Domstolens dom (femte avdelningen) den 1 juli 1999. - Spyridoula Celia Alexopoulou mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Uppenbart att talan är ogrundad eller inte kan tas upp till sakprövning - Tjänstemän - Placering i lönegrad. - Mål C-155/98 P.



Rättsfallssamling 1999 s. I-04069



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1 Förfarande - Beslut som fattats genom ett motiverat beslut - Villkor - Uppenbart att talan inte kan tas upp till sakprövning eller att den helt saknar rättslig grund - I strid med domstolens fasta rättspraxis

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 111)

2 Tjänstemän - Rekrytering - Placering i lönegrad - Placering i en högre lönegrad inom tjänsteklassen - Tillsättningsmyndighetens befogenhet att företa skönsmässig bedömning - Rätt att bli placerad i en högre lönegrad inom tjänsteklassen - Föreligger inte

(Tjänsteföreskrifter för tjänstemän, artikel 31.2)

3 Tjänstemän - Rekrytering - Placering i lönegrad - Placering i en högre lönegrad inom tjänsteklassen - Undantagskaraktär i förhållande till allmänna bestämmelser om placering

(Tjänsteföreskrifter för tjänstemän, artiklarna 5 och 31.2, bilaga I)

Sammanfattning

1 Enligt artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler kan förstainstansrätten, då det är uppenbart att en talan inte kan tas upp till sakprövning eller helt saknar rättslig grund, fatta ett motiverat beslut utan ytterligare behandling. Eftersom sökandens argumentation uppenbart står i strid med domstolens fasta rättspraxis, var det korrekt av förstainstansrätten att anse att talan var uppenbart ogrundad i den mening som avses i artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler.

2 Vid placering i lönegrad har tillsättningsmyndigheten ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, i synnerhet vid bedömningen av en persons tidigare yrkeserfarenhet när denna person anställs som tjänsteman. Under dessa omständigheter kan en viss yrkeserfarenhet inte i sig ge en person rätten att bli placerad i den högre lönegraden inom tjänsteklassen i fråga.

3 Den möjlighet som administrationen har att placera en nyanställd tjänsteman i en högre lönegrad i tjänsteklassen skall förstås som ett undantag från de allmänna bestämmelserna om placering. Denna undantagskaraktär är motiverad av den behöriga myndighetens skyldighet att göra en avvägning mellan användningen av sina befogenheter enligt artikel 31.2 och iakttagandet av de krav som följer av begreppet tjänsteklass enligt artikel 5 och bilaga 1 till tjänsteföreskrifterna.

Parter

I mål C-155/98 P,

Spyridoula Celia Alexopoulou, tjänsteman vid Europeiska gemenskapernas kommission, Bryssel (Belgien), företrädd av advokaten Olivier Slusny, Bryssel, delgivningsadress: advokatbyrån Louis Schiltz, 2, rue du Fort Rheinsheim, Luxemburg,

klagande,

angående överklagande av beslut meddelat den 13 februari 1998 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (första avdelningen) i mål T-195/96, Alexopoulou mot kommissionen (REGP 1998, s. I-A-51 och s. II-117), i vilket det förs talan om upphävande av detta beslut, i vilket den andra parten är: Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av juridiske chefsrådgivaren Gianluigi Valsesia och juridiske rådgivaren Julian Currall, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: rättstjänsten, Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg, svarande i första instans,

meddelar

DOMSTOLEN

(femte avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden J.-P. Puissochet samt domarna J.C. Moitinho de Almeida, C. Gulmann, L. Sevón (referent) och M. Wathelet,

generaladvokat: P. Léger,

justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren H. von Holstein,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att parterna har avgivit muntliga yttranden vid sammanträdet den 21 januari 1999,

och efter att den 25 mars 1999 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Spyridoula Celia Alexopoulou har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 21 april 1998, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen och motsvarande bestämmelser i EKSG- och Euratomstadgorna, ingett ett överklagande av förstainstansrättens beslut av den 13 februari 1998 i mål T-195/96, Alexopoulou mot kommissionen (REGP 1998, s. I-A-51 och s. II-117, nedan kallat det överklagade beslutet), varigenom förstainstansrätten lämnade utan bifall, därför att det var uppenbart att talan var ogrundad eller inte kunde tas upp till sakprövning, talan om dels ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 8 januari 1996 att placera klaganden i lönegrad A 7, löneklass 5, och underförstått neka klaganden en placering i lönegrad A 6, samt av beslutet av den 28 augusti 1996 genom vilket ett klagomål mot detta beslut avslogs, dels skadestånd för den ekonomiska skada som klaganden lidit.

2 Det framgår av det överklagade beslutet att klaganden anställdes vid kommissionen den 16 mars 1989 som tillfälligt anställd i lönegrad A 7, löneklass 1. Efter att ha blivit godkänd i ett internt uttagningsprov tillsattes hon som provanställd tjänsteman som handläggare i lönegrad A 7, löneklass 5. Klaganden överklagade tillsättningsbeslutet i den del som avsåg hennes placering i lönegrad och gjorde gällande att hon borde ha placerats i lönegrad A 6.

3 Beslutet ogiltigförklarades genom förstainstansrättens dom av den 5 oktober 1995 i mål T-17/95, Alexopoulou mot kommissionen (REGP 1995, s. I-A-227 och s. II-683, nedan kallad domen i målet Alexopoulou I), med motiveringen att tillsättningsmyndigheten under särskilda omständigheter - såsom vid särskilda kvalifikationer hos den sökande - är skyldig att vidta en konkret bedömning av huruvida artikel 31.2 i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) eventuellt skall tillämpas.

4 Då kommissionen nekade att placera klaganden i en högre lönegrad stödde den sig endast på sitt beslut av den 1 september 1983, genom vilket den hade avstått från det utrymme för skönsmässig bedömning som institutionen ges genom artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna.

5 Efter denna dom omprövade kommissionen klagandens ställning enligt tjänsteföreskrifterna och placerade henne i lönegrad A 7, löneklass 5, genom beslut av den 8 januari 1996.

6 Eftersom kommissionen avslog det klagomål som klaganden hade ingett, väckte hon talan vid förstainstansrätten den 27 november 1996. Förstainstansrätten lämnade talan utan bifall med stöd av artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler.

7 Förstainstansrätten erinrade bland annat om att det framgår av artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna att tillsättningsmyndigheten har möjlighet, men inte skyldighet, att placera en tjänsteman i en högre lönegrad. Eftersom beslutet av den 8 januari 1996 hade fattats efter det att tillsättningsmyndigheten hade gjort en bedömning av huruvida denna bestämmelse eventuellt skulle tillämpas i klagandens fall, hade tillsättningsmyndigheten inte åsidosatt denna bestämmelse i tjänsteföreskrifterna.

8 Det är mot denna bakgrund som klaganden har ingett detta överklagande, som är baserat på fyra grunder. Den första grunden avser brist på motivering i det överklagade beslutet och åsidosättande av förstainstansrätten av artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler. Den andra grunden avser åsidosättande av artikel 31 i tjänsteföreskrifterna. Den tredje grunden avser att förstainstansrätten har underlåtit att utöva domstolskontroll över tillsättningsmyndigheten, och den sista grunden avser åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar och artikel 48 i förstainstansrättens rättegångsregler.

Den första grunden

9 Den första grunden, avseende brist på motivering i det överklagade beslutet och åsidosättande av förstainstansrätten av artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler, består av fyra delar. Som första delgrund har klaganden hävdat att förstainstansrätten inte motiverat varför talan uppenbarligen var ogrundad eller inte kunde upptas till sakprövning.

10 Kommissionen anser å sin sida att förstainstansrätten har gjort en korrekt tillämpning av artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler genom att jämföra de argument som klaganden hade anfört med gällande rättspraxis och av denna jämförelse dra slutsatsen att det var "uppenbart" att klagandens argument helt saknade rättslig grund, eftersom argumenten klart motsades av denna rättspraxis.

11 Domstolen erinrar om att enligt artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler kan förstainstansrätten, då det är uppenbart att en talan inte kan tas upp till sakprövning eller helt saknar rättslig grund, fatta ett motiverat beslut utan ytterligare behandling.

12 I förevarande fall grundas klagandens argumentation på antagandet att hon hade rätt att tillsättas i en högre lönegrad på grund av sina särskilda kvalifikationer.

13 En sådan argumentation står dock uppenbart i strid med domstolens fasta rättspraxis enligt vilken tillsättningsmyndigheten vid placering i lönegrad har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, i synnerhet vid bedömningen av en persons tidigare yrkeserfarenhet när denna person anställs som tjänsteman (se i det avseendet dom av den 11 juli 1985 i de förenade målen 66/83-68/83 och 136/83-140/83, Hattet m.fl. mot kommissionen, REG 1985, s. 2459, punkt 28, av den 5 oktober 1988 i de förenade målen 314/86 och 315/86, De Szy-Tarisse och Feyaerts mot kommissionen, REG 1988, s. 6013, punkt 26, och av den 29 juni 1994 i mål C-298/93 P, Klinke mot domstolen, REG 1994, s. I-3009, punkt 15; se även domen i målet Alexopoulou I, punkt 19).

14 Under dessa omständigheter kan en viss yrkeserfarenhet i sig inte ge en person rätten att bli placerad i den högre lönegraden inom tjänsteklassen i fråga (se domarna i de ovannämnda målen Klinke mot domstolen, punkt 30, och Alexopoulou I, punkt 20, samt dom av den 5 november 1997 i mål T-12/97, Barnett mot kommissionen, REGP 1997, s. I-A-313 och s. II-863, punkt 50).

15 Det var således korrekt av förstainstansrätten att anse att talan var uppenbart ogrundad i den mening som avses i artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler.

16 Den första grundens andra del avser brist på motivering på grund av att förstainstansrätten i punkt 57 i det överklagade beslutet inte fastställde huruvida talan var uppenbart ogrundad eller inte kunde tas upp till sakprövning. Förstainstansrätten skall följaktligen ha infört en motsägelse i motiveringen, vilket innebär en brist på motivering.

17 Kommissionen har hävdat att klaganden saknar intresse av att åberopa denna grund, eftersom den avgörande delen av beslutet förblir identisk oavsett hur domstolen bedömer denna grund. Den har för övrigt påpekat att det redan av en summarisk läsning av det överklagade beslutet framgår att den alternativa ordalydelsen i punkt 57 avser två antaganden som i sin tur åberopades angående olika aspekter av talan.

18 Domstolen konstaterar att i punkt 57 i det överklagade beslutet sammanfattas samtliga slutsatser som förstainstansrätten dragit avseende de olika yrkanden, grunder och delgrunder som klaganden åberopade.

19 I punkterna 44 och 46 i det överklagade beslutet drog förstainstansrätten slutsatsen att yrkandet om ogiltigförklaring av beslutet av den 8 januari 1996 uppenbart var ogrundat. I punkt 50 drog den slutsatsen att det var uppenbart att yrkandet om ogiltigförklaring av beslutet av den 28 augusti 1996 inte kunde tas upp till sakprövning. I punkt 56 fann den att skadeståndsyrkandet var uppenbart ogrundat.

20 Det var således korrekt av förstainstansrätten att i punkt 57 på ett tillräckligt motiverat sätt och utan motsägelse anse att talan skulle lämnas utan bifall, med motiveringen att den helt saknade rättslig grund eller att det var uppenbart att den inte kunde tas upp till sakprövning.

21 Den första grundens tredje del avser den omständigheten att generaladvokaten i strid med artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler inte hade hörts. Det saknas emellertid anledning att bedöma denna grund, eftersom klaganden frånföll den vid sammanträdet.

22 Som fjärde delgrund har klaganden hävdat att förstainstansrätten i punkt 43 i det överklagade beslutet har sammanblandat reglerna för lönegradsplacering av tjänstemän med reglerna för befordran av tjänstemän, trots att dessa har olika rättsliga grunder.

23 Kommissionen anser att klaganden har gjort en felaktig tolkning av punkt 43 i det överklagade beslutet, eftersom hänvisningen till befordran endast avser att reglerna för detta är analogt tillämpliga på principerna för placering i lönegrad.

24 Domstolen erinrar i det avseendet om att förstainstansrättens resonemang grundas på fast rättspraxis, som nämns i punkt 14 i denna dom, enligt vilken en viss yrkeserfarenhet i sig inte kan ge en person en rätt att bli placerad i den högre lönegraden inom tjänsteklassen i fråga.

25 Förstainstansrätten fastslog i punkt 36 i det överklagade beslutet att tillsättningsmyndigheten inte är skyldig att tillämpa artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna ens i fall då sökanden har särskilda kvalifikationer. Vidare fastslogs i punkt 38 att när tillsättningsmyndigheten väl har gjort en konkret bedömning av den berördes kvalifikationer och yrkeserfarenhet, med hänsyn till kriterierna i artikel 31 i tjänsteföreskrifterna och med förbehåll för villkoren för placeringen som den är bunden av enligt meddelandet om lediga tjänster, kan den själv avgöra om det med hänsyn till tjänstens intresse finns anledning att placera den berörde i en högre lönegrad.

26 Det var således genom ett resonemang grundat på principerna för lönegradsplacering som förstainstansrätten i punkt 43 i det överklagade beslutet kunde dra slutsatsen att nyanställda tjänstemän, även om de uppfyller villkoren för att kunna bli placerade i en högre lönegrad i tjänsteklassen, inte av den anledningen har en personlig rätt till en sådan placering.

27 Förstainstansrätten ansåg att det var lämpligt att komplettera resonemanget genom en hänvisning till principerna för befordran genom analogi. En sådan analogi kan inte kritiseras, eftersom tillsättningsmyndigheten har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning såväl vid befordran som vid placering i en högre lönegrad. Varken en tjänsteman som kan befordras eller en nyanställd tjänsteman har en personlig rätt till att de bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som de åberopar skall tillämpas.

28 Av detta följer att överklagandet inte kan bifallas på den första grunden.

Den andra grunden

29 Som andra grund har klaganden kritiserat förstainstansrätten för att ha åsidosatt artikel 31 i tjänsteföreskrifterna. Hon har i det avseendet hävdat att förstainstansrätten i punkt 37 i det överklagade beslutet har lagt till två villkor till artikel 31 i tjänsteföreskrifterna, som den inte innehåller, nämligen möjligheten att tillämpa denna bestämmelse i undantagsfall och om sökanden har särskilda kvalifikationer.

30 Kommissionen har erinrat om att det var i domen i målet Alexopoulou I som förstainstansrätten fastslog att artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna utgör en särskild undantagsregel och att dess tillämpning främst avser sökande med särskilda kvalifikationer.

31 I punkt 37 i det överklagade beslutet erinrade förstainstansrätten om att artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna särskilt har till syfte att göra det möjligt för den berörda institutionen att rekrytera en person som den, på grund av situationen på arbetsmarknaden, annars skulle riskera att förlora till andra potentiella arbetsgivare. Artikeln möjliggör för kommissionen att i undantagsfall ge en sökande med särskilda kvalifikationer bättre villkor för att försäkra sig om dennes tjänster.

32 Slutsatsen att möjligheten att tillämpa artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna är ett undantag utgör inte någon ny omständighet i förhållande till tidigare rättspraxis, enligt vilken den möjlighet som administrationen har att placera en nyanställd tjänsteman i en högre lönegrad i tjänsteklassen skall förstås som ett undantag från de allmänna bestämmelserna om placering (se dom av den 6 juni 1985 i mål 146/84, De Santis mot revisionsrätten, REG 1985, s. 1723, punkt 9; se även dom av den 7 maj 1991 i mål T-18/90, Jongen mot kommissionen, REG 1991, s. II-187, punkt 12, och domen i målet Alexopoulou I, punkt 20).

33 Denna undantagskaraktär är motiverad av den behöriga myndighetens skyldighet att göra en avvägning mellan användningen av sina befogenheter enligt artikel 31.2 och iakttagandet av de krav som följer av begreppet tjänsteklass enligt artikel 5 och bilaga 1 till tjänsteföreskrifterna (domar i de ovannämnda målen De Santis mot revisionsrätten, punkt 9, och Alexopoulou I, punkt 20).

34 Vad beträffar det påstådda villkoret avseende en sökandes särskilda kvalifikationer har klaganden slutit sig till detta genom att delvis tolka punkt 37 i det överklagade beslutet, där förstainstansrätten inledningsvis erinrar om att artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna särskilt har till syfte att göra det möjligt för den berörda institutionen att rekrytera en person som den, på grund av situationen på arbetsmarknaden, annars skulle riskera att förlora till andra potentiella arbetsgivare.

35 Ett sådant påstående, som är begränsat till att beskriva ett av syftena med artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna, lägger inte till något ytterligare villkor för att denna bestämmelse skall tillämpas.

36 Av detta följer att förstainstansrätten tillämpade artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna på ett korrekt sätt genom att i punkt 37 i det överklagade beslutet konstatera att kommissionen hade möjlighet att tillämpa artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna i undantagsfall och om sökanden har särskilda kvalifikationer, efter att inledningsvis ha erinrat om att denna bestämmelse särskilt har till syfte att göra det möjligt för den berörda institutionen att rekrytera en person som den, på grund av situationen på arbetsmarknaden, annars skulle riskera att förlora till andra potentiella arbetsgivare.

37 Överklagandet kan således inte heller bifallas på den andra grunden.

Den tredje grunden

38 Som tredje grund har klaganden hävdat att förstainstansrätten har åsidosatt skyldigheten att utöva domstolskontroll över tillsättningsmyndigheten och att den inte har kontrollerat huruvida tillsättningsmyndigheten hade baserat sitt beslut på oriktiga eller ofullständiga faktiska omständigheter, genom att inte konstatera att GD IX, som är behörigt att fatta beslut om placering i lönegrad, hade samrått med GD V, det vill säga det generaldirektorat där klaganden tjänstgjorde.

39 Kommissionen har gjort gällande att denna grund inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den åberopades för första gången vid domstolen. Den har påpekat att klaganden inte har angett på vilket sätt underlåtenheten att rådfråga den enhet där klaganden tjänstgjorde skulle ha kunnat påverka det överklagade beslutet.

40 Domstolen fastslår att det framgår av handlingarna i målet, som översänts från förstainstansrätten, att klaganden varken i ansökan eller i den replik som ingavs till förstainstansrätten anfört denna anmärkning till stöd för grunden att tillsättningsmyndigheten gjort en uppenbart oriktig bedömning.

41 Om en part tilläts att vid domstolen åberopa en ny grund som han inte har åberopat vid förstainstansrätten, skulle det innebära att han vid domstolen, som har en begränsad behörighet i mål om överklagande, kunde anhängiggöra en mer omfattande tvist än den som förstainstansrätten har prövat.

42 Av detta följer att denna grund inte kan tas upp till prövning.

Den fjärde grunden

43 Som fjärde grund har klaganden hävdat att förstainstansrätten har åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar (första delen) och artikel 48 i förstainstansrättens rättegångsregler (andra och tredje delen).

44 Som första delgrund har klaganden hävdat att förstainstansrätten har åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar genom att anmoda henne att inkomma med yttrande avseende en text som den skickat till henne, utan att därefter beakta detta yttrande.

45 Domstolen erinrar om att förstainstansrättens justitiesekreterare genom skrivelse av den 11 november 1997 skickade en kopia av domen i det ovannämnda målet Barnett mot kommissionen till klaganden, och anmodade henne att inkomma med yttrande "huruvida denna dom påverkar förfarandets fortsatta handläggning".

46 Det framgår tydligt av ordalydelsen i denna skrivelse att klaganden inte anmodades att inkomma med yttrande avseende innehållet i den dom som skickades till henne, utan avseende det förfarande som hon själv inlett vid förstainstansrätten.

47 Denna handling från förstainstansrättens justitiesekreterare kan inte på något sätt ha åsidosatt klagandens berättigade förväntningar på möjligheten att inkomma med yttrande som inte föreskrivs i rättegångsreglerna.

48 Den andra delgrunden avser åsidosättande av artikel 48.1 och 48.2 första och andra stycket i förstainstansrättens rättegångsregler. Klaganden anser att förstainstansrätten, genom att inte ta del av hennes yttrande som innehöll nya grunder baserade på faktiska och rättsliga omständigheter som framkommit under förfarandet (nämligen domen i det ovannämnda målet Barnett mot kommissionen), har underlåtit att tillämpa dessa bestämmelser.

49 Kommissionen har erinrat om att en dom inte kan anses utgöra en ny omständighet och att den kan inte motivera tillämpningen av den undantagsregel som gör det möjligt att åberopa nya grunder under rättegången.

50 I artikel 48.1 och 48.2 första och andra stycket i förstainstansrättens rättegångsregler föreskrivs följande:

"1. I repliken och dupliken får parterna åberopa ytterligare bevisning. Parterna skall ange skälen för att detta inte gjorts tidigare.

2. Nya grunder får inte åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet.

Om en part under förfarandet åberopar en sådan ny grund, kan ordföranden, även sedan de ordinarie fristerna löpt ut, på grundval av referentens rapport samt efter att ha hört generaladvokaten, fastställa en frist inom vilken den andra parten kan yttra sig över denna grund."

51 Domstolen konstaterar att klaganden själv aldrig betecknade det yttrande som hon ingav rörande domen i det ovannämnda målet Barnett mot kommissionen som en ny grund i den mening som avses i artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, och hon har inte åberopat denna bestämmelse för att motivera att ett yttrande som inte föreskrivs i rättegångsreglerna har ingetts. Tvärtom anges följande i början av "inledningen" till den handling som ingetts: "Anna Barnett åberopade inte samma grunder som Spyridoula Celia Alexopoulou ... Spyridoula Celia Alexopoulous yttrande består följaktligen endast av jämförelser av de faktiska omständigheterna." I början av "slutsatsen" av yttrandet anges följande: "Den jämförande bedömningen ovan visar på ett tillräckligt sätt att klaganden faktiskt uppfyller kriterierna i domen i målet Alexopoulou I av den 5 oktober 1995 ... kommissionen har själv medgett att det är 'mest troligt' att det är de kriterierna som är tillämpliga ... klaganden uppfyller dessutom de övriga villkoren i kommissionens förslag till de fackliga organisationerna avseende följderna av domen i målet Alexopoulou I ... såsom 'en samling omständigheter', och det på ett kumulativt sätt."

52 Redan av en översiktlig bedömning av detta yttrande framgår att det inte innehåller någon ny grund i den mening som avses i artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, utan endast syftar till att bevisa vissa faktiska omständigheter som komplement till de inlagor som redan ingetts.

53 Det var därför korrekt av förstainstansrättens justitiesekreterare att anse att detta yttrande utgjorde en inlaga som inte föreskrivs i rättegångsreglerna och att ange att förstainstansrätten inte skulle beakta detta.

54 Den tredje delgrunden avser åsidosättande av artikel 48.2 tredje stycket i förstainstansrättens rättegångsregler.

55 Klaganden anser att förstainstansrätten i det överklagade beslutet har underlåtit att tillämpa artikel 48.2 tredje stycket i förstainstansrättens rättegångsregler, där följande stadgas: "Beslutet om huruvida grunden kan prövas skall anstå till den slutliga domen."

56 Domstolen fastslår att, som angetts vid bedömningen av den andra delgrunden, det yttrande som klaganden ingett inte utgjorde en grund i den mening som avses i artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, utan åberopande av bevisning grundad på faktiska omständigheter. Det var således korrekt av förstainstansrätten att inte beakta detta och att inte pröva denna fråga i det överklagade beslutet.

57 Överklagandet kan följaktligen inte bifallas på någon del av den fjärde grunden.

58 Under dessa omständigheter skall överklagandet ogillas i sin helhet.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

59 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som är tillämplig vid överklagande enligt artikel 118, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 70 i samma regler skall institutionerna bära sina kostnader i tvister mellan gemenskaperna och deras anställda. Enligt artikel 122 andra stycket i dessa regler skall artikel 70 dock inte tillämpas i mål där en tjänsteman eller annan institutionsanställd har överklagat. Sökanden har tappat målet och skall därför ersätta rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

(femte avdelningen)

följande dom:

60 Överklagandet ogillas.

61 Spyridoula Celia Alexopoulou skall ersätta rättegångskostnaderna.