Förslag till avgörande av generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer föredraget den 28 februari 2002. - Land Hessen mot G. Ricordi & Co. Bühnen- und Musikverlag GmbH. - Begäran om förhandsavgörande: Bundesgerichtshof - Tyskland. - Det upphovsrättsliga skyddets varaktighet - Principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet - Tillämpning på en upphovsrätt som uppkom innan EEG-fördraget trädde i kraft. - Mål C-360/00.



Rättsfallssamling 2002 s. I-05089



Generaladvokatens förslag till avgörande

Inledning

1. Förevarande tolkningsfråga syftar till att utreda om bestämmelserna i fördraget, och i synnerhet förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet kan åberopas av eller snarare till förmån för en person som avled mer än trettio år innan Europeiska unionen bildades. Fördelen med denna synnerligen förenklade syntes är att uppmärksamheten riktas på särdragen i det rättsliga systemet för rättigheter knutna till konstnärligt eller intellektuellt skapande. I avsaknad av harmoniserad internationell lagstiftning har försök gjorts att begränsa den obeständighet som kännetecknar dessa rättigheter genom att i viss mån tillskriva dem en bestämd nationalitet som i allmänhet sammanfaller med upphovsmannens nationalitet.

Tillämpliga bestämmelser

Den nationella lagstiftningen

2. När tvisten vid den nationella domstolen uppkom skyddades konstnärligt och intellektuellt skapande i Tyskland genom lagen om upphovsrätt och närstående rättigheter (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz, nedan kallad UrhG), i 1965 års lydelse. I denna görs skillnad mellan skydd som beviljas tyska medborgares respektive utländska upphovsmäns alster.

3. Medan de förra enligt det tyska systemet åtnjöt skydd för alla sina offentliggjorda eller icke offentliggjorda verk, oavsett var verken framställdes första gången (120 § första stycket UrhG), tillerkändes de senare denna rättighet endast avseende verk som framställdes första gången inom tyskt territorium (121 § första stycket UrhG).

Avseende alla andra verk av utländska upphovsmän skyddades rättigheterna enligt internationella överenskommelser.

4. Det skydd som tillerkänns tyska medborgare upphör att gälla 70 år efter upphovsmannens död, räknat från den 1 januari året efter dödsfallet (64 och 69 §§ UrhG).

5. I italiensk rätt sträcker sig det upphovsrättsliga skyddet, enligt artikel 25 i lag av den 22 april 1944 och artikel 1 i lagdekret av den 20 juli 1945, 56 år från dödsfallet.

Internationell rätt

6. Den viktigaste internationella konventionen om upphovsrättsligt skydd är den i Paris den 24 juli 1971 reviderade Bernkonventionen av den 9 september 1886 för skydd av litterära och konstnärliga verk, i dess lydelse enligt den 28 september 1979 (nedan kallad Bernkonventionen).

7. Enligt artikel 7 i Bernkonventionen omfattar skyddet upphovsmannens livstid och består femtio år efter hans död (artikel 7.1) räknat från och med den 1 januari påföljande år (artikel 7.5). De avtalsslutande parterna kan dock bestämma en längre skyddstid (artikel 7.6).

Under alla omständigheter skall skyddstiden alltid bestämmas av lagen i det land där skydd påkallas men skall, såvida detta lands lagstiftning inte föreskriver annat, inte överskrida den skyddstid som gäller i verkets hemland (artikel 7.8). Detta system brukar sammanfattningsvis kallas systemet för "jämförelse av skyddstiderna".

Den tyska lagstiftningen "föreskriver inte annat" i den mening som avses i artikel 7.8 i Bernkonventionen.

8. De begränsningar som medges enligt artikel 7.8 har bekräftats genom artikel 3.1 i Avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (TRIPs). Enligt avtalet skall medlemsstaterna följa bestämmelserna i artiklarna 121 i Bernkonventionen och dess bilaga (artikel 9).

Gemenskapsrätten

Förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet

9. Artikel 12 första stycket EG (tidigare artikel 6 i EG-fördraget) har följande lydelse:

"Inom detta fördrags tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i fördraget, skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden."

Harmoniseringen av det upphovsrättsliga skyddet

10. Den 29 oktober 1993 antog rådet direktiv 93/98/EEG om harmonisering av skyddstiden för upphovsrätt och vissa närstående rättigheter (nedan kallat direktiv 93/98). Medlemsstaterna fick en frist fram till den 1 juli 1995 för att anpassa sin interna rättsordning till direktivet.

11. Enligt artikel 10.2 i direktivet skall de skyddstider som fastställs i direktivet tillämpas på alla verk och prestationer som skyddas i minst en medlemsstat på den dag då tidsfristen för införlivandet löper ut.

12. Den 1 juli 1995 åtnjöt inte Puccinis verk skydd i någon av medlemsstaterna.

Bakgrund och förfarandet vid den nationella domstolen

13. Käranden i tvisten vid den nationella domstolen, G. Ricordi & Co. Bühnen- und Musikverlag GmbH (nedan kallad Ricordi), ingår i ett välkänt förlag specialiserat på utgivning av partitur och libretton. Ricordi är innehavare av rättigheterna att offentligt uppföra operan La Bohème av den italienske kompositören Giacomo Puccini, som avled år 1924.

14. La Bohème hade under musikalisk ledning av Arturo Toscanini premiär på Teatro Regio i Turin den 1 februari 1896. Librettot av Luigi Illica och Giuseppe Giacosa bygger på Henri Murgers roman "Från bohemens värld", som fick ett mycket gott mottagande när den kom ut år 1847. Denna bok inspirerade även till en opera med samma titel av Leoncavallo, vilken hade premiär den 5 maj 1897 på La Fenice i Venedig.

15. Även om La Bohème gjorde succé redan från de första föreställningarna, betvivlade vissa kritiker att den skulle bli en klassiker, men operan har skördat rader av framgångar på teatrar världen över. Thomas A. Edison hade rätt när han skrev att "människor dör och regeringar faller, men La Bohèmes sånger kommer alltid att leva". Ernst Krause anser att La Bohème, en intuitiv blandning av espri, passion och färg, är Puccinis mästerverk och framhåller kompositörens orkestrering och utomordentliga instrumentella skicklighet, som Verdi var den förste att uppskatta.

16. La Bohème sattes efter premiären upp världen över. Först i Palermo, därefter i Manchester, på Hofoper i Berlin, år 1898 på Opéra Comique i Paris, på Liceo i Barcelona och Teatro Príncipe Alfonso i Madrid och så år 1900 på Metropolitan i New York. Den 5 april 1925 kom La Bohème att bli det sista verk som sattes upp på Teatro Real de Madrid innan teatern stängdes, och det framfördes fram till sextiotalet, då av Miguel Fleta och Matilde Revenga, under ledning av Saco de Valle.

17. Operans spridning ger en fingervisning om upphovsrättens betydelse och de ekonomiska konsekvenser som kan följa av det förhandsbesked som har begärts av den nationella domstolen.

18. Delstaten Hessen, klagande i tvisten vid den nationella domstolen, driver Staatstheater i Wiesbaden.

19. Under säsongerna 1993/1994 och 1994/1995 gav Staatstheater i Wiesbaden, utan förlaget Ricordis samtycke, ett antal föreställningar av operan La Bohème av Giacomo Puccini.

20. Medan Ricordi förlitade sig på att Puccinis verk, genom en icke diskriminerande tillämpning av de nationella bestämmelserna (120 och 121 §§ UrhG), var skyddade i Tyskland fram till den 31 december 1994, då 70 år förflutit sedan upphovsmannens död, gjorde delstaten Hessen gällande att La Bohème enligt artikel 7 i Bernkonventionen endast åtnjöt upphovsrättsligt skydd under de 56 år som tillerkänns enligt italiensk rätt, vilket innebar att skyddet hade upphört den 31 december 1980.

21. Detta var innebörden av Ricordis talan, som bifölls av Landgericht, behörig domstol i första instans i civilmål om större belopp och i vilket det gjordes gällande ett skadeståndsanspråk mot förvaltningen.

22. Delstaten Hessens överklagande till Oberlandesgericht i Frankfurt am Main bifölls inte.

23. Delstaten Hessen väckte då en kassationstalan (talan om revision) vid Bundesgerichtshof och vidhöll i denna sitt yrkande att den ursprungliga talan skulle ogillas.

Tolkningsfrågan

24. Vid handläggningen av det senare förfarandet beslutade avdelning I för tvistemål vid Bundesgerichtshof att vilandeförklara detta och att i enlighet med artikel 234 EG andra och tredje styckena ställa följande tolkningsfråga till domstolen:

"Skall diskrimineringsförbudet i artikel 12 första stycket EG tillämpas i en situation där en utländsk upphovsman redan var död vid tidpunkten då fördraget trädde i kraft i den stat i vilken han var medborgare, om den nationella rätten i annat fall skulle medföra att en utländsk och en inländsk upphovsman, likaså en före fördragets ikraftträdande avliden upphovsman, behandlades olika avseende skyddstiden för deras respektive verk?"

Förfarandet vid domstolen och de vid förhandlingen närvarandes yttranden

25. Förutom parterna i tvisten vid den nationella domstolen deltog representanter för den tyska regeringen och kommissionen. Endast delstaten Hessen anser att tolkningsfrågan skall besvaras nekande.

26. Enligt delstaten Hessen följer inte den olika behandling som föreligger i förevarande mål av upphovsmannens nationalitet, utan av skillnaderna mellan de nationella skyddssystemen. Skyddets omfattning skulle endast indirekt vara knutet till upphovsmannens nationalitet.

27. Vidare har delstaten Hessen gjort gällande att förbudet enligt artikel 12 EG inte är tillämpligt, eftersom såväl det första uppförandet av verket som upphovsmannens frånfälle inträffade innan fördraget trädde i kraft.

28. Ricordi delar den tyska regeringens och kommissionens uppfattning att förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet även omfattar effekterna av situationer som uppkom innan Romfördraget trädde i kraft. Denna uppfattning skulle finna stöd i domstolens rättspraxis och i rådets lagstiftningsarbete rörande direktiv 93/98. Genom denna text skulle principen om att artikel 12 EG är fullt ut tillämplig på situationer som har uppkommit före år 1958 ha fastslagits.

29. Enligt kommissionen är den tyska lagstiftningen dessutom oförenlig med gemenskapsrätten genom att den innebär en indirekt diskriminering av upphovsmannens rättsinnehavare, som normalt är av samma nationalitet som denne, vilket är fallet i fråga om arvtagarna.

Bedömning av tolkningsfrågan

30. Såväl den nationella domstolen som de vid förhandlingen närvarande delar uppfattningen att tillämpningen av tysk rätt i förevarande fall kan innebära en diskriminering som är förbjuden enligt artikel 12 EG. Man bör dock fråga sig om det inte vore lämpligt att omformulera den rättsliga frågeställningen.

31. I den mån upphovsmannen personligen beaktas för att definiera upphovsrättens innehåll kan det hävdas att en skillnad i behandling som det inte finns sakliga skäl för utgör en form av diskriminering som direkt grundas på nationalitet.

32. I förevarande mål är det också så att upphovsrätten åberopas av ett tyskt bolag, eftersom det bildats enligt tysk rätt. Trots möjligheten att överföra upphovsrätten kan det anses att den olika behandling som den ges enligt tysk rätt utgör en indirekt diskriminering som är knuten till nationaliteten, eftersom den statistiskt sett påverkar betydligt fler medborgare från andra gemenskapsländer än tyska medborgare.

33. Resonemanget bör således fördjupas och frågan bör ställas om skillnaden skall bedömas som ett hinder för den fria rörligheten för varor och tjänster. Frågorna aktualiseras när man beaktar att upphovsrätten är sammansatt av personliga, ekonomiska och förmögenhetsrättsliga intressen och även gäller ära och berömmelse. I så fall vore det nödvändigt att skilja på frågor om restriktioner som är tillåtna enligt artikel 30 EG och förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet, vilka kan överlappa varandra.

34. Jag tror dock att domstolens rättspraxis på sitt nuvarande stadium gör denna typ av frågor överflödiga, och att sakfrågan kan behandlas direkt.

35. Utgångspunkten för bedömningen av tillämpningen av förbudet i artikel 12 EG på upphovsrättens enskildheter utgörs, vilket alla de närvarande är eniga om, av domen av den 20 oktober 1993 i målet Phil Collins m.fl.

36. I de tvister som låg till grund för detta förhandsbesked diskuterades tillämpningen av andra bestämmelser i den tyska lag som står i centrum för förevarande mål. Målen gällde prövningen av om gemenskapsrätten tillät att en nationell upphovsman gavs möjlighet att i en medlemsstat förbjuda marknadsföringen av en utan dennes samtycke framställd ljudupptagning av ett framförande som ägt rum i utlandet, medan en upphovsman från en annan medlemsstat under samma omständigheter nekades samma möjlighet.

37. Innan denna specifika fråga besvarades prövade domstolen generellt om upphovsrätt och närstående rättigheter omfattas av fördragets tillämpningsområde i den mening som avsågs i dåvarande artikel 7 första stycket, som motsvarar nuvarande artikel 12 EG.

38. EG-domstolens resonemang är övertygande i sin enkelhet. Utan att bortse från avsaknaden av harmonisering på området och den nationella lagstiftningsbehörighet som följer av detta, underströk domstolen upphovsrättens i huvudsak ekonomiska karaktär, genom att det kommersiella utnyttjandet av denna utgör en inkomstkälla för innehavaren. Därför omfattas dessa rättigheter, trots att de regleras genom de nationella lagstiftningarna, av fördragets krav och därmed av dess tillämpningsområde.

39. Liksom andra former av ensamrätter som följer av litterär och konstnärlig äganderätt kan upphovsrätt, fortfarande enligt samma dom, påverka handeln med varor och tjänster samt konkurrensförhållandena inom gemenskapen. Således är de underkastade bestämmelserna om fri rörlighet för varor i artiklarna 28 EG och 30 EG i fördraget, beträffande verksamheten hos upphovsrättsorganisationerna gäller bestämmelserna om frihet att tillhandahålla tjänster i artiklarna 49 EG och 55 EG och slutligen gäller de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna.

40. Mot bakgrund av ovanstående överväganden sammantagna fann domstolen att upphovsrätt, som särskilt på grund av sin inverkan på handeln med varor och tjänster inom gemenskapen omfattas av fördragets tillämpningsområde, "ofrånkomligen är underkastad [...] den allmänna icke-diskrimineringsprincipen i artikel [12 EG] utan att det ens är nödvändigt att ställa rättigheterna i samband med de särskilda bestämmelserna i artiklarna [28 EG, 30 EG, 49 EG och 55 EG]".

41. Detta viktiga, kategoriskt och ovillkorligt formulerade, uttalande skall ligga till grund för svaret på den fråga som nu har ställts av Bundesgerichtshof.

42. Den omständighet som skiljer förevarande mål från ovannämnda rättspraxis är att den italienske kompositören Giacomo Puccini, till skillnad från de brittiska medborgarna Phil Collins och Cliff Richard, redan var död sedan årtionden när Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen och förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet trädde i kraft den 1 januari 1958. Det är nödvändigt att pröva om denna omständighet är tillräcklig för att detta mål skall avgöras på ett annat sätt.

43. Jag vill redan nu säga att jag inte tror det. För att så skulle vara fallet vore det nödvändigt att i förbudet i artikel 12 EG tolka in ett förhandskrav på ett rättssubjekt med möjlighet att åberopa det. Detta krav kan varken utläsas ur själva bestämmelsen, ur domstolens rättspraxis eller ur själva fördragets anda.

44. Artikel 12 EG första stycket innehåller den mycket entydiga formuleringen "skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden".

45. Detta innebär att varje skillnad i behandling som på ett väsentligt sätt grundas på nationalitet strider mot fördraget, såvida det inte finns sakliga skäl för den och den står i proportion till det eftersträvade syftet, oberoende av om den person som missgynnas eller någon annan person med ett berättigat intresse gör detta gällande.

46. Upprättandet av en gemensam marknad innebär inte bara att medborgarna i en medlemsstat tillerkänns rätten att på samma villkor som övriga medborgare i en annan medlemsstat utöva alla typer av lagenlig ekonomisk verksamhet i den senare staten, utan även att nationaliteten inom de områden som omfattas av fördraget helt enkelt skall överges som lagenligt kriterium för att ge ekonomiska förhållanden ett rättsligt innehåll och för att reglera deras utveckling. Detta är enligt min uppfattning den viktigaste behållningen av artikel 12 EG i jämförelse med de många andra bestämmelser i fördraget som har ett liknande syfte.

47. Det är viktigt att framhålla att förbudet i artikel 12 EG direkt medför att nationalitetskriteriet inte längre kan tillämpas. Det är med andra ord inte nödvändigt att använda de statistiska kontroller eller den sannolikhetsbedömning som krävs i fråga om indirekt diskriminering. Det kan inte heller hävdas att den berörda tyska lagstiftningen kan inordnas under den definition som domstolen har givit detta begrepp. Med direkt diskriminering avses nämligen även alla dolda former av diskriminering på grund av nationalitet som, genom att andra särskiljande kriterier tillämpas, faktiskt får samma följder. Detta är inte fallet eftersom nackdelen är knuten till nationaliteten.

Således skulle en bestämmelse i en medlemsstat som begränsar en viss ekonomisk rättighet till landets medborgare stå i direkt strid med artikel 12 EG. Detsamma skulle även gälla en bestämmelse som exempelvis ger italienska medborgares barnbarnsbarn eller danska barns föräldrar vissa fördelar. Det är inte nödvändigt att statistiskt kontrollera om de flesta av de italienska medborgarnas barnbarnsbarn är italienare eller om de danska barnens föräldrar i allmänhet är danskar. Den förbjudna diskrimineringen ligger redan i valet av rättsstridig anknytningspunkt, och inslaget av skada är inte avgörande.

48. Denna uppfattning får, om så bara genom domstolens tystnad, stöd i dess rättspraxis.

49. Av omständigheterna i mål C-326/92, ett av de mål som låg till grund för domen i det ovannämnda målet Phil Collins, framgår att den artist vars rättigheter var i fråga inte längre var innehavare av dessa när tvisten uppkom, utan hade överfört dem till ett brittiskt bolag som i sin tur hade överlåtit dem på ett tyskt bolag.

Om det subjektiva sättet att betrakta diskriminering på grund av nationalitet hade haft företräde borde domstolen ha klargjort antingen att den direkta diskrimineringen bestod i att de ekonomiska förväntningarna på upphovsmannens överlåtelse av rättigheterna minskade till följd av den mindre förmånliga behandling som denne gavs enligt den nationella lagstiftningen, eller att det förelåg en indirekt diskriminering i så motto att den på vilken en utländsk upphovsrätt överlåts, procentuellt sett, också brukar vara utlänning.

50. Domstolen gjorde varken det ena eller det andra utan inskränkte sig till att förbigå denna omständighet med tystnad och avgöra målet på samma sätt som mål C-92/92, i vilket den direkt skadelidande var upphovsmannen själv. Gemenskapsdomstolen nöjde sig med att slå fast att förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet utgör hinder mot att en medlemsstats lagstiftning utesluter upphovsmän från andra medlemsstater, samt deras rättsinnehavare, från den rätt att förbjuda marknadsföringen inom det nationella territoriet av en utan deras samtycke framställd ljudupptagning som statens egna medborgare har enligt samma lagstiftning.

51. Av det ovan sagda drar jag slutsatsen att artikel 12 EG första stycket skall tolkas så att den utgör hinder för varje beaktande av nationalitetskriteriet för att på ett missgynnande sätt definiera innehållet i ett rättsförhållande av ekonomisk art som omfattas av fördraget, därför att detta utgör en diskriminering.

52. Delstaten Hessen har gjort gällande att särbehandlingen har sitt ursprung i att det finns olikheter mellan medlemsstaternas lagstiftningar och att sambandet med upphovsmannens nationalitet endast är sekundärt.

Mot detta kan invändas att den praktiska tillämpningen i Tyskland av den jämförelse av skyddstider som föreskrivs i artikel 7.8 i Bernkonventionen inte inskränker sig till att genom en hänvisning återge de olikheter som följer av de olika statliga reglerna, utan missgynnar klart utländska upphovsmän vars skydd inte kan vara starkare än det som tillerkänns tyska medborgare och i det sannolika fall att den skyddstid som tillerkänns i de förstnämndas stat är kortare, skulle denna kortare skyddstid beaktas. Om man antar att samtliga medlemsstater skulle tillämpa ett liknande system skulle tyska upphovsmän i alla medlemsstater åtnjuta det längsta i praktiken tillåtna skyddet, medan ingen upphovsman i Tyskland skulle kunna göra anspråk på ett starkare skydd. Bestämmelsens protektionistiska effekt framstår tydligt.

53. Det tycks således vid det ovan beskrivna objektiva sättet att se på begreppet diskriminering på grund av nationalitet vara så att det helt saknar betydelse om referenspersonen, som inte är den som drabbats av diskrimineringen, har avlidit eller inte, före eller efter det att fördraget trädde i kraft, eftersom den enda grund enligt vilken en särbehandling kan vara förenlig med gemenskapsrätten är sakliga, av nationaliteten oberoende, skäl som står i proportion till ett legitimt eftersträvat syfte.

54. Någon av de närvarande har uttalat sig om att den diskriminerande åtgärden eventuellt skulle kunna vara berättigad. Den enda förklaring som har framförts är att systemet i artikel 7.8 i Bernkonventionen, genom att medge ett svagare skydd enligt upphovsmannens nationella lagstiftning, bidrar till att lagstiftaren i varje medlemsstat förstärker detta skydd, vilket främjar alla upphovsmäns intressen.

55. Även om det är legitimt inom ramen för förhållanden baserade på internationella konventioner, är detta skäl inte tillåtligt inom ramen för ett integrationsprojekt som Europeiska unionen, kännetecknat av en ömsesidig lojalitetsplikt mellan medlemsstaterna, vilken utgör hinder för ett system med ensidigt genom lag införda nationella lagstiftningsmodeller. I brist på tillräcklig harmonisering är det i själva verket inte möjligt att utan vidare konstatera att den sjuttioåriga skyddsfrist som beviljas i Tyskland, självklart skulle vara att föredra framför den kortare som tillämpades i Italien. Dessutom är upphovsrätterna inte de enda som står på spel.

56. Av liknande skäl kan inte ett giltigt argument härledas ur Avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (TRIPs), genom vilket den jämförande metoden i artikel 7.8 i Bernkonventionen ratificeras. Inte heller det avtalet hör hemma inom ramen för den ömsesidiga integration och lojalitet som kännetecknar gemenskapen, utan kan endast åberopas i förhållande till tredje länder.

57. Slutligen har delstaten Hessen hänvisat till den lösning som antogs i direktiv 93/98, som endast harmoniserar skyddstiden för verk som den 1 juli 1995 var skyddade i minst en medlemsstat.

58. Förutom att något krav på att upphovsmannen skall leva vid tidpunkten för Romfördragets ikraftträdande inte har fastställts i direktivet och att det, med hänsyn till den valda tidpunkten, inte kommer att vara ovanligt att verk omfattas av direktivets tidsmässiga tillämpningsområde trots att deras upphovsmän aldrig kommer att bli gemenskapsmedborgare av vilka förhållanden man inte kan härleda en tolkningsregel angående omfattningen av förbudet i artikel 12 EG, kan en sekundärrättslig text inte begränsa verkningarna av en primärrättslig bestämmelse och än mindre av de principer som ligger till grund för gemenskapsrätten.

59. Eftersom inget som helst annat möjligt berättigande för den diskriminerande åtgärden föreligger skall den ifrågasatta nationella bestämmelsen anses stå i strid med gemenskapsrätten.

60. Då muntlig förhandling inte har hållits i förevarande mål har jag inte haft tillfälle att överväga effekten av ett förhandsbesked från domstolen av den innebörd jag föreslår. Domstolen kan dock med hänsyn till de uppgifter den förfogar över och i synnerhet till att principen om jämförelse av skyddstiderna var allmänt godtagen i medlemsstaterna vid den i målet berörda tiden, bedöma om tillräckligt starka rättssäkerhetsskäl föreligger för att begränsa verkningarna av sin rättspraxis.

Förslag till avgörande

61. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen skall besvara den tolkningsfråga som har ställts av Bundesgerichtshof på följande sätt:

En nationell bestämmelse som leder till att ett litterärt eller konstnärligt verk på grund av upphovsmannens nationalitet tillerkänns ett svagare skydd strider mot förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet i artikel 12 första stycket EG.