Förstainstansrättens beslut (första avdelningen) den 9 november 1999. - CSR PAMPRYL mot Europeiska kommissionen. - Talan om ogiltigförklaring - Förordning (EG) nr 378/1999 - Registrering av en ursprungsbeteckning - 'Pays d'Auge/Pays d'Auge-Cambremer' - Avvisning. - Mål T-114/99.



Rättsfallssamling 1999 s. II-03331



Sammanfattning



Nyckelord

Talan om ogiltigförklaring - Fysiska eller juridiska personer - Rättsakter som berör dem direkt och personligen - Förordning om upptagande av vissa namn i "Register över skyddade ursprungsbeteckningar och skyddade geografiska beteckningar" - Talan av en producent som saluför produkter under namn som har upptagits i registret och som har motsatt sig registrering av detta namn vid den nationella myndigheten - Avvisning

(Artiklarna 226 EG, 230 EG och 249 andra stycket EG; rådets förordning nr 2081/92, artikel 7; kommissionens förordning nr 378/1999)

Sammanfattning

$$En talan om ogiltigförklaring av förordning nr 378/1999 om komplettering av bilagan till förordning nr 2400/96 om upptagandet av vissa namn i "Register över skyddade ursprungsbeteckningar och skyddade geografiska beteckningar" som föreskrivs i förordning nr 2081/92, av en tillverkare av olika sorters cider som saluförs under olika namn, däribland beteckningen "Pays d'Auge", skall avvisas i den del denna innebär att namnen "Pays d'Auge/Pays d'Auge-Cambremer" registreras såsom skyddade ursprungsbeteckningar.

Dessa bestämmelser framstår nämligen som bestämmelser av allmän räckvidd i den mening som avses i artikel 249 andra stycket EG. Genom att de tillerkänner alla företag vars produkter uppfyller de föreskrivna geografiska och kvalitativa kraven, rätten att föra ut dem på marknaden under ett av de ovannämnda namnen och förvägrar alla dem vars produkter inte uppfyller dessa - för alla producenter identiska villkor - denna rätt, är dessa bestämmelser tillämpliga på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets.

Även om det i detta avseende inte är uteslutet att sådana bestämmelser som de ifrågasatta, vilka till sin beskaffenhet och räckvidd har normativ karaktär, kan beröra en fysisk eller juridisk person personligen, är det inte så i det förevarande fallet. För det första är den omständigheten att sökanden innehar en stor andel av marknaden i fråga inte i sig tillräcklig för att särskilja denne i förhållande till alla andra ekonomiska aktörer som berörs av den ifrågasatta förordningen, och användningen av den geografiska beteckning som denne åberopar följer inte av en särskild rättighet som denne har erhållit på det nationella eller gemenskapsrättsliga planet innan den ifrågasatta förordningen antogs och som den sistnämnda har äventyrat.

För det andra är den omständigheten att sökanden har motsatt sig registreringen av det ovannämnda namnet genom att inge en vederbörligen underbyggd skrivelse till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där den verkar, vilken inte har tillställts kommissionen, inte tillräcklig för att visa att talan skall upptas till sakprövning.

Inom ramen för det system för invändningar som föreskrivs i förordning nr 2081/92 faller nämligen de processrättsliga skyddsreglerna till förmån för enskilda enbart inom medlemsstaternas ansvar och innebär inte att kommissionen har något utrymme för skönsmässig bedömning. Således fastställs inte särskilda processrättsliga skyddsregler på gemenskapsnivå till förmån för enskilda. Även om det antas att den behöriga nationella myndigheten har åsidosatt vissa av sökandens processuella rättigheter genom att vägra att tillställa kommissionen invändningen mot den ovannämnda registreringen, leder inte detta till att talan om ogiltigförklaring enbart av denna anledning skall upptas till sakprövning.

I samband med en sådan talan är gemenskapsdomstolen nämligen inte behörig att avgöra om en rättsakt som utfärdats av en nationell myndighet är rättsenlig. Detta gäller även om rättsakten i fråga utgör en del av gemenskapens lagstiftningsprocess, eftersom det klart framgår av kompetensfördelningen på området mellan de nationella myndigheterna och gemenskapens institutioner att en rättsakt som antagits av en nationell myndighet är bindande för gemenskapens lagstiftande organ och därmed avgörande för innehållet i den gemenskapsbestämmelse som skall utfärdas. Med förbehåll för att ärendet kan föras vidare till domstolen i den mening som avses i artikel 226 EG, ankommer det således enbart på de nationella domstolarna att, i förekommande fall efter ett förhandsavgörande från domstolen, avgöra om den nationella rättsakten i fråga är rättsenlig och även att bedöma den berörda medlemsstatens eventuella ansvar om det påstås att denna rättsakt har vållat en skada.