Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 10april2003. - Belgische Staat mot Eugène van Calster och Felix Cleeren (C-261/01) och Openbaar Slachthuis NV (C-262/01) - Begäran om förhandsavgörande: Hof van Beroep te Antwerpen - Belgien. - Stöd som finansieras genom skatteliknande avgifter - Obligatorisk avgift till en fond för djurhälsa och animalieproduktion - Avgift som tas ut med retroaktiv verkan - Giltigheten av ett beslut av kommissionen rörande statligt stöd - Kommissionens behörighet. - Förenade målen C-261/01 och C-262/01.



Rättsfallssamling 2003 s. I-12249



Generaladvokatens förslag till avgörande

Inledning

1 I förevarande mål har Hof Van Beroep te Antwerpen (Belgien) ställt viktiga frågor om tolkningen av artikel 88.3 EG.

2 Huvudfrågorna gäller huruvida skatteliknande avgifter som tas ut för att finansiera ett stödprogram som inte har anmälts till eller godkänts av kommissionen är förenliga med artikel 88.3 EG, särskilt då efterföljande nationella åtgärder som anmälts till kommissionen innebär att införandet av avgifterna ges retroaktiv verkan. Den hänskjutande domstolen frågar vidare om kommissionen, vid sin bedömning, har befogenhet att godkänna sådana nationella åtgärder.

3 Genom ytterligare frågor begärs det klargörande av EG-domstolens dom i målet TWD,(1) i syfte att fastställa under vilka omständigheter ett beslut av kommissionen kan ifrågasättas i en nationell domstol och följaktligen bli föremål för hänskjutande till EG-domstolen för förhandsavgörande angående beslutets giltighet enligt artikel 234 EG, när det inte har väckts talan mot beslutet direkt inför gemenskapens domstolar enligt artikel 230 EG.

Rättslig och faktisk bakgrund

4 Den belgiska lagen av den 24 mars 1987 (nedan kallad 1987 års lag) om djurhälsa införde ett system för att finansiera ersättningar, bidrag och andra förmåner för att bekämpa djursjukdomar och förbättra hygienen, hälsan och kvaliteten för djur och djurprodukter (nedan kallat 1987 års system). För att finansiera dessa åtgärder inrättas genom artikel 32.2 i nämnda lag en "fond för djurhälsa och djurskydd" och det föreskrivs att fonden delvis skall finansieras genom obligatoriska avgifter som skall åläggas fysiska och juridiska personer som producerar, förädlar, transporterar, hanterar, säljer eller handlar med djur. Avgifternas storlek och förfarandet för uppbörden av dem skulle fastställas i ett kungligt dekret. Genom ett kungligt dekret av den 11 december 1987, som trädde i kraft den 1 januari 1988, infördes avgifter både på inhemska, importerade och exporterade djur.

5 Varken 1987 års system eller flertalet av de efterföljande ändringarna i det anmäldes till kommissionen.(2)

6 Till följd av en undersökning av alla "avgifter för fastställda ändamål" som togs ut inom jordbruks- och fiskerinäringen i medlemsstaterna och fördelningen av dessa avgifter, särskilt i form av stöd, inledde kommissionen ett förfarande enligt artikel 88.2 EG med avseende på 1987 års system. Den fastställde i sitt beslut av den 7 maj 1991 (nedan kallat 1991 års beslut) att 1987 års system var oförenligt med den gemensamma marknaden i den mening som avses i artikel 87 EG och att det skulle upphöra i den mån de obligatoriska avgifterna även togs ut på produkter på slaktstadiet som importerades från andra medlemsstater.(3)

7 I skälen till 1991 års beslut konstaterade kommissionen kortfattat att de belgiska myndigheterna inte hade uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 88.3 EG eftersom de inte hade anmält förslaget att bevilja stöd.(4) Den noterade vidare att fastän stödåtgärderna som finansierades enligt systemet var förenliga med den gemensamma marknaden både med avseende på formalitet och ändamål så kunde de inte godkännas eftersom "finansieringen av stödet genom skatteliknande avgifter som även tas ut på produkter importerade från andra medlemsstater har en skyddande verkan som går längre än vad som är normalt för stöd i egentlig mening".(5) Slutligen konstaterade kommissionen att "sådana obligatoriska avgifter som tas ut på importerade djur på slaktstadiet skall betraktas som diskriminerande interna skatter i den mening som avses i [artikel 90 EG] eftersom de enbart gynnar inhemska producenter".(6)

8 Oberoende av kommissionens granskning väckte ett antal importörer av djur från andra medlemsstater talan mot den belgiska staten vid Rechtbank van eerste aanleg i Turnhout och Bryssel, med yrkande om att vissa avgifter som betalats för importerade djur med stöd av 1987 års system var oförenliga med gemenskapsrätten. De båda nationella domstolarna vilandeförklarade målen och begärde att EG-domstolen skulle meddela förhandsavgörande beträffande ett antal frågor. I sina domar i målen Lornoy(7) och Demoor(8), fastslog EG-domstolen att 1987 års system strider mot antingen artikel 25 EG eller artikel 90 EG, beroende på om fördelarna från det som tillkommer inhemska produkter helt, eller endast delvis, kompenserade den börda som bars av de senare. Med avseende på reglerna för statligt stöd konstaterade EG-domstolen att "en skatteliknande avgift av det slag som är i fråga i målet vid den nationella domstolen kan, beroende på hur intäkterna från den används, utgöra ett statligt stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden om villkoren för tillämpningen av [artikel 87 EG] är uppfyllda ...".

9 Den belgiska regeringen antog lagen av den 21 december 1994, som föreskriver återbetalning under vissa villkor, från och med den 1 januari 1988, av de avgifter som tagits ut på importerade djur.

10 Den 14 juni 1995 avgav kommissionen ett motiverat yttrande enligt artikel 226 EG, i vilket den tillkännagav sin uppfattning att införandet av obligatoriska avgifter på djur som exporteras från Belgien till andra medlemsstater strider mot gemenskapsrätten. Den lade emellertid ned undersökningen sedan den mottagit den belgiska statens synpunkter.

11 Genom lagen av den 23 mars 1998 (nedan kallad 1998 års lag) inrättades ett nytt system (nedan kallat 1998 års system) som skulle ersätta 1987 års system. Den lagen avskaffar den gamla fonden och avgiftssystemet och inrättar en ny "statsfinansiell fond för djurhälsan och kvaliteten på djur och djurprodukter" och ett nytt avgiftssystem. I enlighet med artikel 4 får den förtida finansieringen och finansieringen av utgifter enligt 1987 års lag debiteras den nya fonden. I artiklarna 14, 15 och 16 föreskrivs att obligatoriska avgifter skall åläggas slakterier och exportörer av kalvar och grisar, personer som ansvarar för gårdar med grisuppfödning och gårdar med mjölkdjur samt de som har tillstånd att sälja mejeriprodukter. En del av dessa avgifter är retroaktiva från den 1 januari 1988. Enligt det nya systemet skall avgifterna betalas enbart för inhemska djur. Importerade djur är inte längre föremål för avgifter, medan däremot exporterade djur var föremål för avgifter till så sent som den 1 januari 1997.

12 I artikel 17 andra stycket föreskrivs att återbetalningen av alla avgifter som tagits ut enligt det upphävda 1987 års system automatiskt skall kvittas mot betalningen av avgifter enligt 1998 års system, vilka även de delvis skall betalas retroaktivt. Det framgår av handlingarna i målet att beloppen på de nya avgifterna som skall betalas retroaktivt i stort sett motsvarar beloppen på de avgifter som togs ut med stöd av det gamla 1987 års system.

13 I artikel 23 föreskrivs att 1998 års lag skall träda i kraft dagen för offentliggörandet i Belgische Staatsblad, dvs. den 30 april 1998. Emellertid skulle en del av dess bestämmelser, inklusive artiklarna 14, 15 och 16, träda i kraft samma datum som de avgifter som föreskrevs däri skulle betalas.

14 Av lagstiftningens förarbeten framgår det att syftet med den ifrågavarande retroaktiva verkan var att undvika återbetalning av de avgifter som tagits ut med stöd av 1987 års system, eftersom det påstods att detta skulle ha skadat systemets ekonomiska stabilitet.

15 Förslaget till 1998 års system anmäldes till kommissionen genom brev av den 7 december 1995 och den 20 maj 1996. Genom beslut av den 9 augusti 1996 (nedan kallat 1996 års beslut),(9) som meddelades i beslutet under ett förfarande enligt artikel 88.3 EG, fastslog kommissionen att den inte hade någon invändning enligt artiklarna 87-89 EG mot de åtgärder som var i fråga. Den konstaterade bland annat att enligt det nya systemet skulle slakterier inte längre vara tvungna att betala obligatoriska avgifter på djur som importerats från eller exporterats till andra medlemsstater eller tredje land. Samtidigt som den noterade att avgifterna som togs ut på gårdar med grisuppfödning och inom mejerisektorn saknade samband med djurens ursprung eller togs ut enbart på inhemska produkter, drog kommissionen slutsatsen att de obligatoriska avgifterna som föreskrevs i lagstiftningsförslaget inte kunde anses ha "en skyddande verkan som går längre än vad som är normalt för stöd i egentlig mening".

16 1998 års lag har ifrågasatts inför Arbitragehof, en domstol som granskar grundlagsenligheten hos lagstiftningen i Belgien. Den domstolen, som fick en begäran att avgöra huruvida 1998 års lag stred mot bland annat artiklarna 87 EG och 88 EG och mot principen om förbud mot retroaktiv verkan, konstaterade att retroaktiva avgifter kan vara berättigade när det är nödvändigt för att uppnå ett ändamål av allmänintresse, såsom att utföra eller vidmakthålla en samhällsservice. Det förefaller emellertid som att den överlät till de allmänna domstolarna att bedöma huruvida det förelåg en överträdelse av artikel 88.3 EG.

Målet vid den nationella domstolen och begäran om förhandsavgörande

17 Openbaar Slachthuis NV är ett slakteri. Eugene Van Calster och Felix Cleeren är boskapshandlare. Dessa parter, som nedan gemensamt kallas "sökandena", väckte under åren 1994 och 1995 talan mot belgiska staten vid Rechtbank van eerste aanleg i Mechelen respektive Turnhout, med yrkande om återbetalning av avgifter som de hade betalat på djur, varav vissa hade exporterats från Belgien, på grundval av 1987 års system. De gjorde gällande att dessa avgifter hade tagits ut olagligt eftersom de var oförenliga med bland annat artiklarna 12, 95 och 93.3 i EG-fördraget (nu artiklarna 25 EG, 90 EG och 88.3 EG). Den 16 maj respektive den 19 november 1997 biföll de båda nationella domstolarna sökandenas talan och ålade den belgiska staten att återbetala de ifrågavarande beloppen. Belgiska staten överklagade dock båda domarna till Hof Van Beroep te Antwerpen.

18 Hof Van Beroep anser att EG-fördragets bestämmelser om avgifter och skatter inte är tillämpliga. Förbudet enligt artikel 25 EG mot avgifter med motsvarande verkan som tullar är inte aktuellt när inhemska och exporterade produkter är föremål för samma avgift. Inte heller är artikel 90 EG tillämplig eftersom den endast förbjuder diskriminerande beskattning av importerade produkter. Vidare tycks den nationella domstolen mena att det retroaktiva införandet av avgifter som är i fråga kan vara berättigat under exceptionella omständigheter som rör allmänintresset, särskilt då fondens ekonomiska överlevnad skulle äventyras utan dessa avgifter. Enligt dess uppfattning står inte heller den retroaktivitet som infördes genom 1998 års lag i strid med sökandenas berättigade förväntningar eller med principerna om rättssäkerhet, jämlikhet i medel, maktfördelning, domstolarnas oavhängighet, god förvaltningssed eller äganderätt.

19 Icke desto mindre så tvivlar den nationella domstolen på att 1998 års lag, och särskilt dess retroaktiva verkan, är förenlig med artikel 88.3 EG. Därför har den begärt förhandsavgörande beträffande följande frågor i det andra av de två förenade målen, C-262/01, och beträffande samma frågor med utelämnande av den andra frågan i det första målet, C-261/01:

"1. Är ett stödåtgärdsprogram, som anmälts till kommissionen och som av kommissionen den 30 juli 1996 förklarats vara förenligt med den gemensamma marknaden, förenligt med gemenskapsrätten, särskilt med artikel 93.3 i EG-fördraget (nu artikel 88.3 EG), då medlemsstaten i nämnda program med retroaktiv verkan och för att tillvarata allmänintresset föreskriver att bidrag eller avgifter

- för att finansiera en fond för djurhälsa och djurskydd,

- skall betalas av fysiska och juridiska personer enligt de villkor som anges i artiklarna 14, 15 och 16 i lagen av den 23 mars 1998, enligt den tolkning som följer av Arbitragehofs dom av den 9 februari 2000 i mål nr 1414, 1450, 1452, 1453 och 1454,

- på grund av de i ovannämnda artiklar angivna verksamheterna som ägde rum från och med år 1988 till och med den 21 maj 1996 beträffande vilka dessa stödåtgärder ännu inte hade godkänts?

2. Har kommissionen, genom att godkänna de stödåtgärder som inrättades genom lagen av den 23 mars 1998, även godkänt den lagens retroaktiva verkan?

3. Är kommissionens beslut av den 30 juli 1996 endast ett individuellt tillstånd till en medlemsstat att genomföra de planerade stödåtgärderna?

4. Är de personer som är betalningsskyldiga för bidragen direkt och personligen berörda av kommissionens rättsakt i den mening som avses i artikel 173 i EG-fördraget (nu artikel 230 EG)?

5. För det fall den fjärde frågan besvaras nekande, är det då enligt artikel 230 EG möjligt för de betalningsskyldiga för bidragen, liksom för stödmottagarna, att göra en invändning om att kommissionen inte var behörig att anta en rättsakt i vilken tillstånd lämnades till att genomföra stödåtgärderna?

6. För det fall det godtas att sökandena, i sin egenskap av betalningsskyldiga för bidragen och/eller i egenskap av stödmottagare, berörs direkt och personligen av kommissionens beslut och därför äger göra en invändning om bristande behörighet, har kommissionen då överskridit sin behörighet genom att anta beslutet av den 30 juli 1996 och åsidosatt artikel 93.3 i EG-fördraget (nu artikel 88.3 EG)?"

20 Skriftliga yttranden har ingivits av Belgien, sökandena, Nederländerna och kommissionen, vilka också, med undantag för Nederländerna, var företrädda vid den muntliga förhandlingen.

21 Kommissionen har också skriftligen besvarat en fråga som ställdes av domstolen huruvida de föreskrivna avgifterna på djur som exporterades till andra medlemsstater kan anses förenliga med EG-fördraget.

Den första frågan

22 Det skall inledningsvis konstateras, vilket den hänskjutande domstolen har betonat, att 1998 års lag i huvudsak upprepar det tidigare 1987 års system. Den nya fonden och det nya avgiftssystemet som finansierar den liknar mycket - om de inte är nästan identiska med - den gamla fonden och det gamla avgiftssystemet. Till skillnad från 1987 års system anmäldes emellertid 1998 års system i vederbörlig ordning till kommissionen som också godkände det.

23 Emellertid gör 1998 års lag mer än bevarar huvudinnehållet i 1987 års system i ett nytt regelverk som, samtidigt, är både förenligt med den gemensamma marknaden och lagligt. Genom en komplicerad mekanism av retroaktivitet och kompenserande av skulder, strävar den också efter att tillförsäkra det systemet de avgiftsbelopp som tagits ut tidigare med stöd av 1987 års system för att finansiera det stöd som beviljades olagligt under det systemet. Flera olika nationella domstolar har fastslagit att dessa avgifter skall återbetalas eftersom de hade föreskrivits i strid med artikel 88.3 EG.

24 Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida den nämnda mekanismen är förenlig med artikel 88.3 EG. Den har särskilt framfört sin tveksamhet till införandet av obligatoriska avgifter på verksamheter som ägde rum före kommissionens förklaring att den inte hade någon invändning mot 1998 års stödsystem.

25 Det är utan tvekan så att ett föreslaget stöd skall anmälas till och godkännas av kommissionen innan det kan genomföras. Stöd som beviljas före det att kommissionen har antagit ett slutgiltigt (positivt) beslut enligt artikel 88.2 eller 88.3 EG är olagligt. Dessutom skall allt sådant stöd återkrävas av medlemsstaten, eftersom det är de nationella domstolarnas uppgift att, på grundval av den direkta effekten av förbudet i artikel 88.3 sista meningen EG, säkerställa att nationella myndigheter iakttar de skyldigheter beträffande förfarandet som anges i den bestämmelsen. Mot bakgrund av dessa principer är stöd som beviljats av belgiska staten före kommissionens beslut av den 9 augusti 1996 olagligt, eftersom det har beviljats i strid med förbudet mot genomförande i artikel 88.3 sista meningen EG. Så är fallet oavsett om 1987 års system eller 1998 års system anses vara den rätta lagliga grunden för stödet. Sådant stöd strider mot de skyldigheter som föreskrivs i artikel 88.3 EG, eftersom det betalats antingen utan anmälan (enligt 1987 års system) eller under kommissionens granskning av det föreslagna systemet (1998 års system).

26 Domstolen har vidare fastslagit att "ett slutgiltigt beslut av kommissionen inte innebär att sådana rättsakter om genomförande av stödåtgärder - som när de antogs var ogiltiga på grund av att det förbud som anges i artikel [88.3] sista meningen [EG] åsidosatts - blir giltiga, eftersom den direkta effekten av det förbudet i annat fall skulle inskränkas och enskildas intressen, vilka, som ovan påpekats, det är de nationella domstolarnas uppgift att säkerställa, skulle åsidosättas. Varje annan tolkning skulle leda till att ett åsidosättande från medlemsstaternas sida av artikel [88.3] sista meningen [EG] skulle kunna löna sig, och detta skulle beröva denna bestämmelse dess ändamålsenliga verkan."(10)

27 Den hänskjutande domstolens fråga riktar emellertid inte in sig på systemets utgiftssida utan på finansieringen av det. Det som frågas är i huvudsak om föreskrivandet av avgifter med retroaktiv verkan för att finansiera ett stödsystem som inte har anmälts i sig strider mot skyldigheterna i artikel 88.3 EG.

28 Den hänskjutande domstolens fråga betonar retroaktiviteten. Det måste dock först fastställas huruvida gemenskapsrätten ställer krav på återbetalning av avgifter som tagits ut för att finansiera stöd som inte har anmälts till, och godkänts av, kommissionen.

29 Det är inte klarlagt genom EG-domstolens rättspraxis vilken verkan reglerna om statligt stöd har på avgifter som uttryckligen tagits ut för att finansiera stöd som beviljats olagligt före det att stödet har godkänts. Domstolens avgöranden innehåller motsägelsefulla antydningar, ibland till och med i en och samma dom.(11)

30 I exempelvis domen i målet Frankrike mot kommissionen(12) antog domstolen ett extensivt synsätt genom att föreslå att även metoden för att finansiera stöd omfattades av reglerna om statligt stöd. Särskilt ansåg den att "stödet i sig" inte kunde skiljas från dess finansieringsmetod på så sätt att den sistnämnda, i kombination med "stödet i sig", kunde göra "den sammantagna åtgärden" oförenlig med den gemensamma marknaden.(13) I domen i målet FNCE,(14) som gällde ett avgiftssystem liknande det som är i fråga i förevarande mål, gjorde domstolen inte någon åtskillnad mellan stödet och avgifterna för att finansiera det.

31 I domen i målet Compagnie Commerciale de l'Ouest(15) tycks domstolen skilja mellan uttagandet av den skatteliknande avgiften och hur intäkterna från avgiften används: "Den skatteliknande avgiften som är i fråga regleras antingen av [artikel 25 EG] eller av [artikel 90 EG]. Användningen till vilken intäkten från avgiften går kan ... utgöra ett statligt stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden om villkoren för tillämpningen av [artikel 87 EG] är uppfyllda ..."(16) Den sista punkten i det avsnittet av domen innehåller en liten förändring, nämligen "en skatteliknande avgift som den som är i fråga i förevarande mål kan, beroende på hur intäkten från den används, utgöra statligt stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden om villkoren för tillämpningen av [artikel 87 EG] är uppfyllda".(17)

32 Domarna i målen Sanders(18) och CELBI(19) följde samma linje som domen i målet Compagnie Commerciale de l'Ouest, fast de uppvisar inte samma förändring som påpekades ovan, nämligen att avgifterna själva kan utgöra stöd.(20)

33 I domarna i målen Lornoy och Demoor, som gällde det avgiftssystem som inrättades genom 1987 års system, upprepar domstolen nästan ordagrant de uttalanden i den aktuella frågan som den gjorde i målet Compagnie Commerciale de l'Ouest.(21) I den allra sista punkten i båda domarna upprepas den förändring som påpekats i målet Compagnie Commerciale de l'Ouest, där det fastslås att den skatteliknande avgiften kan, beroende på hur intäkten från den används, utgöra statligt stöd. Därutöver, sedan det konstaterats att det är en uppgift för kommissionen att göra den bedömningen i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 88.3 EG, tillägger domstolen: "I det avseendet, måste även hänsyn tas till de nationella domstolarnas behörighet att pröva en talan i de fall då den aktuella medlemsstaten vid införandet av avgiften inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt [artikel 88.3 EG] och då ett kommissionsbeslut enligt [artikel 88.2 EG] har fastställt att uttagandet av avgiften som en metod för att finansiera statligt stöd är oförenligt med den gemensamma marknaden."(22) Domstolens efterföljande ställningstagande i domarna i målen Scharbatke(23) och Nygård(24) är på liknande sätt inte heller definitivt.(25)

34 Emellertid, det mål som stämmer bäst med det förevarande är målet FNCE(26) som gällde ifrågasättandet av ett avgiftssystem liknande det som nu är i fråga och som presenterades inför kommissionen som beslutade att det stödsystem som det upprätthöll var förenligt med den gemensamma marknaden. I domen i det målet konstaterade domstolen att "giltigheten av rättsakter om genomförande av stödåtgärder påverkas av om de nationella myndigheterna åsidosätter artikel [88.3 sista meningen EG]. De nationella domstolarna skall för de enskilda som kan åberopa ett sådant åsidosättande säkerställa att alla slutsatser härav kommer att dras i enlighet med nationell rätt både vad gäller giltigheten av de rättsakter som utfärdats för genomförandet av stödåtgärderna och vad gäller återkrävande av sådant finansiellt stöd som beviljats i strid med denna bestämmelse eller med eventuella interimistiska åtgärder."(27)

35 Det ställningstagandet tycks fortfarande i princip vara det rätta. Enligt min åsikt så faller nationella bestämmelser som inför avgifter som uttryckligen tas ut för ändamålet att finansiera stöd inom sådana "rättsakter som utfärdats för genomförandet av stödåtgärder" och vars laglighet, i enlighet med domstolens rättspraxis, de nationella domstolarna skall bedöma enligt artikel 88.3 sista meningen EG. Kort sagt så måste sådana avgifter naturligtvis ses som en del av det stödsystem som de finansierar, eftersom deras enda berättigande finns just i systemet.

36 Det synsättet kan också bidra till att förklara de motsägelsefulla uttalandena i rättspraxis i frågan huruvida reglerna om statligt stöd är tillämpliga på avgifter som tas ut för att finansiera stöd som beviljas olagligen och därför huruvida dessa avgifter är möjliga att återkräva. Svaret kan bero på hur sambandet mellan avgifterna och stödet ser ut. I de fall då stödet finansieras genom den allmänna beskattningen verkar det klart olämpligt att ställa krav på att skatten skall kunna återkrävas. I de fall då skatten uttryckligen tas ut för ändamålet att finansiera stödet, är det lämpligt med återkrav.(28)

37 Min slutsats blir därför att i de fall då en skatt eller en avgift uttryckligen tas ut för ändamålet att finansiera ett olagligt beviljat stöd måste nationella domstolar besluta om återbetalning av skatten eller avgiften.

38 En sådan slutsats är också berättigad på grund av effektivitetsprincipen. Domstolen hänvisade med rätta till den principen i domen i målet FNCE som grund för sin ståndpunkt att rättsakter som utfärdats för genomförandet av stödåtgärder, likaväl som stödet i sig, kan ses som olagliga. Detta har konsekvent varit domstolens synsätt i fråga om kompensation för åsidosättande av konkurrensreglerna. En parallell kan ses i målet Courage mot Crehan,(29) där domstolen förlitade sig, kanske till och med uteslutande, på effektivitetsprincipen när den fastslog att skadestånd på grund av åsidosättande av konkurrensreglerna kan yrkas i de nationella domstolarna i förfaranden mellan enskilda parter. I det målet fastslog domstolen följande:

"Vad gäller möjligheten att begära ersättning för den skada som orsakats av ett avtal eller ett handlande som kan begränsa eller snedvrida konkurrensen, erinrar domstolen först om att det enligt fast rättspraxis åligger de nationella domstolarna, som inom ramen för sin behörighet skall tillämpa de gemenskapsrättsliga bestämmelserna, att säkerställa att dessa regler ges full verkan och att skydda de rättigheter som enskilda har erhållit genom gemenskapsrätten...

Den fulla verkan av [artikel 81 EG], och särskilt den ändamålsenliga verkan av det förbud som stadgas i dess första stycke, skulle kunna ifrågasättas om inte varje person kan begära ersättning för en skada som ett avtal eller ett handlande som kan begränsa eller snedvrida konkurrensen påstås ha orsakat honom.

En sådan rättighet förstärker nämligen den verkningsfulla karaktären av gemenskapens konkurrensregler och avskräcker från sådana, ofta hemliga, avtal eller förfaranden som kan begränsa eller snedvrida konkurrensen. Ur detta perspektiv kan talan om skadestånd inför de nationella domstolarna på ett väsentligt sätt bidra till att bevara en effektiv konkurrens i gemenskapen." (30)

39 Liknande överväganden måste enligt min mening gälla för att säkerställa en effektiv tillämpning av reglerna om statligt stöd. De nationella domstolarna måste vara behöriga, inte enbart att besluta om återkrav av olagligt beviljat stöd, utan även att besluta om återbetalning av skatter som uttryckligen tagits ut för att finansiera stödet. Naturligtvis är det kanske enbart skattebetalare som har motiv att ifrågasätta stödet; säkert är det normalt så att varken staten eller stödmottagaren har något incitament att göra det.

40 Vidare är återkrav av avgifter som finansierar ett stödsystem särskilt viktigt om avgifterna själva kan snedvrida konkurrensen och handeln, vilket ytterligare skulle förstärka den snedvridning som skapas av stödet i sig. Detta skulle kunna vara fallet om de åläggs konkurrenter till stödmottagarna eller om avgifterna är sådana att de har en skyddande verkan och ger något slags fördel till den inhemska marknaden.

41 När det väl har fastslagits att nationella domstolar skall besluta om återbetalning av skatter eller avgifter som uttryckligen tagits ut för ändamålet att finansiera ett stödsystem som inte har anmälts till kommissionen, kan frågan om retroaktiviteten besvaras direkt. Det verkar självklart att det inte kan göra någon skillnad att, vilket tycks vara fallet här, medlemsstaten inför ny lagstiftning, som anmäls till kommissionen, vilken i själva verket innebär att den retroaktivt stadfäster införandet av avgifterna. Situationen måste bedömas vid tiden för det ursprungliga införandet av avgifterna och kan inte ändras retroaktivt. Om en annan ståndpunkt intas skulle det göra det möjligt för medlemsstaterna att undvika att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 88.3 EG och det skulle undergräva de regler om anmälan och godkännande som föreskrivs i fördraget. I förevarande fall kan det inte heller anses (vilket kommer att framföras i mina överväganden beträffande den andra frågan) att kommissionen på något sätt har godkänt det retroaktiva införandet av avgifterna.

42 Det skall slutligen påpekas att det faktum att avgifter beskrivs som ett medel att finansiera statligt stöd, och således kan omfattas av skyldigheterna enligt artikel 88.3 EG, undantar dem inte från tillämpningen av artiklarna 25 EG och 90 EG.(31) Eftersom den hänskjutande domstolen emellertid inte har ställt någon fråga i det avseendet och eftersom domstolens rättspraxis ger tydlig ledning för tillämpningen av dessa bestämmelser(32) anser jag att det inte är nödvändigt att undersöka dem vidare.

43 Jag anser därför att domstolen skall besvara den första frågan på följande sätt:

I de fall då en skatt eller en avgift uttryckligen tas ut för ändamålet att finansiera ett stödsystem och stödet är olagligt på grund av att det inte har anmälts, skall de nationella domstolarna besluta om återbetalning av de belopp som tagits ut. Så är fallet även när en medlemsstat inför en ny lagstiftning, som anmälts till kommissionen, genom vilken medlemsstaten retroaktivt stadfäster införandet av skatten eller avgiften.

Den andra frågan

44 Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida kommissionens beslut år 1996 godkände den retroaktiva verkan av 1998 års system. Frågan gäller införandet av ett nytt avgiftssystem genom 1998 års system, som är tillämpligt retroaktivt från och med den 1 januari 1988. Den hänskjutande domstolen tycks anse att kommissionen, genom godkännandet av det nya stödsystemet, samtidigt godtog att metoden för att finansiera det systemet var förenligt med den gemensamma marknaden. Den ståndpunkten delas även av den belgiska staten och - som det verkar - av Nederländerna.

45 Det framgår av handlingarna i målet att kommissionen, under sin undersökning, försökte få klarhet i bestämmelserna som föreskrev avgifternas retroaktiva verkan, men att kommissionen huvudsakligen var angelägen om att importerade djur inte skulle bli föremål för avgifterna.

46 På samma sätt nämnde kommissionen i 1996 års beslut avgifterna enbart för att betona att det inte fanns några bekymmer vad gällde deras införande på importerade eller exporterade djur och, följaktligen, att avgifterna inte hade någon skyddande verkan som gick längre än vad som är normalt för stöd i egentlig mening. Därför nämndes inte i beslutet det förhållandet att den föreslagna lagen föreskrev att vissa av avgifterna skulle tillämpas retroaktivt.

47 Jag finner det uppenbart att kommissionen inte har uttryckt någon ståndpunkt i fråga om avgifternas retroaktiva verkan. Den skulle inte under några omständigheter ha kunnat göra det (och den skulle inte heller ha kunnat godkänna avgiftssystemet som sådant), eftersom den då klart skulle ha överskridit sin behörighet.

48 Den tolkning som jag föreslår står i överensstämmelse med de olika rollerna för kommissionen och de nationella domstolarna. Medan det är kommissionen ensam som beslutar om förenligheten av ett statligt stöd, är det däremot de nationella domstolarnas uppgift att säkerställa att förbudet mot genomförande i artikel 88.3 sista meningen EG iakttas och att dra alla nödvändiga slutsatser "vad gäller giltigheten av de rättsakter som utfärdats för genomförandet av stödåtgärderna och vad gäller återkrävande av sådant finansiellt stöd som beviljats i strid med denna bestämmelse eller med eventuella interimistiska åtgärder".(33)

49 Den andra frågan skall därför besvaras nekande.

Den tredje, den fjärde och den femte frågan

50 På grund av svaret på den andra frågan, uppkommer inte den tredje, den fjärde och den femte frågan, eftersom de alla förutsätter att kommissionen, genom att godkänna stödsystemet, också har godkänt de bestämmelser som inför avgifterna och deras retroaktiva verkan. Jag kommer därför att behandla dessa tre frågor endast som alternativa.

51 Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida kommissionens beslut endast ger den belgiska regeringen tillstånd att genomföra 1998 års system. Den fjärde frågan riktar sedan in sig på huruvida de som är betalningsskyldiga för avgifterna är direkt och personligen berörda av det beslutet. Den femte frågan ställs endast för det fall svaret på den fjärde frågan är nekande. Om så är fallet frågar den hänskjutande domstolen om de som är betalningsskyldiga för avgifterna har möjlighet att ifrågasätta kommissionens beslut i deras andra egenskap av mottagare enligt 1998 års system. Dessa tre frågor skall läsas tillsammans eftersom de alla rör frågan huruvida, och om så är fallet under vilka förutsättningar, de som är betalningsskyldiga för avgifter som finansierar ett stödsystem har rätt att inför en nationell domstol ifrågasätta ett beslut där kommissionen godkänner det systemet.

52 Enligt artikel 230 fjärde stycket EG får varje fysisk eller juridisk person väcka talan mot ett beslut som är riktat till en annan person endast om det är fastställt att det beslutet direkt och personligen berör honom. En sådan talan skall väckas vid förstainstansrätten inom två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes eller delgavs klaganden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden. Artikel 234 EG ger domstolen behörighet att, efter begäran av en nationell domstol, meddela förhandsavgörande angående giltigheten av rättsakter som beslutats av gemenskapens institutioner, såsom ett beslut av kommissionen.

53 Möjligheten att den sistnämnda vägen indirekt ifrågasätta giltigheten av en gemenskapsrättsakt, som är aktuell i förevarande mål, är dock inte ovillkorlig. I målet TWD(34) bekräftade domstolen principen att när en fysisk eller juridisk person har låtit bli att i enlighet med artikel 230 EG, inom den stadgade tidsfristen, utöva sin rätt att väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller som direkt och personligen berör honom, så får inte giltigheten av det beslutet ifrågasättas inom ramen för ett förfarande som har inletts vid en nationell domstol. Den principen gäller dock endast i de fall då det är ställt utom allt tvivel att en persons talerätt mot beslutet direkt enligt artikel 230 EG föreligger.(35) I mitt förslag till avgörande i målet TWD, betonade jag att "enskildas rättigheter inte skall påverkas på grund av osäkerhet beträffande lagen".(36) Naturligtvis är det övervägandet av särskild vikt när en grundläggande rättighet, som tillträde till domstolarna, står på spel.

54 I förevarande fall anser jag inte att det är ställt utom allt tvivel att sökandena har talerätt.

55 En person berörs direkt av ett beslut av kommissionen om det beslutet direkt inverkar på hans rättsliga situation och om genomförandet av beslutet har en rent automatisk karaktär och endast följer av gemenskapslagstiftningen, utan att några andra mellanliggande regler tillämpas.(37) Det skulle emellertid kunna hävdas att kommissionens beslut i förevarande fall endast ger den belgiska regeringen tillstånd att genomföra stödsystemet. Om så är fallet skulle sökandena endast vara direkt berörda av de nationella genomförandebestämmelserna.

56 Situationen skulle emellertid vara annorlunda om det inte fanns någon verklig sannolikhet för att den belgiska regeringen inte skulle anta systemet och det inte kunde finnas några tvivel om dess avsikt att genomföra det.(38) Vissa faktorer i det förevarande målet skulle kunna tala för den slutsatsen. Det framgår klart av handlingarna i målet att det föreslagna systemet av år 1998 var avsett att rätta till olagligheten i det tidigare systemet som hade varit i kraft sedan år 1987. Därför kopierade det i huvudsak det tidigare systemet och, vilket är av största vikt, säkerställde därigenom att det föreslagna systemet, genom den retroaktiva mekanism som beskrivits ovan, erhöll intäkterna från en del av de avgifter som tagits ut tidigare. Under dessa omständigheter skulle det kunna göras gällande att kommissionens beslut verkligen lämnade verkningarna av 1987 års system intakta och följaktligen att sökandena var direkt berörda.(39)

57 Om vi emellertid beaktar sökandenas ställning som betalningsskyldiga för de avgifter som är i fråga, så är det inte lika klart att de är direkt berörda, särskilt eftersom beslutets tillämpningsområde inte är otvetydigt. Jag har ovan angivit min ståndpunkt att kommissionen inte godkände avgiftssystemet och deras retroaktiva verkan, vilket är den del av beslutet som berör sökandena. Den mest naturliga tolkningen av beslutet verkar vara att kommissionen endast i förbigående tog hänsyn till finansieringssidan av systemet, i syfte att värdera dess effekter på stödsystemet.

58 Dessutom är det svårt att avgöra om sökandena är personligen berörda, även om beslutet skulle anses ha godkänt avgiftssystemet och dess retroaktiva verkan. Det systemet tillämpas på ett generellt sätt och på många aktörer som utför olika slags verksamhet med avseende på olika typer av djur. Den rättspraxis som fastslår att någon är personligen berörd med hänvisning till det faktum att sökandena i fråga är del av en "begränsad grupp", att deras antal eller identitet är bestämd och möjlig att fastställa vid den tidpunkt då det ifrågavarande beslutet antogs, eller att beslutet föreskriver en retroaktiv verkan, är inte på något sätt tydlig.(40) De argument som söker fastställa att sökandena tillhörde en begränsad grupp på den grunden att de redan hade inlett ett rättsligt förfarande för att återkräva de avgifter som betalats i enlighet med 1987 års system före det att förslaget till 1998 års lag hade anmälts till kommissionen eller, under alla omständigheter, att de ifrågavarande bestämmelsernas retroaktivitet skulle göra dem, och kanske mer generellt de som är skyldiga att betala de retroaktiva avgifterna, till en del av en begränsad krets, är följaktligen inte sådana att talan vid förstainstansrätten kan anses uppenbart tillåten.

59 Slutsatsen är således att det inte är ställt utom allt tvivel att sökandena hade talerätt mot det aktuella kommissionsbeslutet vid förstainstansrätten enligt artikel 230 EG. Sökandena är således inte uteslutna, mot bakgrund av den rättspraxis som följer av domen i målet TWD, från möjligheten att väcka talan mot beslutet vid den hänskjutande domstolen.

Den sjätte frågan

60 Den hänskjutande domstolen har ställt den sjätte frågan för att få klarhet i huruvida kommissionen, när den antog 1996 års beslut, överskred sina befogenheter och åsidosatte artikel 88.3 EG.

61 Det är uppenbart att antagandet som ligger bakom den frågan är att kommissionen i själva verket godkände avgiftssystemet och den retroaktiva verkan vid införandet av delar av dem. Jag har dock förklarat ovan varför jag anser att det ifrågavarande beslutet inte innebär ett sådant godkännande.

62 Under alla omständigheter bör det noteras, vilket kommissionen själv tycks ha godtagit, att varje beslut att godkänna ett avgiftssystem som finansierar ett stödsystem skulle innebära ett klart åsidosättande av gemenskapsrätten. Detta skulle särskilt vara fallet om kommissionen godkände ett retroaktivt införande av sådana avgifter, och därigenom upphävde kraven på att göra en anmälan i förväg och förbudet mot genomförande i artikel 88.3 EG.

63 Slutligen kan det vara lämpligt att påpeka att slutsatserna ovan inte skulle förändras i någon väsentlig utsträckning om den nya förordningen om förfarandet för tillämpningen av artikel 88 EG (41) var tillämplig. Den förordningen, som endast ger kommissionen begränsade befogenheter när det gäller att återkräva olagligt stöd,(42) riktar endast in sig på förfaranden inför kommissionen och på kommissionens befogenheter. Den förordningen kan inte ses som att den åsidosätter domstolens rättspraxis angående de nationella domstolarnas befogenheter.

Förslag till avgörande

64 Jag föreslår att domstolen skall lämna följande svar på frågorna från Hof Van Beroep te Antwerpen:

1) I de fall då en skatt eller en avgift uttryckligen tas ut för ändamålet att finansiera ett stöd och stödet är olagligt på grund av att det inte har anmälts till kommissionen i enlighet med artikel 88.3 EG, skall de nationella domstolarna besluta om återbetalning av de belopp som tagits ut. Så är fallet även när en medlemsstat inför en ny lagstiftning, som anmälts till kommissionen, genom vilken medlemsstaten retroaktivt stadfäster införandet av skatten eller avgiften.

2) Kommissionens beslut av den 9 augusti 1996 angående stöd nr 366/96 utgör inte något godkännande av avgifterna som finansierade stödsystemet eller av deras retroaktiva verkan.

3) En fysisk eller juridisk person saknar möjlighet att vid nationella domstolar ifrågasätta ett beslut av kommissionen i vilket det fastslås att ett stödsystem är förenligt med den gemensamma marknaden endast i de fall då beslutet är riktat till den personen eller då det tydligt direkt och personligen berör den personen i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG och han kan därför väcka talan mot det beslutet direkt vid förstainstansrätten. Det är inte ställt utom allt tvivel att personer som är skyldiga att betala avgifter som delvis finansierar ett stödsystem som godkänts genom ett beslut av kommissionen har talerätt mot det beslutet enligt artikel 230 fjärde stycket EG.

4) I samband med ett förfarande enligt artikel 88.3 EG har kommissionen inte befogenhet att godkänna finansieringsmetoden för ett stödsystem. Varje beslut med en sådan verkan är därför icke gällande.

(1) - Dom av den 9 mars 1994 i mål C-188/92, TWD Textilwerke (REG 1994, s. I-833; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-59).

(2) - Särskilt framgår det av begäran om förhandsavgörande att, av de olika ändringarna, var det bara lagen av den 24 april 1996 som anmäldes till och godkändes av kommissionen.

(3) - Kommissionens beslut 91/538/EEG om fonden för djurhälsa och djurskydd i Belgien (EGT L 294, 1991, s. 43).

(4) - Ibidem, punkt 8.

(5) - Ibidem, punkt 10.

(6) - Ibidem, punkt 13.

(7) - Dom av den 16 december 1992 i mål C-17/91, Lornoy m.fl. (REG 1992, s. I-6523).

(8) - Dom av den 16 december 1992 i de förenade målen C-144/91 och C-145/91, Demoor m.fl. (REG 1992, s. I-6613).

(9) - EGT C 1, 1997, s. 4. Emellertid anges såväl i meddelandet som offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning som i den hänskjutande domstolens frågor den 30 juli 1996 som det datum då beslutet antogs.

(10) - Dom av den 21 november 1991 i mål C-354/90, Fédération national du commerce extérieur des produits alimentaires och Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon (FNCE) (REG 1991, s. I-5505; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-463), punkt 16.

(11) - Se de synpunkter som framförts av generaladvokaten Stix-Hackl i hennes förslag till avgörande av den 7 november 2002 i de förenade målen C-34/01-C-38/01, Enirisorse, punkterna 167-171.

(12) - Dom av den 25 juni 1970 i mål 47/69 (REG 1970, s. 487; svensk specialutgåva, volym 1, s. 449).

(13) - Punkt 4 i domen.

(14) - Se ovan fotnot 12.

(15) - Dom av den 11 mars 1992 i de förenade målen C-78/90-C-83/90, Compagnie Commerciale de l'Ouest m.fl. (REG 1992, s. I-1847).

(16) - Punkt 32 i domen.

(17) - Punkt 35 i domen (min kursivering). Generaladvokaten Tesauro underströk att "förevarande mål handlar om en skatteliknande avgift och inte om stöd som tillhandahålls av AEE [det berörda statliga organet] från intäkten från den avgiften. Och även om stödet skulle anses ha betalats ut felaktigt, så skulle det förhållandet inte ha någon betydelse för lagligheten hos avgiften i sig; den skulle fortsätta att kunna betalas och de som betalar den skulle inte kunna yrka återbetalning av den i ett rättsligt förfarande".

(18) - Dom av den 11 juni 1992 i de förenade målen C-149/91 och C-150/91, Sanders Adour SNC och Guyomarc'h Orthez Nutrition Animale SA mot Directeur des services fiscaux des Pyrenées-Atlantiques (REG 1992, s. I-3899).

(19) - Dom av den 2 augusti 1993 i mål C-266/91, CELBI mot Fazenda Pública (REG 1993, s. I-4337).

(20) - Se domen i målet Sanders, punkterna 24 och 27, där domstolen alternativt hänvisar till "återbetalningen" av den skatteliknande avgiften och "användningen" till vilken intäkten går. I domen i målet CELBI, punkterna 21 och 24, nämns "användningen" till vilken intäkten går.

(21) - Se domen i målet Lornoy (ovan fotnot 8), punkt 28, och domen i målet Demoor (ovan fotnot 9), punkt 24. Jämför även dom av den 16 december 1992 i mål C-114/91, Claeys (REG 1992, s. I-6559), punkt 21.

(22) - Min kursivering. En betydande del av generaladvokaten Tesauros förslag till avgörande i dessa mål ägnas åt att analysera det spörsmål som nu undersöks. Vid ett förnyat övervägande av sitt förslag till avgörande i målet Compagnie Commerciale de l'Ouest argumenterar han nu för att avgifter som finansierar stöd skall omfattas av reglerna om statligt stöd och av kommissionens bedömning och för att de, i de fall då de tagits ut olagligt, skall kunna återkrävas.

(23) - Se domen av den 27 oktober 1993 i mål C-72/92, Herbert Scharbatke (REG 1993, s. I-5509), där domstolen, efter det att den upprepat distinktionen mellan den skatteliknande avgiften och användningen av intäkterna från den (punkt 18 i domen), fastslog att vad som kan utgöra ett statligt stöd, beroende på hur intäkterna från det används, är uppbörden av den skatteliknande avgiften (punkt 20).

(24) - Se domen av den 23 april 2002 i mål C-234/99, Nygård (REG 2002, s. I-3657). Domstolen använde utan någon tydlig distinktion uttrycken "avgift som är del av ett stödsystem" (punkterna 52, 56, 57 och 64 i domen) och "avgift som är avsedd att finansiera ett stödsystem" (punkterna 60 och 65 i domen).

(25) - I mitt förslag till avgörande av den 30 april 2002 i mål C-126/01, GEMO, intog jag den ståndpunkten, beträffande giltigheten av rättsakter som utfärdats för genomförandet av ett olagligt stöd, att det i princip var den nationella domstolens uppgift att avgöra vilka nationella rättsakter som påverkades och vilka konsekvenser den ogiltigheten hade, exempelvis, för återbetalningen av avgifter som uppburits på grundval av de berörda rättsakterna. I det målet var dock den faktiska frågan som hänskjutits till domstolen begränsad till huruvida den ifrågavarande skatten utgjorde en del av den åtgärd som kanske skulle kunna ses som ett stöd. Frågan om återbetalning av skatten var inte föremål för begäran om förhandsavgörande, utan den uppkom endast i samband med frågan om upptagandet till sakprövning av begäran om förhandsavgörande. Frankrike motsatte sig att begäran om förhandsavgörande togs upp till prövning på den grunden att, även om det ifrågavarande systemet var ett stöd, så kunde den hänskjutande domstolen i bästa fall besluta att stödet skulle återkrävas, men den kunde inte besluta om återbetalning av den skatt som tagits ut för att finansiera stödet. För att bemöta den invändningen var det tillräckligt att påpeka att en nationell domstol visst kunde besluta om återbetalning av skatten; det var inte nödvändigt att ta ställning till huruvida och under vilka omständigheter gemenskapsrätten eventuellt ställer krav på att skatten skall återbetalas. Den rätta ståndpunkten tycks vara att det under vissa omständigheter föreligger ett sådant krav; när dessa villkor inte är uppfyllda är det en fråga för nationell rätt.

(26) - Se ovan fotnot 12.

(27) - Punkt 12 i domen (min kursivering). I mitt förslag till avgörande i det målet intog jag den ståndpunkten att i de fall då ett olagligt stödsystem finansieras av avgifter som läggs på företag, kan det begäras att de nationella domstolarna beslutar att dessa avgifter skall återbetalas: se punkt 27 i förslaget till avgörande.

(28) - Se förslaget till avgörande av generaladvokaten Warner i mål 177/78, Pigs and Bacon Commission mot McCarren (REG 1979, s. 2161; svensk specialutgåva, volym 4, s. 463), s. 2204.

(29) - Dom av den 20 september 2001 i mål C-453/99 (REG 2001, s. I-6297).

(30) - Punkterna 25-27 i domen.

(31) - Med avseende på artikel 90, se dom av den 21 maj 1980 i mål C-73/79, kommissionen mot Italien (REG 1980, s. 1533), punkt 9. Se även domen i målet Nygård (ovan fotnot 26), punkt 50 och följande punkter.

(32) - Se domen i målet Nygård (ovan fotnot 26), särskilt punkt 16 och följande punkter.

(33) - Se domen i målet FNCE, punkt 12.

(34) - Se domen i målet TWD Textilwerke (ovan fotnot 2), punkt 17.

(35) - Se domen i målet TWD Textilwerke, punkt 24. Se även dom av den 30 januari 1997 i mål C-178/95, Wiljo (REG 1997, s. I-585), punkterna 19-21.

(36) - Se förslaget till avgörande, punkt 26. Se även mitt förslag till avgörande i mål C-239/99, Nachi Europe (REG 2001, s. I-1197), punkterna 75-77.

(37) - Förstainstansrättens dom av den 22 november 2001 i mål T-9/98, Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie mot kommissionen (REG 2001, s. II-3367), punkt 47.

(38) - Dom av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki (REG 1985, s. 207), punkterna 8-10.

(39) - Se dom av den 28 januari 1986 i mål 169/84, Cofaz mot kommissionen (REG 1986, s. 391; svensk specialutgåva, volym 8, s. 421), punkt 30, dom av den 6 juli 1995 i de förenade målen T-447/93, T-448/93 och T-449/93, AITEC m.fl. mot kommissionen (REG 1995, s. II-1971), punkt 41, dom av den 5 november 1997 i mål T-149/95, Ducros mot kommissionen (REG 1997, s. II-2031), punkt 32, och dom av den 7 december 1993 i mål C-6/92, Federmineraria (REG 1993, s. I-6357), punkt 15.

(40) - Se till exempel dom av den 1 juli 1965 i de förenade målen 106/63 och 107/63, Töpfer (REG 1965, s. 405), s. 411-412, dom av den 23 november 1971 i mål C-62/70, Bock (REG 1971, s. 897), s. 907-908, domen i målet Piraiki-Patraiki (ovan fotnot 40), punkt 19, dom av den 21 november 1989 i mål C-244/88, Usines coopératives de déshydratation du Vexin (REG 1989, s. I-3811), punkterna 11-14, och dom av den 27 mars 1990 i mål C-229/88, Cargill (REG 1990, s. I-1303), punkterna 13-18.

(41) - Rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för [artikel 88 EG] (EGT L 83, 1999, s. 1).

(42) - Se artikel 11.2 om befogenheten att utfärda tillfälliga förelägganden om att återkräva ett stöd och, särskilt, artikel 14.1 som föreskriver följande: "Vid negativa beslut i fall av olagligt stöd skall kommissionen besluta att den berörda medlemsstaten skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva stödet från mottagaren ..." (Min kursivering.)