Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Unionsmedborgarskap – Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorium – Direktiv 2004/38 – Permanent uppehållsrätt i den mottagande medlemsstater för en unionsmedborgares familjemedlemmar som är tredjelandsmedborgare – Tredjelandsmedborgarens förvärv av sådan rätt efter en fortlöpande uppehållsperiod på fem år tillsammans med unionsmedborgaren i den mottagande medlemsstaten – Perioder som fullgjorts lagligen innan direktivet införlivades – Omfattas – Vistelse som omfattas av kraven i direktiv 2004/38 och de krav som föreskrivs i den unionsrätt som var i kraft när vistelsen ägde rum – Makar som beslutat att separera och börjat sammanleva med en annan partner under den fortlöpande perioden på fem år – Saknar betydelse

(Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artikel 16.2)

2. Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Uppehållsrätt för familjemedlemmar – Familjemedlem som inte är medborgare i en medlemsstat – Krav på tillgång till en bostad som anses normal för landets arbetstagare – Krav på en gemensam permanent bostad för familjen föreligger inte – Krav som endast gäller som villkor vid mottagandet

(Rådets förordning nr 1612/68, artikel 10.3)

3. Begäran om förhandsavgörande – Anhängiggörande vid domstolen – Avgörande faktor i ett mål om skadestånd för huruvida det föreligger en uppenbar överträdelse av unionsrätten – Föreligger inte

(Artikel 267 FEUF)

Sammanfattning

1. Artikel 16.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier ska tolkas så, att en tredjelandsmedborgare, som under en sammanhängande period av fem år före den sista dagen för införlivande av direktivet har uppehållit sig i en medlemsstat i egenskap av make eller maka till en unionsmedborgare som arbetar i den medlemsstaten, ska anses ha förvärvat permanent uppehållsrätt enligt den bestämmelsen trots att makarna under nämnda period beslutat att separera och börjat sammanleva med en annan partner varvid tredjelandsmedborgarens bostad inte längre tillhandahölls eller ställdes till förfogande av den make eller maka som var unionsmedborgare.

När perioden av fem års sammanhängande vistelse helt eller delvis har fullgjorts innan fristen för införlivande av direktiv 2004/38 löpte ut ska denna period nämligen uppfylla såväl villkoren i det direktivet som de villkor som föreskrevs i de unionsbestämmelser som gällde under nämnda vistelseperiod för att permanent uppehållsrätt enligt artikel 16.2 i direktivet ska föreligga. Domstolen har, i samband med att den analyserat artikel 16.2 i direktiv 2004/38, slagit fast att det för förvärv av permanent uppehållsrätt för unionsmedborgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat under alla omständigheter krävs att unionsmedborgaren själv uppfyller villkoren i artikel 16.1 i direktivet och att familjemedlemmarna har uppehållit sig tillsammans med unionsmedborgaren under den aktuella perioden. För att en unionsmedborgares familjemedlemmar ska förvärva permanent uppehållsrätt krävs dock enligt artikel 16.2 i direktivet att de lagligt har uppehållit sig ”tillsammans med” unionsmedborgaren i den mottagande medlemsstaten under en period av fem på varandra följande år. Med hänsyn till detta krav uppkommer frågan huruvida den omständigheten att makarnas separation under den aktuella perioden, i så måtto att de inte bor tillsammans och i synnerhet att det saknas en verklig äktenskaplig samlevnad, utgör hinder för att det kravet ska anses vara uppfyllt. I detta avseende framgår det av domarna i målen Diatta (267/83) och Iida (C–40/11), att äktenskapet inte kan anses upplöst om det inte har upphävts av behörig myndighet. Detta är inte fallet enbart därför att makarna inte bor tillsammans, även om de har för avsikt att skilja sig så småningom. Maken eller makan måste således inte nödvändigtvis bo stadigvarande med unionsmedborgaren för att ha en härledd uppehållsrätt. Den omständigheten att makarna inte bara slutat sammanleva utan även levde tillsammans med en annan partner är följaktligen inte relevant vid bedömningen av om permanent uppehållsrätt enligt artikel 16.2 i direktiv 2004/38 har förvärvats.

(se punkterna 32, 34, 36–38 och 47 samt punkt 1 i domslutet)

2. Kravet enligt artikel 10.3 i förordning nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen att arbetstagaren, som är medborgare i en medlemsstat, för sin familj måste ha tillgång till en bostad som anses normal för landets arbetstagare i den region där han eller hon är anställd är uppfyllt när arbetstagaren har lämnat den gemensamma bostaden och maken eller makan har börjat sammanleva med en annan partner i en ny bostad som inte tillhandahållits eller ställts till förfogande av nämnda arbetstagare.

Artikel 10.3, enligt vilken en migrerande arbetstagares familjemedlemmar har rätt att bosätta sig tillsammans med arbetstagaren, kräver nämligen inte att familjemedlemmen i fråga ska vara stadigvarande bosatt där utan endast att den bostad som arbetstagaren har tillgång till kan anses som normal för att ta emot familjen, vilket innebär att man inte kan anta att detta underförstått inbegriper ett krav på en gemensam permanent bostad för familjen.

Kravet att ha tillgång till en bostad som anses normal för landets arbetstagare kan dessutom endast gälla som villkor vid mottagandet av varje enskild familjemedlem hos arbetstagaren. Denna omständighet innebär att bedömningen av huruvida kravet i artikel 10.3 i förordning nr 1612/68 är uppfyllt i vart fall inte kan avse någon annan tidpunkt än den då tredjelandsmedborgaren inledde samlevnaden med maken eller makan som är unionsmedborgare i den mottagande medlemsstaten.

(se punkterna 43, 45 och 46)

3. Den omständigheten att den nationella domstolen, i ett mål om skadestånd för överträdelse av unionsrätten, har ansett det nödvändigt att begära ett förhandsavgörande avseende i målet aktuella unionsbestämmelser är inte avgörande för huruvida medlemsstaten har gjort sig skyldig till en uppenbar överträdelse av unionsrätten.

Blott det faktum att en nationell domstol ställer en fråga får inte inskränka dess självständiga prövning av målet. Svaret på frågan huruvida en överträdelse av unionsrätten är tillräckligt klar följer nämligen inte av själva utövandet av den möjlighet som föreskrivs i artikel 267 FEUF utan av den tolkning som EU-domstolen tillhandahåller. De nationella domstolarnas möjlighet att, om de anser det nödvändigt, hänskjuta en fråga till EU-domstolen i syfte att erhålla en tolkning av en unionsbestämmelse – även för det fall frågan redan har prövats – skulle sannolikt begränsas om utövandet av den möjligheten var avgörande för huruvida det föreligger en uppenbar överträdelse av unionsrätten när det gäller att fastställa den berörda medlemsstatens eventuella skadeståndsansvar för överträdelse av unionsrätten. En sådan konsekvens skulle innebära ett ifrågasättande av systemet med förhandsavgörande och av syftet med och särdragen i det förfarandet.

(se punkterna 53–55 och punkt 2 i domslutet)