ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Genom artikel 1 led 15 c, d och g i direktiv 2018/843 ändrades punkt 5, infördes en punkt 5a och ändrades punkt 9 i artikel 30 i direktiv 2015/849. I artikel 30.5, 30.5a och 30.9 i direktiv 2015/849 i ändrad lydelse föreskrivs följande: ”5. Medlemsstaterna ska se till att uppgifterna om verkligt huvudmannaskap är tillgängliga i samtliga fall för a) behöriga myndigheter och [finansunderrättelseenheter] utan inskränkning, b) ansvariga enheter, inom ramen för åtgärder för kundkännedom i enlighet med kapitel II, c) allmänheten. De personer som avses i led c ska ha tillåtelse att få tillgång till åtminstone den verkliga huvudmannens namn, födelsemånad och födelseår, bosättningsland och medborgarskap, samt arten och omfattning av det förmånsintresse som innehas av den verkliga huvudmannen. Medlemsstaterna får, enligt villkor som ska fastställas i nationell rätt, ge tillgång till ytterligare information som gör det möjligt att identifiera den verkliga huvudmannen. Denna ytterligare information ska inkludera åtminstone födelsedatum eller kontaktuppgifter, i enlighet med regler för skydd av personuppgifter. 5a. Medlemsstaterna får välja att göra de uppgifter som finns i deras nationella register enligt punkt 3 tillgängliga på villkor att registrering sker online och att en avgift erläggs som inte får överstiga de administrativa kostnaderna för att göra uppgifterna tillgängliga, inklusive kostnader för underhåll och utveckling av registret. … 9. Under exceptionella omständigheter som fastställs i nationell rätt får medlemsstaterna, om den tillgång som avses i punkt 5 första stycket b och c skulle utsätta den verkliga huvudmannen för en oproportionell risk, risk för bedrägeri, kidnappning, utpressning av olika slag, trakasserier, våld eller hotelser, eller om den verkliga huvudmannen är minderårig eller på annat sätt saknar rättshandlingsförmåga, föreskriva ett undantag från sådan tillgång till alla eller vissa av uppgifterna om verkligt huvudmannaskap i det enskilda fallet. Medlemsstaterna ska se till att dessa undantag beviljas efter en detaljerad bedömning av omständigheternas exceptionella karaktär. Rätten till en administrativ omprövning av beslutet om undantag och till ett effektivt rättsmedel ska garanteras. En medlemsstat som har beviljat undantag ska årligen publicera statistik över antalet beviljade undantag och angivna skäl, och rapportera in uppgifterna till kommissionen. …”
(16)

Detta direktiv bör säkerställa att en och samma konsumentskyddsnivå tillämpas och att alla konsumenter omfattas av jämförbara normer. Detta direktiv bör främja lika villkor och likvärdiga konkurrensvillkor för alla förmedlare oavsett om dessa är knutna till ett försäkringsföretag eller inte. Det är till fördel för konsumenterna om försäkringsprodukter distribueras via flera olika kanaler och via förmedlare med olika former av samarbete med försäkringsföretag, förutsatt att de är skyldiga att tillämpa jämförbara bestämmelser om konsumentskydd. Medlemsstaterna bör ta sådana hänsyn vid genomförandet av detta direktiv.”
44

En sådan regel nyanseras visserligen av punkterna 2 och 3 i denna artikel, enligt vilka domstolen ex officio ska komplettera de rättsliga grunderna och ex officio kan komplettera de faktiska omständigheterna. Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen) har emellertid tolkat dessa punkter särskilt restriktivt i den meningen att domstolarna endast är behöriga att ex officio pröva huruvida bestämmelserna om domstols behörighet, tillgång till rättslig prövning och rätten till en rättvis rättegång har iakttagits. Vid prövningen i sak av huruvida förvarsåtgärden är laglig är det således förbjudet för domstolen att ex officio ta upp rättsliga eller faktiska omständigheter. Detta förbud gäller i lika hög grad när den berörda personen är en utsatt person, såsom en underårig.
28

I artikel 5 i denna lag föreskrivs följande: ”1. Personer som uppger sina privata intressen är skyldiga att lämna in sin deklaration på elektronisk väg, i enlighet med de villkor som fastställts av [Etikkommittén], inom 30 dagar från den dag då de valdes, rekryterades eller utnämndes (utom i de fall som avses i artikel 4.2 i denna lag och i punkterna 2, 3 och 4 i denna artikel). 2. Personer som söker en tjänst inom den offentliga förvaltningen (med undantag för de personer som avses i artikel 4.2 i denna lag och personer vars uppgifter är sekretessbelagda enligt lag och/eller som bedriver underrättelseverksamhet, kontraspionage, eller underrättelseverksamhet vid brottsbekämpning) ska lämna in sin deklaration före den dag då de väljs, rekryteras eller utnämns, om inte annat föreskrivs i annan lagstiftning. 3. Personer vars uppgifter är sekretessbelagda enligt lag och/eller som bedriver underrättelseverksamhet, kontraspionage, eller underrättelseverksamhet vid brottsbekämpning ska inom 30 dagar från den dag då de valdes, rekryterades eller utnämndes, till direktören för den institution (juridiska person) där de arbetar, eller dennes vederbörligen bemyndigade företrädare, i enlighet med de villkor som fastställts av institutionen (av den juridiska personen), lämna in sin deklaration. 4. Ledamöter i kommittéer för offentlig upphandling, personer som av direktören för en upphandlande myndighet har fått till uppgift att anordna en upphandling enligt ett förenklat förfarande och sakkunniga som medverkar i förfaranden för offentlig upphandling ska (om de inte redan har lämnat in sin deklaration om privata intressen) lämna in den på elektronisk väg innan de börjar delta i förfaranden för offentlig upphandling. En ledamot i en kommitté för offentlig upphandling, en person som av direktören för en upphandlande myndighet har fått i uppdrag att anordna en upphandling enligt ett förenklat förfarande och en sakkunnig som medverkar i ett förfarande för offentlig upphandling och som inte har lämnat in någon deklaration om privata intressen, får inte delta i upphandlingsförfarandet och får inte längre utföra de aktuella arbetsuppgifterna. 5. Om detta föreskrivs i den handling som fastställer verksamheten för den institution (den juridiska personen) där den berörda personen arbetar, får deklarationen inges inte bara till direktören för institutionen (den juridiska personen), eller dennes vederbörligen bemyndigade företrädare, utan även till direktören för en juridisk person, eller dennes vederbörligen bemyndigade företrädare, som är personuppgiftsbiträde till institutionen (den juridiska personen) eller rapporterar till den, eller en annan juridisk person. 6. De institutioner som har rätt att ta del av deklarationerna ska i de fall och på de villkor som föreskrivs i lag begära dem från deklarantens arbetsplats eller från [Etikkommittén].”
59

En medlemsstat som inskränker sig till att underrätta den berörda personen, som är förbjuden att resa in i landet, om rättegången, utan att under sådana omständigheter vidta några åtgärder för att tillåta honom eller henne att resa in i landet trots detta förbud, berövar denna person alla verkliga möjligheter att effektivt utöva sin rätt att närvara vid rättegången och fråntar därmed de villkor som föreskrivs i denna bestämmelse all ändamålsenlig verkan.
20

I section 66 i Arbitration Act 1996 (1996 års lag om skiljeförfaranden), som har rubriken ”Verkställighet av skiljedom”, föreskrivs följande: ”1) En skiljedom som meddelas av en [skiljedomstol] med stöd av ett skiljeavtal kan, med domstolens tillstånd, verkställas på samma sätt som en dom eller ett beslut av domstolen med samma innehåll. 2) Om tillstånd ges, kan en dom meddelas som följer skiljedomen. 3) Tillstånd att verkställa en skiljedom ska inte ges om, eller i den mån som, den person mot vilken tillståndet söks visar att skiljedomstolen saknade materiell behörighet att meddela skiljedomen. Rätten att framställa en sådan invändning kan ha gått förlorad (se section 73). 4) Ingen bestämmelse i förevarande section ska inverka på erkännande eller verkställighet av skiljedomen enligt någon annan lag eller rättsregel, särskilt enligt del II i 1950 års lag om skiljeförfaranden (verkställighet av skiljedomar enligt Genèvekonventionen) eller bestämmelserna i del III i förevarande lag om erkännande och verkställighet enligt [1958 års New York-konvention] eller en talan mot skiljedomen [’action on the award’].”
9

I artikel 8 i samma förordning, med rubriken ”Utnämning av leverantörer av flygtrafikledningstjänster”, föreskrivs följande: ”1. Medlemsstaterna ska se till att flygtrafikledningstjänster tillhandahålls med ensamrätt inom särskilda luftrumsblock avseende det luftrum som de ansvarar för. I detta syfte ska medlemsstaterna utnämna en leverantör av flygtrafikledningstjänster som innehar ett giltigt certifikat i gemenskapen. 2. Vid tillhandahållande av gränsöverskridande tjänster ska medlemsstaterna se till att tillämpningen av denna artikel och artikel 10.3 inte förhindras av deras nationella rättssystem i form av krav på att leverantörer av flygtrafikledningstjänster som tillhandahåller tjänster i ett luftrum som faller under den medlemsstatens ansvar a) ägs av medlemsstaten eller dess medborgare, antingen direkt eller genom majoritetsägande, b) bedriver sin huvudsakliga verksamhet eller har sitt säte i den medlemsstaten, eller c) endast använder inrättningar i den medlemsstaten. 3. Medlemsstaterna ska fastställa de rättigheter och skyldigheter som ska uppfyllas av de leverantörer av flygtrafikledningstjänster som utnämns. Sådana skyldigheter får innehålla villkor för att i rätt tid tillhandahålla relevant information som är lämplig för att fastställa identiteten på alla luftfartygsrörelser i det luftrum som de är ansvariga för. 4. Medlemsstaterna ska ha handlingsfriheten att välja en leverantör av flygtrafikledningstjänster på villkor att den senare uppfyller de krav och villkor som avses i artiklarna 6 och 7. 5. När det gäller funktionella luftrumsblock som inrättas i enlighet med artikel 9a och som sträcker sig över luftrum som faller under flera medlemsstaters ansvarsområde ska de berörda medlemsstaterna gemensamt utse, i enlighet med punkt 1 i denna artikel, en eller flera leverantörer av flygtrafikledningstjänster, minst en månad före införandet av det funktionella luftrumsblocket. 6. Medlemsstaterna ska omedelbart underrätta kommissionen och de övriga medlemsstaterna om beslut som fattas i enlighet med denna artikel om utseende av leverantörer av flygtrafikledningstjänster inom särskilda luftrumsblock i det luftrum som ligger inom deras ansvarsområde.”
23

Den hänskjutande domstolen frågar sig emellertid huruvida dessa skäl kan motivera en eventuell indirekt diskriminering och huruvida de krav som följer av proportionalitetsprincipen är uppfyllda. Den hänskjutande domstolen hyser i synnerhet tvivel om huruvida den aktuella nationella lagstiftningen om justering av pensioner är nödvändig, ändamålsenlig och konsekvent. Den åtgärd som avses i lagstiftningen är begränsad till ålderspensionstagare och dessutom till vissa kategorier av pensionstagare, medan det finns andra lämpliga socialpolitiska verktyg, såsom progressiva inkomstskattesatser, transfereringar och andra former av skattefinansierat bistånd. Enligt nationell rätt befinner sig dessutom de pensionerade statliga tjänstemän som omfattas av 41 § PG 1965 i en särskild situation som särskiljer dem från personer som uppbär pensioner som regleras av reglerna om social trygghet, såsom ASVG. Ålderspensionen för dessa tjänstemän ska nämligen enligt rättspraxis från Verfassungsgerichtshof (Författningsdomstolen, Österrike), betraktas som offentligrättslig lön inom ramen för ett livslångt anställningsförhållande, vilken utgör ersättning för det arbete som utförts under tiden av aktiv tjänstgöring. Pensioner som utbetalas enligt systemen för social trygghet grundar sig på principen om avgiftsfinansiering och det är ett försäkringsorgan som är skyldigt att betala ut pensionen, medan de avgifter som erläggs av yrkesverksamma statstjänstemän betalas in till statsbudgeten och grundtanken bakom PG 1965 är inte identisk med grundtanken bakom förstnämnda system.
–

Commissioner of An Garda Síochána, Minister for Communications, Energy and Natural Resources och Attorney General, genom M. Browne, S. Purcell, C. Stone, J. Quaney och A. Joyce, samtliga i egenskap av ombud, biträdda av S. Guerin och P. Gallagher, SC, samt av D. Fennelly och L. Dwyer, BL,
57

Av det ovan anförda följer att den tredje och den fjärde tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Artikel 16.1 i direktiv 2008/115 ska tolkas så, att en särskild enhet vid en fängelseanläggning som även om den har en egen direktör är underställd ledningen för anläggningen och står under tillsyn av ministern med ansvar för fängelseanläggningarna och i vilken tredjelandsmedborgare hålls i förvar, i avvaktan på avlägsnande, i särskilda byggnader med egna faciliteter och som är isolerade från enhetens övriga byggnader, i vilka personer som dömts för brott är inhysta, kan anses utgöra en ”särskild förvarsanläggning” i den mening som avses i denna bestämmelse, under förutsättning att de förhållanden under vilka dessa personer hålls i förvar i möjligaste mån undviker att förvaret liknar ett inspärrande i en fängelsemiljö och att dessa förhållanden är av sådan beskaffenhet att de grundläggande rättigheter som garanteras av stadgan och de rättigheter som stadfästs i artiklarna 16.2–16.5 och 17 i detta direktiv iakttas.
36

Under dessa omständigheter beslutade Nejvyšší správní soud (Högsta förvaltningsdomstolen) att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska punktskattepliktiga varor anses flyttas under ett förfarande för punktskatteuppskov i den mening som avses i artikel 4 c i [direktiv 92/12] när ett tullkontor i en medlemsstat har samtyckt till flyttning av varor inom ramen för ett förfarande för punktskatteuppskov från ett skatteupplag till en registrerad näringsidkare med säte i en annan medlemsstat, även om villkoren för flyttning av varorna inom ramen för förfarandet för punktskatteuppskov objektivt sett inte har uppfyllts på grund av att det senare har fastställts att den registrerade näringsidkaren inte hade kännedom om flyttningen av varorna med anledning av en tredje parts bedrägeri? 2) Utgör ställande av en säkerhet i den mening som avses i artikel 15.3 i [direktiv 92/12], som ställts för ett annat ändamål än flyttning av varor inom ramen för ett förfarande för skatteuppskov mellan ett skatteupplag och en registrerad näringsidkare som har säte i en annan medlemsstat, hinder för att en verklig överföring av varor under ett uppskovsförfarande inleds, när ställandet av säkerheten angavs i de handlingar som åtföljde vid flyttningen av varorna under förfarandet för punktskatteuppskov till en näringsidkare som är registrerad samt bekräftades av tullmyndigheten i medlemsstaten?”
7

I artikel 140 i kodeks na truda (lagen om arbete) (DV nr 26 av den 1 april 1986 och DV nr 27 av den 4 april 1986), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad lagen om arbete), föreskrivs följande: ”(1) Den normala veckoarbetstiden vid nattarbete får inte överstiga 35 timmar under en arbetsvecka på 5 dagar. Den normala arbetstiden vid nattarbete får inte överstiga 7 timmar per dag under en arbetsvecka på 5 dagar. (2) Med nattarbete avses arbete som utförs mellan klockan 22:00 och klockan 06:00, en period som för arbetstagare som är yngre än 16 år utökas till mellan klockan 20:00 och klockan 06:00. …”
–

Minister for Agriculture, Food and the Marine, genom M. Browne, J. Quaney, och A. Joyce, samtliga i egenskap av ombud, samt genom P. McGarry och D. Lehane, SC,
21

Klagandena i det nationella målet har vid den hänskjutande domstolen gjort gällande att artikel 4.1 i direktiv 2014/40 inte innehåller något krav på att det är en viss metod som ska användas för att mäta utsläppsnivåerna och att de ISO-standarder som ska ligga till grund för mätningarna inte utgör föreskrifter med allmän giltighet. De har anfört att det av olika studier, närmare bestämt RIVM:s studie av den 13 juni 2018 och den studie som publicerats i Journal of the National Cancer Institute den 22 maj 2017, med rubriken ”Cigarette Filter Ventilation and its Relationship to Increasing Rates of Lung Adenocarcinoma” (”Ventilationen i cigarettfilter och dess samband med höjningen av lungadenokarcinom”), samt av skrivelser som Staatssecretaris skickat till kommissionen, framgår att det är mätmetoden ”Canadian Intense” som är den mätmetod som bör användas för att fastställa de exakta nivåerna av tjära, nikotin och kolmonoxid som släpps ut från en filtercigarett som används på avsett sätt.
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Zipvit Ltd och Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (skatte- och tullmyndigheten, Förenade kungariket), avseende det beslut genom vilket skatte- och tullmyndigheten avslog Zipvit Ltd:s ansökan om avdrag för mervärdesskatt.
41

Härvidlag påpekar domstolen att det i artikel 5.1 c i förordning nr 261/2004 föreskrivs att passagerare vilkas flygning ställts in ska ha rätt till kompensation såvida de inte upplyses om att flygningen ställts in enligt de villkor som anges i artikel 5.1 c i–iii i denna förordning.
37

Tvärtom leder ett sådant villkor till att all nedsättning av beskattningsunderlaget för mervärdesskatt helt enkelt utesluts när fordringar som inte har betalats har uppkommit under den sexmånadersperiod som föregår konkursbeslutet avseende det ifrågavarande gäldenärsbolaget, även för det fall att dessa fordringar skulle komma att vara definitivt omöjliga att driva in efter konkursförfarandet. Ett sådant automatiskt avslag på ansökan om nedsättning strider nämligen mot principen om mervärdesskattens neutralitet, eftersom beskattningsunderlaget inte utgörs av det vederlag som faktiskt erhållits av den beskattningsbara borgenären, vilken i så fall skulle behöva bära skattebördan i stället för konsumenten.
21

Mot denna bakgrund beslutade Tribunalul Argeş (Domstolen i Argeş) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen: ”1) Omfattar begreppet ’bedrägeri som riktar sig mot [Europeiska unionens] finansiella intressen’, i den mening som avses i artikel 1.1 a i [PIF‑konventionen] en överträdelse som begåtts i syfte att ge sken av att bestämmelserna i artikel 57.1 i förordning nr 1083/2006 har följts, för att förhindra att medlemsstaten tillämpar punkt 3 i samma artikel, jämförd med artikel 98 i samma förordning, eller omfattar begreppet endast en överträdelse som begåtts under projektets genomförandefas, vilket i praktiken utesluter gärningar begångna under projektets bärkraftsfas? 2) Ska unionsrätten, särskilt artikel 4.3 FEU, jämförd med artikel 325.1 och 325.2 FEUF samt artikel 1.1 a i [PIF-konventionen], tolkas så, att den utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken det inte går att lagföra en person som är misstänkt för ett brott som begåtts efter det att projektets genomförandefas avslutats, det vill säga för en gärning som begåtts under projektets bärkraftsfas, avseende skyldigheter som personen åtagit sig enligt finansieringsavtalet, och att den utgör hinder för en tolkning av den nationella bestämmelsen som innebär att begreppet ’bedrägeri som riktar sig mot [Europeiska unionens] ekonomiska intressen’ inte innefattar finansieringsmottagarens olagliga handlande under projektets bärkraftsfas avseende skyldigheter som mottagaren åtagit sig enligt finansieringsavtalet, oavsett ursprunget för de medel eller belopp som betalats till fullgörande av de skyldigheter som mottagaren åtagit sig i syfte att säkerställa projektets bärkraft (mottagarens egna medel eller [unions]medel)?”
13

I artikel 1.248 i legge n. 205 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2018 e bilancio pluriennale per il triennio 2018–2020 (lag nr 205 om statens preliminära budget för budgetåret 2018 och den fleråriga budgeten för treårsperioden 2018–2020) av den 27 december 2017 (GURI nr 302 av den 29 december 2017, ordinarie tillägg till GURI nr 62), föreskrivs att födelsebidraget ska beviljas för varje barn som föds eller adopteras mellan den 1 januari och den 31 december 2018 under ett år fram till dess att barnet uppnår ett års ålder eller att ett år förflutit sedan barnet anlände till hemmet efter adoptionen.
10

I artikel 30 i samma direktiv, med rubriken ”Regleringsorgan”, anges följande: ”1. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 21.6 skall medlemsstaterna upprätta ett regleringsorgan. Detta organ, som kan vara det ministerium som ansvarar för transport eller något annat organ, skall i fråga om organisation, finansieringsavgöranden, juridisk struktur och beslutsfattande vara oberoende i förhållande till varje infrastrukturförvaltare, avgiftsorgan, tilldelningsorgan eller sökande. Organet ska dessutom vara funktionellt oberoende av varje behörig myndighet som deltar i tilldelning av ett avtal om offentliga tjänster. Organet skall i sin verksamhet följa de principer som anges i den här artikeln enligt vilka överklagande- och tillsynsfunktionen kan förläggas till olika organ. 2. En sökande skall kunna överklaga till regleringsorganet om han anser att han har blivit orättvist behandlad, diskriminerad eller på något sätt kränkt, särskilt när det gäller beslut som fattats av infrastrukturförvaltaren eller i tillämpliga fall järnvägsföretaget om … d) avgiftssystemet, e) nivå eller struktur i fråga om de infrastrukturavgifter som den sökande måste eller kan bli tvungen att betala, … 3. Regleringsorganet skall säkerställa att de avgifter som infrastrukturförvaltaren fastställer är förenliga med kapitel II och inte är diskriminerande. Förhandlingar mellan sökande och en infrastrukturförvaltare om nivån på infrastrukturavgifter skall bara vara tillåten om de sker under överinseende av regleringsorganet. Regleringsorganet skall ingripa om det är sannolikt att förhandlingarna strider mot detta direktiv. … 5. Regleringsorganet skall fatta beslut om varje klagomål och vidta åtgärder för att avhjälpa en situation inom högst två månader efter det att all information lämnats in. Trots vad som sägs i punkt 6 skall ett beslut av regleringsorganet vara bindande för alla parter som omfattas av beslutet. Om ett beslut om att vägra tilldelning av infrastrukturkapacitet eller villkoren i ett erbjudande om kapacitet överklagas skall regleringsorganet antingen bekräfta att det inte behövs någon ändring av infrastrukturförvaltarens beslut, eller begära en ändring av det beslutet i enlighet med riktlinjer som regleringsorganet anger. 6. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de beslut som fattas av regleringsorganet kan överklagas till domstol.”
12

Sedan Landgericht Frankfurt am Main (Regionala domstolen i Frankfurt am Main) ogillat nämnda talan, överklagade apotekarnas yrkesorganisation i Nordrhein denna dom till Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Regionala överdomstolen i Frankfurt am Main, Tyskland), som biföll överklagandet. Därefter överklagade DocMorris sistnämnda dom till den hänskjutande domstolen, Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland), och yrkade att den dom som meddelats i första instans skulle fastställas.
43

Enligt artikel 1 i detta avtal genomförs visserligen Dublin III‑förordningen inte endast av medlemsstaterna, utan även av Republiken Island och Konungariket Norge. I en sådan situation som den i det nationella målet, där den berörda personen har lämnat in en ansökan om flyktingstatus till ett av dessa båda tredjeländer, kan en medlemsstat till vilken den berörda personen har lämnat in en ny ansökan om internationellt skydd begära att Republiken Island eller Konungariket Norge återtar den berörda personen, under förutsättning att villkoren i artikel 18.1 c eller d i denna förordning är uppfyllda.