Förslag till avgörande av generaladvokat Alber föredraget den 5 mars 1998. - H mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Tjänstemän - Sjukpensionering - Bedömning av faktiska omständigheter. - Mål C-291/97 P.



Rättsfallssamling 1998 s. I-03577



Generaladvokatens förslag till avgörande

A - Inledning

1 Förstainstansrätten avgjorde genom dom av den 3 juni 1997(1) en talan som H(2), före detta tjänsteman vid kommissionen, hade väckt mot denna institution. H begärde att kommissionens beslut av den 27 september 1994 (automatisk sjukpensionering), kommissionens beslut av den 27 juni 1995 (avslag på klagomålet mot detta beslut) samt invaliditetskommitténs yttrande av den 13 september 1994, i vilket klagandens invaliditet fastställdes, skulle ogiltigförklaras.

2 Förstainstansrätten avvisade talan såvitt den avsåg ogiltigförklaring av invaliditetskommitténs yttrande och av beslutet av den 27 juni 1995. Talan ogillades i övriga delar.

3 Genom ansökan av den 5 augusti 1997 överklagade H denna dom.

B - Bakgrund och förfarande

4 Bakgrunden till förstainstansrättens dom kommer att beskrivas nedan. Det skall därvid anmärkas att det tidvis handlade om två olika förfaranden som pågick parallellt (pensionering, å ena sidan, och sjukledighet, å andra sidan).

5 Till att börja med ålades klaganden den 17 mars 1993 enligt artikel 59.2 i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) att ta ledigt av hälsoskäl.

6 Klaganden anförde genom skrivelse av den 3 juni 1993 klagomål mot detta beslut. Enligt klaganden förkom emellertid denna skrivelse vid kommissionen. Hon anförde därför den 13 juni 1993 på nytt klagomål vid kommissionen.

7 Under tiden befordrades H genom beslut av den 20 april 1993 till lönegrad B 3.

8 Med hänvisning till klagomålet av den 3 juni 1993 - vilket påstås ha förkommit - underrättade kommissionen klaganden genom skrivelse av den 17 juni 1993, vilken sändes som vanligt brev till sökandens adress i Bryssel, om sitt beslut att i enlighet med artikel 59.3 i tjänsteföreskrifterna överlämna fallet till invaliditetskommittén för yttrande. Dessutom anmodades H att utse en läkare efter eget val som skulle företräda henne i denna invaliditetskommitté. Då svar från klaganden uteblev, upprepades denna anmodan genom skrivelse av den 15 juli 1993, vilken även den översändes som vanligt brev. I denna uppmaning påpekades att kommissionen skulle be domstolens ordförande att utse en läkare, om klaganden inte hörde av sig.

9 Klaganden har anfört att kommissionen meddelade henne sitt beslut avseende hennes klagomål av den 13 juni 1993 genom skrivelse av den 3 december 1993, vilken hon erhöll den 18 januari 1994. Detta beslut var enligt klaganden välmotiverat men det berörde inte skrivelserna av den 17 juni och den 15 juli 1993.

10 Den 14 januari 1994 väckte H talan(3) vid förstainstansrätten mot kommissionen och yrkade att kommissionens beslut av den 17 mars 1993 - om sjukskrivning av hälsoskäl - skulle ogiltigförklaras. Hon återkallade denna talan den 18 april 1995.

11 Eftersom sökanden inte hade utsett någon läkare, ombad kommissionen genom skrivelse av den 17 december 1993 domstolens ordförande att enligt artikel 7 andra stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna utse en läkare ex officio.

12 Som svar på kommissionens skrivelse av den 3 december 1993 informerade klaganden kommissionen den 18 april 1994 om att hon avsåg att resa till Italien för att där se sig om efter en läkare som skulle kunna företräda henne i invaliditetskommittén. Hon fick emellertid inget svar från kommissionen.

13 Genom skrivelse av den 20 juni 1994 tillställdes kommissionen beslutet av domstolens ordförande rörande vilken läkare som utsetts att företräda klaganden. Enligt kommissionen underrättades H, av den av kommissionen utsedde läkaren, genom skrivelse samma dag, om invaliditetskommitténs inrättande och sammansättning. Klaganden har emellertid bestridit att hon erhållit denna skrivelse.

14 Den 13 september 1994 kom invaliditetskommittén - utan att ha hört klaganden, eftersom denna vägrat att infinna sig - fram till att sökanden led av total bestående invaliditet som hindrade henne från att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hennes tjänsteklass omfattar och att hon av denna anledning måste sluta sin tjänst vid kommissionen.

15 Klaganden har både under förfarandet vid förstainstansrätten och i samband med överklagandet gjort gällande att de medicinska resultat som ligger till grund för sjukskrivningen och invaliditetsbedömningen kom till utan att hon dessförinnan hade undersökts och utan hänsyn till andra undersökningsresultat som hon hade tillgång till. Om hon hade fått meddelande om detta, skulle hon ha kunnat lämna in läkaruttalanden som stödde hennes sak.

16 Tillsättningsmyndigheten underrättade klaganden genom skrivelse av den 27 september 1994 om sitt beslut att, med beaktande av invaliditetskommitténs yttrande, i enlighet med artikel 53 i tjänsteföreskrifterna pensionera sökanden med verkan från och med den 1 oktober 1994. Enligt kommissionen skulle tjänstemän från kommissionens säkerhetsavdelning lämna denna skrivelse, med det ifrågasatta beslutet och ett delgivningskvitto som bilagor, på sökandens hemadress. Eftersom klaganden emellertid inte påträffades, kunde hon inte underteckna nämnda delgivningskvitto.

17 Den 10 januari 1995 bekräftade klaganden att hon hade mottagit tillsättningsmyndighetens beslut. Under förfarandet vid förstainstansrätten anförde klaganden att hon först vid denna tidpunkt hade erhållit skrivelsen.

18 Den 6 april 1995 anförde klaganden klagomål mot beslutet av den 27 september 1994.

19 Genom beslut av den 27 juni 1995, som enligt klaganden inte nådde henne förrän den 18 juli samma år, avslog kommissionen hennes klagomål av den 6 april 1995.

20 Klaganden ansökte vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 27 september 1994 att pensionera henne, av kommissionens beslut av den 27 juni 1995 vari klagandens klagomål mot förstnämnda beslut avslogs samt av invaliditetskommitténs yttrande av den 13 september 1994.

21 Talan ogillades av skäl som i det följande skall sammanfattas i samband med prövningen av de grunder som klaganden har anfört till stöd för sin talan.

22 Klaganden har yrkat att

1. talan skall tas upp till sakprövning och bifallas,

2. domen skall upphävas,

3. domstolen skall fastställa att den ursprungliga talan skulle ha tagits upp till sakprövning och bifallits.

C - Bedömning

1. Upptagande till sakprövning

23 Eftersom endast kommissionen har behandlat frågan huruvida saken skall tas upp till sakprövning, skall inledningsvis prövas vad den har anfört.

24 Kommissionen har i huvudsak gjort gällande att H i sitt överklagande har begränsat sig till att hävda att förstainstansrätten gjort en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna. Ett överklagande kan enligt kommissionen tas upp till sakprövning endast om de anförda grunderna hänför sig till åsidosättande av rättsliga bestämmelser och inte till bedömningen av faktiska omständigheter. Eftersom klaganden emellertid endast har anfört att förstainstansrätten har missbedömt de av parterna anförda faktiska omständigheterna och deras bevisvärde, måste domstolen avvisa överklagandet.

25 Enligt domstolens fasta rättspraxis skall ett överklagande enligt artikel 168a i EG-fördraget och artikel 51 i domstolens stadga och artikel 112.1c i domstolens rättegångsregler tydligt ange vilka punkter som kritiseras i den dom som begärs upphävd samt de juridiska argument som tydligt stöder denna begäran. Överklagandet får inte endast upprepa eller ordagrant återge de grunder eller argument som redan gjorts gällande vid förstainstansrätten, inklusive sådana grunder eller argument som stöddes på sakomständigheter som uttryckligen underkändes av förstainstansrätten.(4) Ett sådant överklagande skulle nämligen i själva verket vara en ansökan blott om omprövning av den talan som väckts vid förstainstansrätten, vilket enligt artiklarna 49 och 51 i domstolens stadga inte är tillåtet.(5)

26 I sin första grund har H gjort gällande att hennes rättigheter enligt artikel 26 andra stycket i tjänsteföreskrifterna jämförd med artikel 7 i bilaga II till tjänsteföreskrifterna har åsidosatts.

27 I artikel 25 andra stycket i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:

"Alla beslut som fattas i det enskilda fallet i enlighet med dessa tjänsteföreskrifter skall omedelbart meddelas den berörda tjänstemannen skriftligt. Alla beslut som går en tjänsteman emot skall motiveras."

28 Artikel 26 handlar om personalaktens innehåll. I artikel 26 första stycket punkt a anges att en tjänstemans personalakt skall innehålla alla handlingar om tjänstemannens administrativa ställning och alla utlåtanden om hans kompetens, prestationsförmåga och uppförande.

29 Artikel 26 andra och tredje styckena har följande lydelse:

"Handlingarna skall vara registrerade, numrerade och lagda i akter i löpande ordning; de handlingar som anges i punkt a får inte användas eller åberopas av institutionen mot en tjänsteman om de inte meddelats honom innan de lades i akten.

När en handling meddelas en tjänsteman skall detta styrkas genom hans underskrift eller, i brist på detta, genom ett rekommenderat brev."

30 Beträffande invaliditetskommittén föreskrivs i artikel 7 andra stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna följande:

"Om tjänstemannen underlåter att utse någon läkare skall en sådan utses av ordföranden för Europeiska gemenskapernas domstol."

31 Som grund för sin talan har H särskilt åberopat oegentligheter med hänseende på invaliditetskommitténs inrättande och sammansättning. Enligt tjänsteföreskrifterna skall invaliditetskommittén tillämpa ett kontradiktoriskt förfarande. Även om beslutet av domstolens ordförande att för klaganden utse en läkare endast utgör ett förvaltningsbeslut skall enligt klagandens mening det föregående och efterföljande förfarandet utformas på ett kontradiktoriskt sätt. Klaganden drar därav slutsatsen att kommissionen var skyldig att på det sätt som föreskrivs i artikel 26 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna tillställa klaganden både begäran till ordföranden och dennes beslut. Även delgivningen av beslutet av den 20 juni 1994, genom vilket hon skulle underrättas om invaliditetskommitténs inrättande och sammansättning, borde ha styrkts genom hennes underskrift eller åtminstone genom ett rekommenderat brev. Klaganden anser att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den inte ansåg att de formföreskrifter som enligt klaganden existerar hade åsidosatts genom kommissionens tillvägagångssätt.

32 Genom sin andra grund har H gjort gällande att hennes rättigheter enligt artikel 9 i bilaga II till tjänsteföreskrifterna har åsidosatts. I andra stycket i denna bestämmelse föreskrivs att invaliditetskommitténs slutsatser skall översändas till tillsättningsmyndigheten och den berörda tjänstemannen.

33 Klaganden har bestritt att invaliditetskommitténs slutsatser tillställdes henne i överensstämmelse med gällande bestämmelser. Förstainstansrätten har felaktigt givit de av kommissionen anförda sakomständigheterna ett bevisvärde utan att gå in på frågan huruvida villkoren för delgivning hade uppfyllts.

34 Det är endast förstainstansrätten som skall bedöma värdet av den bevisning som har förebringats.(6) Ett överklagande skall emellertid tas upp till sakprövning, om klaganden gör gällande att förstainstansrätten har åsidosatt rättsregler som den var skyldig att beakta.(7) Vidare kan i ett överklagande åberopas grunder som rör den rättsliga bedömningen av dessa omständigheter och som är avsedda att visa att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.(8)

35 Enligt artikel 26 i tjänsteföreskrifterna skall delgivning av handlingar som rör tjänstemannens administrativa ställning styrkas genom hans underskrift eller, i brist på detta, genom ett rekommenderat brev. Genom att anföra att förstainstansrätten inte har beaktat denna bestämmelse samt att förstainstansrätten ur kommissionens sakframställning har utläst information som inte finns i den, har klaganden gjort gällande dels att förstainstansrätten har åsidosatt rättsregler som den var skyldig att beakta, dels att dess bevisvärdering var felaktig. Båda grunderna skall därför tas upp till sakprövning.

36 I punkterna 39 och 40 i domen ansåg förstainstansrätten med rätta att talan inte kunde föras mot kommissionens beslut av den 27 juni 1995. Ett beslut om att avslå ett klagomål, oavsett om beslutet är underförstått eller klart utsagt, innebär, om det är utan förbehåll, endast en bekräftelse av det beslut eller den underlåtelse som klaganden vänder sig mot och utgör inte i sig en rättsakt mot vilken talan kan föras. Det är endast om detta beslut helt eller delvis innebär bifall till den berördes klagomål som det i förekommande fall i sig utgör en rättsakt mot vilken talan kan föras.(9) En talan som har ett sådant avslag till föremål skall således anses ha väckts mot den rättsakt som går tjänstemannen emot, vilket i det aktuella fallet var tillsättningsmyndighetens beslut.

37 Även invaliditetskommitténs yttrande utgör endast en förberedande rättsakt inom ramen för förfarandet angående automatisk pensionering enligt artikel 53 i tjänsteföreskrifterna, och kan inte göras till föremål för talan om ogiltigförklaring. Det är först i samband med en talan mot det beslut som har fattats sedan förfarandet har slutförts som sökanden kan göra gällande att förberedande rättsakter, nära knutna till beslutet, är rättsstridiga.(10)

2. Prövning i sak

a) Den första grunden

38 Genom sin första grund har H åberopat formfel vid delgivningen av skrivelser avseende invaliditetskommitténs inrättande och sammansättning. Hon har gjort gällande att följande beslut inte delgivits henne i vederbörlig ordning. Varken kommissionens beslut att uppdra åt domstolens ordförande att utse en läkare för klaganden eller ordförandens slutliga beslut angående vederbörande läkare borde ha sänts till henne som vanliga brev. Hon informerades inte heller om invaliditetskommitténs inrättande och sammanträden på ett korrekt sätt. Av principen om ett kontradiktoriskt förfarande inför invaliditetskommittén och av betydelsen av denna kommittés slutsatser följer att delgivningen av dessa handlingar borde ha styrkts genom klagandens underskrift eller genom ett rekommenderat brev.

39 Förstainstansrätten ansåg i punkt 77 i sin dom att det av handlingarna i målet tydligt framgick att klaganden haft kännedom om att invaliditetskommittén skulle sammanträda, och i vilken sammansättning detta skulle ske. Därvid stödde förstainstansrätten sig emellertid mestadels på kommissionens anföranden. Till exempel anges i punkt 81 i domen att klaganden bland annat genom skrivelsen av den 20 juni 1994 av den av kommissionen utsedda läkaren hade informerats om invaliditetskommitténs slutliga sammansättning, men att H bestritt att hon hade mottagit denna skrivelse.

40 Vad gäller invaliditetskommitténs inrättande fann förstainstansrätten att utseendet av läkare för att företräda en tjänsteman i en invaliditetskommitté - vilket är ett beslut som domstolens ordförande enligt artikel 7 andra stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna måste fatta, om den berörde tjänstemannen inte gör det - inte utgör ett domstolsförfarande, utan ett förvaltningsbeslut, varför detta beslut inte måste föregås av ett kontradiktoriskt förfarande.(11)

41 Enligt domstolens fasta rättspraxis är syftet med bestämmelserna om invaliditetskommittén att överlåta den slutliga bedömningen av alla medicinska frågor åt sakkunniga. Av detta följer att domstolsprövningen inte kan avse själva läkarutlåtandena, som är att anse som slutgiltiga, när de har avgivits på ett regelmässigt sätt. Däremot kan domstolskontrollen omfatta denna kommittés inrättande och arbete samt frågan huruvida dess ställningstaganden har avgivits på föreskrivet sätt.(12) Så till vida kan domstolen kontrollera yttrandet. Om de åberopade bristerna föreligger (formfel och fel vid delgivningen), kan detta innebära att yttrandet som helhet blir bristfälligt och skall underkännas, även om den medicinska delen är korrekt.

42 För att invaliditetskommittén skall kunna anses vara inrättad i vederbörlig ordning krävs att de föreskrivna formella och förfaranderättsliga föreskrifterna har iakttagits. Med hänsyn till de (negativa) konsekvenser som invaliditetskommitténs slutsatser kan få för den berörde tjänstemannen, och med tanke på att tillsättningsmyndigheten inte är behörig att ändra dessa slutsatser eller ersätta dem med sin egen bedömning, borde såväl invaliditetskommitténs inrättande samt dess sammansättning ha delgivits klaganden på det sätt som avses i artikel 26 tredje stycket, eftersom de kan få negativa följder för tjänstemannen.

43 Ur nämnda bestämmelser i artikel 25 andra stycket och artikel 26 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna kan visserligen inte utläsas exakt vilka handlingar det är som skall delges särskilt. Beslutet att inrätta en invaliditetskommitté, dess yttranden och i sista hand tillsättningsmyndighetens beslut att automatiskt pensionera tjänstemannen är emellertid av så stor betydelse, att det - med hänsyn till institutionens skyldighet att bistå tjänstemannen - förefaller rimligt att tillämpa de strängare formella och förfaranderättsliga föreskrifterna. Det framgår inte entydigt av ordalydelsen i artiklarna 25 och 26 i tjänsteföreskrifterna på vilka beslut eller handlingar kravet på delgivning enligt artikel 26 tredje stycket skall tillämpas. I synnerhet kan inte ur artikel 26 första stycket utläsas vilka handlingar personalakten skall innehålla. Det vore önskvärt att tjänsteföreskrifterna i detta hänseende innehöll mer exakta bestämmelser för att säkerställa ett förfarande i vederbörlig ordning. Även om tillsättningsmyndighetens beslut formellt sett endast utgör förvaltningsbeslut får inte förbises vilka betungande följder de kan få. De beslut som leder till en automatisk pensionering berör tjänstemannens administrativa ställning och måste, med tanke på de viktiga konsekvenser de får, delges på det sätt som föreskrivs i artikel 26 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna. Detta måste i all synnerhet gälla i förevarande fall, eftersom det mellan klaganden och kommissionen till en början pågick två skilda förfaranden samtidigt. Det kan inte uteslutas att klaganden trodde att vissa skrivelser som tillställdes henne under förfarandet, angående inrättandet och sammansättningen av invaliditetskommittén, var hänförliga till förfarandet angående sjukledighet. Detta skulle ha kunnat undvikas om skrivelserna i det andra förfarandet hade delgivits i enlighet med artikel 26 tredje stycket.

44 Utan hänsyn till delgivningsformen drog förstainstansrätten slutsatsen att klaganden hade fått kännedom om all nödvändig information och alltså haft möjlighet att delta i förfarandena. Förstainstansrätten behandlade emellertid inte frågan huruvida delgivningen hade skett i enlighet med formföreskrifterna. Varken det förhållandet att kommissionen skickade skrivelsen som vanligt brev eller att en tjänsteman vid säkerhetstjänsten lämnade brevet på sökandens adress kan utgöra grund för slutsatsen att delgivningen sammantaget skedde på föreskrivet sätt.

45 Med hänsyn till detta tillmätte inte förstainstansrätten klagandens rättigheter enligt artikel 26 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna tillräckligt stor betydelse, och den drog fel slutsatser av den information den hade till sitt förfogande, och den gav den ett bevisvärde som strider mot bestämmelsen i artikel 26 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna.

46 Talan skall därför bifallas på den första grunden.

b) Den andra grunden

47 Genom den andra grunden har klaganden gjort gällande att hennes rättigheter enligt artikel 9 första stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna har åsidosatts.

48 Denna grund bygger i allt väsentligt på en liknande argumentation som den första grunden. Förstainstansrätten ansåg enligt klaganden i strid med gällande rätt att kommissionen hade delgivit henne beslutet angående invaliditetskommitténs inrättande och sammansättning i vederbörlig ordning.

49 Enligt artikel 9 första stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna får tjänstemannen till invaliditetskommittén överlämna rapporter eller intyg från sin behandlande läkare eller andra läkare som han eventuellt konsulterat. För att säkerställa att vederbörande tjänsteman kan göra gällande denna rätt, och med hänsyn till att invaliditetskommitténs slutsatser kan få allvarliga konsekvenser för tjänstemannen, skall enligt klaganden även i detta fall delgivningen av handlingarna i fråga styrkas genom ett rekommenderat brev eller genom tjänstemannens underskrift.

50 Förstainstansrätten anförde om detta problem att den ansåg det vara klarlagt att klaganden var tillräckligt informerad om invaliditetskommitténs inrättande och sammansättning. Enligt förstainstansrätten framgick detta av de ställningstaganden läkarna i kommittén hade gjort och av skrivelsen av den 20 juni 1994, genom vilken klaganden underrättades, av den av kommissionen utsedda läkaren, om invaliditetskommitténs inrättande och sammansättning - vilket hon emellertid har bestritt.

51 Förstainstansrätten undersökte därvid inte heller huruvida kommissionen hade agerat på ett korrekt sätt. Den prövade i synnerhet inte frågan huruvida delgivningen borde ha skett på annat sätt än genom ett vanligt brev.

52 Bestämmelsen i artikel 9 första stycket i bilaga II till tjänsteföreskrifterna om att tjänstemannen till invaliditetskommittén får överlämna rapporter eller intyg från sin behandlande läkare innebär att den berörda tjänstemannen även måste ges en faktisk möjlighet att göra gällande sina rättigheter. Detta måste gälla i synnerhet med tanke på att det medicinska innehållet i invaliditetskommitténs yttrande är bindande för tillsättningsmyndigheten och att denna i sin tur fattar sitt beslut på grundval av detta yttrande. Även i detta sammanhang måste beaktas - såsom har beskrivits under punkt 43 - att det pågick två förfaranden parallellt med varandra. Förstainstansrätten borde därför även här ha prövat huruvida de gällande formella och förfaranderättsliga föreskrifterna hade iakttagits vid delgivningen. Eftersom förstainstansrätten inte har gjort en sådan undersökning i förevarande fall, tillmätte den kommissionens anföranden beviskraft. Även om i praktiken mycket talar för kommissionens uppfattning och förstainstansrättens tolkning, att klaganden hade kännedom om skrivelserna, innebär de formella felen vid delgivningen att hennes rättigheter har åsidosatts.

53 Talan skall därför bifallas även på den andra grunden.

54 Den ifrågasatta domen skall således upphävas och kommissionens beslut av den 27 september 1994 om automatisk pensionering förklaras ogiltigt.

Rättegångskostnader

55 Enligt artikel 122 i domstolens rättegångsregler skall domstolen besluta om rättegångskostnaderna, när överklagandet bifalls och slutlig dom avkunnas. Enligt artikel 69.2, som enligt artikel 118 är tillämplig på överklaganden, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom kommissionen har tappat målet skall den bära sina egna rättegångskostnader och ersätta samtliga rättegångskostnader för klaganden såväl vid förstainstansrätten som vid domstolen.

D - Förslag till avgörande

Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall

1. upphäva den överklagade domen av den 3 juni 1997 i mål T-196/95,

2. upphäva kommissionens beslut av den 27 september 1994 att automatiskt pensionera sökanden, och

3. förplikta kommissionen att ersätta samtliga rättegångskostnader i båda instanserna.

(1) - Dom av den 3 juni 1997 i mål T-196/95, H mot kommissionen, REGP 1997, s. II-403.

(2) - Namnet ändrat av anonymitetsskäl.

(3) - Mål T-8/94, H mot kommissionen (avskrivet genom beslut av den 10 maj 1995), EGT C 159, s. 29.

(4) - Dom av den 29 maj 1997 i mål C-153/96 P, De Rijk mot kommissionen (REG 1997, s. I-2901), och av den 19 juni 1992 i mål C-18/91 P, V mot parlamentet (REG 1992, s. I-3997), samt beslut av den 7 mars 1994 i mål C-338/93 P, De Hoe mot kommissionen (REG 1994, s. I-819), och av den 26 september 1994 i mål C-26/94 P, X mot kommissionen (REG 1994, s. I-4379).

(5) - Beslut av den 26 april 1993 i mål C-244/92 P, Kupka-Floridi mot ESK (REG 1993, s. I-2041).

(6) - Dom av den 16 september 1997 i mål C-362/95 P, Blackspur DIY m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 1997, s. I-4775), och av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (REG 1994, s. I-1981).

(7) - Beslut av den 28 november 1996 i mål C-293/95 P, Odigitria mot rådet och kommissionen (REG 1996, s. I-6129), och av den 11 juli 1996 i mål C-325/94 P, An Taisce och WWF UK mot kommissionen (REG 1996, s. I-3727).

(8) - Beslut av den 30 april 1997 i mål C-89/97 P(R), Moccia Irme mot kommissionen (REG 1997, s. I-2327), och dom av den 9 januari 1997 i mål C-143/95 P, kommissionen mot Socurte m.fl. (REG 1997, s. I-1).

(9) - Dom av den 28 maj 1980 i de förenade målen 33/79 och 75/79, Kuhner mot kommissionen (REG 1980, s. 1677), och beslut av den 16 juni 1988 i mål 371/87, Progoulis mot kommissionen (REG 1988, s. 3081).

(10) - Beslut av den 24 maj 1988 i de förenade målen 78/87 och 220/87, Santerelli mot kommissionen (REG 1988, s. 2699), och dom av den 22 mars 1995 i mål T-586/93, Kotzonis mot ESK (REG 1995, s. II-665).

(11) - Dom i mål T-196/95 (ovan fotnot 1), punkt 80.

(12) - Dom av den 4 oktober 1991 i mål C-185/90 P, kommissionen mot Gill (REG 1991, s. I-4779), av den 19 januari 1988 i mål 2/87, Biedermann mot revisionsrätten (REG 1988, s. 143), och av den 27 februari 1992 i mål T-165/89, Plug mot kommissionen (REG 1992, s. II-367), punkt 75.