacitet som blir ännu större den 1 januari 2008 när definitionsändringen träder i kraft i Förbundsrepubliken Tyskland och att de investeringar som gjorts på området för forskning och utveckling av de berörda produkterna inte längre tjänar något till.

28 Sökanden har därvid tillbakavisat svarandens argument att ändringen av definitionen av cigarrer och cigariller enbart medför ekonomisk skada för sökanden. Sökanden anser nämligen att svaranden, genom att argumentera på det viset, inte beaktar att definitionsändringen dels de facto innebär ett försäljningsförbud som, vilket framgår av domstolens dom av den 13 juli 1989 i mål 5/88, Wachauf (REG 1989, s. 2609), strider mot skyddet för de grundläggande rättigheterna, dels medför att skattemyndigheterna tar ut retroaktiva skatter. På samma sätt bestrids svarandens påstående att konsekvenserna av ändringen av definitionen av cigarrer och cigariller ännu inte hade inträtt när ifrågavarande talan väcktes. Sökanden har påpekat att det, med hänsyn till det datum som anges i direktiv 2002/10, redan stod klart när ändringen antogs att den skulle få rättsliga konsekvenser kort därefter, nämligen den 1 juli 2002. Sökanden har dessutom understrukit att det i vilket fall som helst inte behöver klargöras huruvida de rättsliga konsekvenserna av den ändring som införs genom direktiv 2002/10 inträder den dag då tidsfristen för införlivande löper ut eller senare, eftersom det i förevarande fall är klarlagt att dessa konsekvenser kommer att inträda (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 30 juni 1993 i mål T-46/90, Devillez m.fl. mot parlamentet, REG 1993, s. II-699, punkterna 13 och 14).

Huruvida sökanden personligen påverkas

29 Svaranden har gjort gällande att direktivet inte personligen berör sökanden i den mening som avses i fast rättspraxis (se bland annat domstolens dom av den 15 juli 1963 i mål 25/62, Plaumann mot kommissionen, REG 1963, s. 197; svensk specialutgåva, volym 1, s. 181).

30 Sökanden har tillbakavisat påståendet att ändringen av definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktiv 2002/10 inte personligen berör sökanden.

31 Sökanden anser sig vara personligen berörd av denna bestämmelse i den mening som avses i fast rättspraxis (se bland annat det i punkt 29 nämnda målet Plaumann mot kommissionen).

32 Sökanden har för det första anfört att den ingår i den krets på sex bolag som tillverkar och saluför de berörda produkterna inom gemenskapen och att den gemensamma marknadsandelen för de tyska bolag som tillverkar de berörda produkterna uppgår till 80 procent (varav sökandens andel utgör 5 procent). Sökanden har understrukit att den bolagskrets som tillverkar de berörda produkterna redan existerade när direktiv 2002/10 antogs och att den tenderar att minska, eftersom höjningen av punktskatten på de berörda produkterna har undanröjt deras konkurrenskraft. Sökanden har i det avseendet tillbakavisat svarandens påstående att nämnda krets inte är bestämd eftersom det finns en möjlighet att vissa bolag slutar att tillverka de berörda produkterna och att andra startar verksamheter inom denna sektor. Sökanden anser att svaranden därigenom har förbisett konsekvenserna av den omtvistade ändringen, nämligen att den stoppar sökandens möjligheter att sälja de berörda produkterna i fjorton medlemsstater från och med den 1 juli 2002 och i Tyskland från och med den 1 januari 2008.

33 Sökanden anser för det andra att den fasta rättspraxis, enligt vilken en gemenskapsrättsakt behåller sin normativa karaktär även om det går att mer eller mindre exakt fastställa antalet rättssubjekt som berörs av rättsakten vid en viss tidpunkt, eller till och med deras identitet (se exempelvis domstolens dom av den 16 mars 1978 i mål 123/77, UNICME m.fl. mot rådet, REG 1978, s. 845), inte är tillämplig i förevarande mål, eftersom omständigheterna i detta mål klart skiljer sig från de situationer där nämnda rättspraxis har åberopats. I förevarande mål är det nämligen enligt sökanden gemenskapslagstiftaren själv som uttryckligen har särskiljt en viss grupp av företag i förhållande till alla andra tillverkare. I skälen 10 och 11 i direktivet har gemenskapslagstiftaren tillkännagett att de tyska tillverkningsföretagen, däribland sökanden, berörs särskilt, både juridiskt och ekonomiskt, av den ändrade definitionen av cigarrer och cigariller. Sökanden har i det avseendet hänvisat till fast rättspraxis, enligt vilken rättsakter om införande av antidumpningstullar är av sådant slag att de personligen berör de producent- och exportföretag som kan visa att de har utpekats i kommissionens eller rådets rättsakter eller att de har berörts av det förberedande förfarandet (domstolens dom av den 29 mars 1979 i mål 113/77, NTN Toyo Bearing m.fl. mot rådet, REG 1979, s. 1185, punkt 11, svensk specialutgåva, volym 4, s. 415, av den 21 februari 1984 i de förenade målen 239/82 och 275/82, Allied Corporation m.fl. mot kommissionen, REG 1984, s. 1005, svensk specialutgåva, volym 7, s. 519, och av den 14 mars 1990 i de förenade målen C-133/87 och C-150/87, Nashua Corporation m.fl. mot kommissionen och rådet, REG 1990, s. I-719, punkt 14, förstainstansrättens dom av den 18 september 1996 i mål T-155/94, Climax Paper mot rådet, REG 1996, s. II-873, punkt 46). I det avseendet har det enligt sökanden ingen betydelse att de tre tyska bolagen, däribland sökanden, omnämns som de "tyska aktörerna" i stället för att pekas ut var och en för sig. I båda fallen särskiljs nämligen dessa bolag med stöd av en gemenskapsrättsakt. Likaså saknar det enligt sökanden betydelse att gemenskapslagstiftaren har pekat ut de berörda bolagen med ett allmänt begrepp i stället för att ange dem med namn, eftersom begreppet syftar på de tyska bolag vars namn gemenskapslagstiftaren kände till. Sökanden anser för övrigt att det snarare är begreppets innebörd än dess form som skall beaktas. Annars skulle gemenskapslagstiftaren kunna frånta en sökande dess rättsliga skydd genom att särskilja den berörda personen med ett allmänt uttryck och inte med namn. Sökanden har slutligen anfört att begreppet de tyska aktörerna, i motsats till vad svaranden har påstått, enbart syftar på tillverkarna av de berörda produkterna och inte på alla personer som deltar i saluföringen av dessa produkter, eftersom konsumenter och detaljister inte är skattskyldiga i den mening som avses i tillämplig lagstiftning.

34 Sökanden anser för det tredje att ändringen av definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktiv 2002/10 berör sökanden personligen, eftersom den påverkar företaget på ett mycket allvarligt sätt (domen i det i punkt 16 nämnda målet Extramet Industrie mot rådet, punkt 17). Sökanden anser nämligen att ifrågavarande ändring, vilket redan har påpekats, får mycket allvarliga konsekvenser för bolagets ekonomiska verksamhet.

35 Sökanden har för det fjärde påpekat att domstolen i sin dom av den 29 mars 1979 i mål 118/77, ISO mot rådet (REG 1979, s. 1277), har ansett att ett bolag som ingår i en bolagsgrupp som personligen berörs och som består av de största tillverkarna av en viss produkt kan, i egenskap av enskild sökande, väcka talan mot en bestämmelse i en gemenskapsrättsakt och samtidigt vara personligen berörd. Sökanden har understrukit att den befinner sig i en sådan situation, eftersom den ingår i den begränsade krets som består av de största tillverkarna av de berörda produkterna.

36 Sökanden anser för det femte att det villkor som förstainstansrätten har fastställt i sin dom av den 12 december 1996 i mål T-16/91, Rendo m.fl. mot kommissionen (REG 1996, s. II-1827), att endast de delar av en rättsakt som omfattas av de anmärkningar som har anförts kan angripas med stöd av påståendet att en sökande personligen påverkas, inte vederlägger slutsatsen att sökanden personligen berörs. Sökanden kräver nämligen inte genom ifrågavarande talan att direktiv 2002/10 skall ogiltigförklaras i sin helhet, utan endast, vilket framgår av dess yrkanden, att artikel 3.1 och, i andra hand, artikel 4.2 första strecksatsen i detta direktiv skall ogiltigförklaras.

37 Sökanden anser dessutom att den personligen berörs av den omtvistade bestämmelsen i den mening som avses i såväl generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande till domstolens dom av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s. I-6677, s. I-6681) som förstainstansrättens dom av den 3 maj 2002 i mål T-177/01, Jégo-Quéré mot kommissionen (REG 2002, s. II-2365), punkt 51. Enligt generaladvokaten Jacobs tolkningsförslag berörs sökanden personligen av den ändring av definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktiv 2002/10 i och med att den förorsakar en prishöjning för de berörda produkterna som allvarligt har skadat och kommer att skada sökandens intressen. Sökanden har även påpekat att ändringen i fråga berör sökanden personligen enligt förstainstansrättens tolkning, eftersom den tvingar sökanden att betala högre punktskatt för de berörda produkterna till skattemyndigheterna.

Förstainstansrättens bedömning

38 Först skall svarandens argument att förevarande talan inte kan tas upp till sakprövning på grund av att sökanden i sin egenskap av juridisk person inte har rätt att med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG väcka talan om ogiltigförklaring av en bestämmelse i ett direktiv.

39 Det skall i det avseendet påpekas att, även om artikel 230 fjärde stycket EG inte uttryckligen behandlar huruvida en talan om ogiltigförklaring av ett direktiv eller bestämmelser i ett direktiv som väcks av fysiska eller juridiska personer kan tas upp till sakprövning, det framgår av domstolens och förstainstansrättens rättspraxis att enbart denna omständighet inte är tillräcklig för att avvisa en sådan talan (se bland annat domen i det i punkt 16 nämnda målet Gibraltar mot rådet, och domen i det i punkt 16 nämnda målet Salamander m.fl. mot parlamentet och rådet, punkt 30, se även beslutet av den 23 november 1995 i det i punkt 16 nämnda målet Asocarne mot rådet, och beslutet i det i punkt 16 nämnda målet Association contre l'heure d'été mot parlamentet och rådet, punkt 23).

40 Det framgår dessutom av fast rättspraxis att en rättsakt med allmän giltighet under vissa omständigheter kan beröra vissa aktörer direkt och personligen (se bland annat domen i det i punkt 16 nämnda målet Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, punkterna 11-32, domen i det i punkt 16 nämnda målet Sofrimport mot kommissionen, punkterna 11-13, domen i det i punkt 16 nämnda målet Extramet Industrie mot rådet, punkterna 13-18, domen i det i punkt 16 nämnda målet Cordorniu mot rådet, punkterna 19-22, och domen i det i punkt 16 nämnda målet Salamander m.fl. mot parlamentet och rådet, punkt 30).

41 Av detta följer att enbart det förhållandet att de omtvistade bestämmelserna ingår i ett direktiv inte i sig är tillräckligt för att utesluta möjligheten att sökanden har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av bestämmelserna i fråga.

42 Det skall därför undersökas huruvida artiklarna 3.1 och 4.2 första strecksatsen i direktiv 2002/10 berör sökanden direkt och personligen.

43 Det kan därvid konstateras att det är uppenbart att dessa bestämmelser inte berör sökanden personligen, utan att förstainstansrätten för den skull behöver utreda huruvida sökanden berörs direkt av nämnda bestämmelser.

44 För att fysiska eller juridiska personer skall anses vara personligen berörda krävs det enligt fast rättspraxis att de berörs i sin rättsliga ställning på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem i förhållande till alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till (domstolens dom i det i punkt 29 nämnda målet Plaumann mot kommissionen, och dom av den 22 november 2001 i mål C-451/98, Antillean Rice Mills mot rådet, REG 2001, s. I-8949, punkt 49). Denna tolkning av begreppet personligen berörd har nyligen bekräftats av domstolen i domen i målet Uníon de Pequeños Agricultores mot rådet (ovan punkt 37), punkt 36.

45 Förstainstansrätten påpekar inledningsvis att artikel 3.1 i direktiv 2002/10 ändrar den definition av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3 i direktiv 95/59. Ifrågavarande ändring medför att de berörda produkterna som, för att fastställa tillämplig punktskatt, tidigare betraktades som cigarrer eller cigariller, hädanefter skall anses vara cigaretter enligt direktiv 2002/10. Följden blir en avsevärd höjning av minimipunktskatten för dessa produkter.

46 Artikel 4.2 första strecksatsen i direktiv 2002/10 syftar till att bevilja Tyskland ett undantag vad gäller den tidsfrist inom vilken artikel 3.1 skall införlivas.

47 Det är uppenbart att dessa bestämmelser inte berör sökanden annat än i dess objektiva egenskap av ekonomisk aktör inom området för tillverkning av de berörda produkterna, på samma sätt som alla andra aktörer som befinner sig i samma situation. Det framgår av rättspraxis att enbart denna egenskap inte är tillräcklig för att sökanden skall kunna styrka att denne berörs personligen av dessa bestämmelser (domen i det i punkt 16 nämnda målet Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, punkt 14, domen i det i punkt 44 nämnda målet Antillean Rice Mills mot rådet, punkt 51, domstolens beslut av den 21 juni 1993 i mål C-276/93, Chiquita Banana m.fl. mot rådet, REG 1993, s. I-3345, punkt 12, och av den 23 november 1995 i det i punkt 16 nämnda målet Asocarne mot rådet, punkt 42).

48 Därvid saknas det betydelse att endast sex bolag tillverkar de berörda produkterna inom gemenskapen och att sökanden ingår i den grupp av tyska bolag som tillverkar de berörda produkterna och som har en gemensam marknadsandel som uppgår till 80 procent av den berörda marknaden.

49 Förstainstansrätten påpekar att det framgår av fast rättspraxis att möjligheten att mer eller mindre exakt fastställa antalet rättssubjekt som berörs av en rättsakt, eller till och med deras identitet, inte innebär att dessa rättssubjekt skall anses vara personligen berörda av rättsakten, om det, såsom i förevarande fall, framgår att den är tillämplig på objektiva, rättsliga eller faktiska situationer som anges i rättsakten i fråga (se bland annat domstolens beslut av den 24 maj 1993 i mål C-131/92, Arnaud m.fl. mot rådet, REG 1993, s. I-2573, punkt 13, och i det i punkt 47 nämnda målet Chiquita Banana m.fl. mot rådet, punkt 8).

50 Den krets av bolag som tillverkar de berörda produkterna var inte heller, i motsats till vad sökanden har påstått, sluten när direktiv 2002/10 antogs, eftersom, såsom svaranden med rätta har påpekat, ingenting i nämnda direktiv utesluter den möjligheten att ekonomiska aktörer som ännu inte hade börjat tillverka de berörda produkterna när direktivet antogs beslutar sig för att starta en sådan verksamhet efter detta datum.

51 Den ändring av definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktiv 2002/10 berör inte heller bara tillverkarna av de berörda produkterna. Höjningen av minimipunktskatten för dessa produkter kommer nämligen, vilket sökanden också har medgett, att beröra såväl alla de ekonomiska aktörer som saluför dessa produkter som de personer som konsumerar dem. Förstainstansrätten underkänner därvid sökandens påstående att situationen för tillverkarna av de berörda produkterna inte kan jämföras med den situation som konsumenter och distributörer av dessa produkter befinner sig i, eftersom enbart tillverkarna är skyldiga att erlägga punktskatt enligt tillämplig lagstiftning. Det skall nämligen påpekas att nämnda omständighet, om den antas vara klarlagd, inte är tillräcklig för att särskilja tillverkarna av de berörda produkterna, eftersom den omständigheten att en bestämmelse kan få olika konkreta verkningar för de olika rättssubjekt som den är tillämplig på inte medför att den förlorar sin karaktär av rättsakt med allmän giltighet när denna situation är objektivt bestämd (se bland annat domstolens dom av den 5 maj 1977 i mål 101/76, Koninklijke Scholten Honig mot rådet och kommissionen, REG 1977, s. 797, punkt 24, och domstolens beslut av den 25 april 2002 i mål C-96/01 P, Galileo och Galileo International mot rådet, REG 2002, s. I-4025, punkt 41).

52 För det andra har sökanden felaktigt gjort anspråk på att vara personligen berörd på grund av att den ingår i kretsen av "berörda tyska aktörer" som enligt skäl 11 i direktiv 2002/10 påverkas särskilt.

53 Det skall inledningsvis påpekas, såsom svaranden med rätta har gjort, att ingenting i detta direktiv kan anses bekräfta att begreppet berörda tyska aktörer enbart syftar på tillverkarna av de berörda produkterna och inte samtliga aktörer som deltar i tillverkningen och/eller saluföringen av dessa produkter i Tyskland.

54 Enbart den omständigheten att gemenskapslagstiftaren vid utarbetandet av en rättsakt med allmän giltighet beaktar att vissa kategorier av ekonomiska aktörer kan komma att påverkas ekonomiskt av rättsakten mer än andra är inte tillräcklig för att anse att de sistnämnda har särskiljts i förhållande till övriga aktörer när det är klarlagt att rättsakten i fråga berör dem i deras objektiva egenskap av ekonomiska aktörer på den aktuella marknaden.

55 Sökanden har för övrigt felaktigt hänvisat till den rättspraxis enligt vilken rättsakter om införande av antidumpningstullar är av sådant slag att de personligen berör såväl de producent- och exportföretag som kan visa att de har utpekats i kommissionens eller rådets rättsakter eller att de har berörts av det förberedande förfarandet (se bland annat domen i det i punkt 33 nämnda målet Allied Corporation m.fl. mot kommissionen, och domen i det i punkt 33 nämnda målet Nashua Corporation m.fl. mot kommissionen och rådet, punkt 14) som de importörer vars återförsäljningspriser har beaktats vid fastställandet av exportpriserna och som således berörs av den konstaterade förekomsten av dumpning (se domen i det i punkt 35 nämnda målet ISO mot rådet, punkt 15, och domen i det ovannämnda målet Allied Corporation m.fl. mot kommissionen, punkt 15). Det skall nämligen understrykas att denna rättspraxis, som har utarbetats i mål i vilka talan väckts mot förordningar om införande av antidumpningstullar, motiveras av att lagstiftningen i fråga om dumpning uttryckligen ålägger kommissionen och rådet att beakta uppgifter från nämnda bolag för att definiera den konstaterade dumpningen. Dessutom är det uppenbart att den av sökanden kritiserade ändringen av definitionen av cigarrer och cigariller inte har införts på grundval av uppgifter rörande sökandens situation och att den endast berör sökanden i dess objektiva egenskap av ekonomisk aktör på den aktuella marknaden.

56 För det tredje underkänner förstainstansrätten sökandens argument att den personligen berörs genom att ändringen av definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktiv 2002/10 allvarligt påverkar dess ekonomiska situation och att sökandens situation därför liknar den situation som sökanden i det i punkt 16 nämnda målet Extramet Industrie mot rådet befann sig i.

57 Förstainstansrätten erinrar om att domstolen i den domen tillstod att sökanden hade visat att det förelåg en rad omständigheter som utgjorde en särskild situation som, med hänsyn till den aktuella åtgärden, särskiljde denne från alla andra ekonomiska aktörer. Sökanden hade i synnerhet styrkt att den var den störste importören och också den slutlige konsumenten av den produkt som var föremål för antidumpningsåtgärden. Vidare hade den styrkt att dess ekonomiska verksamhet i stor utsträckning var beroende av denna import och att dess ekonomiska verksamhet, med hänsyn till att det var ett fåtal producenter som tillverkade den aktuella produkten och till att bolaget hade svårt att förse sig med varan från den ende tillverkaren inom gemenskapen, som dessutom var dess främsta konkurrent vad gäller förädlade produkter, påverkades allvarligt av den aktuella förordningen (domen i det i punkt 16 nämnda målet Extramet Industrie mot rådet, punkt 17).

58 I förevarande mål har sökanden inte styrkt förekomsten av några sådana omständigheter. Det är tvärtom, såsom svaranden med rätta har påpekat, fortfarande osäkert i vilken utsträckning ändringen av definitionen av cigarrer och cigariller som avses i artikel 3.1 i direktiv 2002/10 kommer att påverka sökandens ekonomiska situation. Det hela beror nämligen på vilka skattesatser som medlemsstaterna slutligen fastställer när direktivet genomförs. Medlemsstaterna är nämligen endast skyldiga att iaktta de minimipunktskattesatser som föreskrivs i gemenskapslagstiftningen. Sökanden har inte heller styrkt sitt påstående att den ändrade definitionen av cigarrer och cigariller medför att de nationella myndigheterna kommer att ta ut retroaktiva skatter på de berörda produkter som redan sålts.

59 Det följer av det ovan anförda att artiklarna 3.1 och 4.2 första strecksatsen i direktiv 2002/10 inte berör sökanden personligen.

60 Det är för övrigt inte uteslutet att en ekonomisk aktör som befinner sig i en situation som liknar sökandens och vars situation påverkas av den ändrade definitionen av cigarrer och cigariller på grund av åtgärder som en medlemsstat vidtar i syfte att genomföra direktiv 2002/10 skulle kunna ifrågasätta giltigheten av detta direktiv inom ramen för en talan som väcks mot dessa åtgärder vid nationell domstol i denna medlemsstat. En sådan tvist kan leda till att frågan om giltigheten av detta direktiv hänskjuts till domstolen för förhandsavgörande med stöd av artikel 234 EG.

61 I motsats till vad sökanden har påstått kan inte den omständigheten att detta rättsmedel inte är verksamt i förevarande fall - även om så vore fallet - motivera en ändring genom rättspraxis av det system av rättsmedel och förfaranden som fastställts i artiklarna 230 EG, 234 EG och 241 EG och som syftar till att anförtro granskningen av lagenligheten av institutionernas rättsakter åt gemenskapsdomstolen (se domen i det i punkt 37 nämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 40). En sådan omständighet kan inte i något fall möjliggöra en prövning av talan om ogiltigförklaring som har framställts av en fysisk eller juridisk person som inte uppfyller villkoren i artikel 230 fjärde stycket EG (domstolens beslut av den 1 februari 2001 i mål C-301/99 P, Area Cova m.fl. mot rådet och kommissionen, REG 2001, s. I-1005, punkt 47 och där citerad rättspraxis).

62 Av samtliga dessa överväganden följer att sökanden inte har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av artiklarna 3.1 och 4.2 första strecksatsen i direktiv 2002/10 och att talan därför skall avvisas.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

63 Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom sökanden har tappat målet, skall sökanden förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med svarandens yrkanden.

Domslut

På dessa grunder fattar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)

följande beslut:

1) Talan avvisas.

2) Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.

3) Det saknas skäl att pröva interventionsansökningarna.