FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

NILS WAHL

föredraget den 9 oktober 2013 ( 1 )

Mål C‑371/12

Enrico Petillo Carlo Petillo

mot

Unipol

(begäran om förhandsavgörande från Tribunale di Tivoli (Italien))

”Ansvarsförsäkring för motorfordon — Direktiv 72/166/EEG — Artikel 3 — Direktiv 84/5/EEG — Artikel 1 — Direktiv 90/232/EEG — Artikel 1a — Rätt till ersättning — Ersättningsbegränsning — Ideell skada”

1. Domstolen har i förevarande mål huvudsakligen att pröva huruvida en nationell bestämmelse som reglerar storleken på den ersättning som ska utgå för annan skada än ekonomisk skada eller sakskada (nedan kallad ideell skada) vid vägtrafikolyckor är förenlig med unionens bestämmelser om motorfordonsförsäkringar.

2. Problemställningen ger upphov till flera viktiga frågor rörande tolkningen av dessa unionsbestämmelser. Lösningen på dessa frågor skulle kunna få direkta konsekvenser för de drygt 1500000 personer som årligen åsamkas personskador till följd av bilolyckor i unionen. ( 2 ) Tolkningen av reglerna är dessutom särskilt viktig för försäkringsföretag, eftersom motorfordonsförsäkringar utgör en stor del av försäkringsverksamheten i unionen.

I – Tillämpliga bestämmelser

A – Unionsrätt

3. I artikel 3 i rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet ( 3 ) (nedan kallat första direktivet) föreskrivs följande: ”1. Om inte annat följer av artikel 4 ska varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium ska omfattas av ansvarsförsäkring. Försäkringens omfattning och villkor ska bestämmas inom ramen för dessa åtgärder. 2. Varje medlemsstat ska vidta de åtgärder som är lämpliga för att försäkringsavtalet ska täcka även följande: — Förlust eller skada som orsakas inom en annan medlemsstats territorium, enligt där gällande lag. — Förlust eller skada som orsakas medborgare i medlemsstaterna vid direkt färd mellan två territorier i vilka Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen gäller, om det inte finns någon nationell försäkringsbyrå som är ansvarig för det territorium som passeras. I ett sådant fall ska förlusten eller skadan täckas enligt den lag om obligatorisk försäkring som gäller i den medlemsstat där fordonet är normalt hemmahörande.”

4. I artikel 1 i rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon ( 4 ) (nedan kallat andra direktivet) föreskrivs följande: ”1. Den försäkring som avses i artikel 3.1 i [första direktivet] ska obligatoriskt omfatta både sakskador och personskador. …”

5. I artikel 1a i det tredje direktivet 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon ( 5 ) (nedan kallat tredje direktivet) föreskrivs följande: ”Den försäkring som avses i artikel 3.1 i [första direktivet] ska omfatta personskador och sakskador som drabbar fotgängare, cyklister och andra icke-motoriserade trafikanter som, till följd av en olycka där ett motorfordon är inblandat, är berättigade till ersättning i enlighet med nationell civilrätt. Denna artikel ska inte påverka vare sig skadeståndsansvaret eller skadebeloppet”.

6. Första, andra och tredje direktivet kodifierades väsentligen genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet ( 6 ) varigenom förutnämnda tre direktiv upphävdes. I artikel 3 i direktiv 2009/103, som har rubriken ”Obligatorisk försäkring av motorfordon”, föreskrivs följande: ”Om inte annat följer av artikel 5 ska varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium ska omfattas av ansvarsförsäkring. Försäkringens omfattning och villkor ska bestämmas inom ramen för de åtgärder som avses i första stycket. Varje medlemsstat ska vidta de åtgärder som är lämpliga för att försäkringsavtalet ska täcka även följande: a) Förlust eller skada som orsakas inom en annan medlemsstats territorium, enligt där gällande lag. b) Förlust eller skada som orsakas medborgare i medlemsstaterna vid direkt färd mellan två territorier i vilka fördraget gäller, om det inte finns någon nationell försäkringsbyrå som är ansvarig för det territorium som passeras. I ett sådant fall ska förlusten eller skadan täckas enligt den lag om obligatorisk försäkring som gäller i den medlemsstat där fordonet är normalt hemmahörande. Den försäkring som avses i första stycket ska obligatoriskt omfatta både sakskador och personskador.”

B – Italiensk rätt

7. I artikel 139 i lagstiftningsdekret nr 209 av den 7 september 2005 avseende lagen om privat försäkring ( 7 ) (nedan kallad privatförsäkringslagen), som har rubriken ”Lindriga personskador”, föreskrivs följande: ”1. Ersättning för lindriga personskador till följd av olyckor med motorfordon och vattenburna fartyg utgår enligt följande villkor: a) Vid permanent personskada betalas med avseende på skador som motsvarar högst 9 procent ett belopp som ökar mer än proportionellt i förhållande till varje ökning av invaliditetsgraden med 1 procentenhet. Beloppet beräknas genom att på varje procentenhets invaliditet tillämpa den relativa koefficient som anges i punkt 6. Allteftersom den skadelidandes ålder stiger reduceras det på detta sätt fastställda beloppet med 0,5 procent för varje år från och med elva års ålder. Värdet av den första procentenheten är 674,78 euro. b) Vid tillfällig personskada betalas ett belopp på 39,37 euro för varje dags total invaliditet. Om den tillfälliga invaliditetsgraden är lägre än 100 % ska ersättning betalas med ett belopp som motsvarar den procentuella invaliditet som fastställs för varje dag. 2. Vid tillämpningen av punkt 1 avses med personskada tillfälliga eller permanenta fysiska eller psykiska skador på person som kan fastställas av läkare och som har en negativ inverkan på den skadelidandes dagliga aktiviteter och sociala samvaro, oberoende av eventuella återverkningar på dennes förmåga att förvärva inkomster. 3. Den ersättning som ska betalas för personskada enligt punkt 1 kan höjas av domstol med högst en femtedel efter en motiverad skälighetsbedömning av den skadelidandes fysiska och psykiska tillstånd. 4. I presidentdekret … fastställs en särskild tabell avseende nedsättningen av den fysiska och psykiska kapaciteten som omfattar en skala från 1 till 9 invaliditetsgrader. 5. De belopp som anges i punkt 1 justeras årligen genom dekret ... i enlighet med förändringen av det nationella konsumentprisindex för arbetar- och tjänstemannahushåll som fastställs av ISTAT. 6. Vid beräkningen av ersättningen enligt punkt 1 a ska för en invaliditetsgrad på 1 procent tillämpas en multiplikationskoefficient på 1,0, för en invaliditetsgrad på 2 procent tillämpas en multiplikationskoefficient på 1,1, för en invaliditetsgrad på 3 procent tillämpas en multiplikationskoefficient på 1,2, för en invaliditetsgrad på 4 procent tillämpas en multiplikationskoefficient på 1,3, för en invaliditetsgrad på 5 procent tillämpas en multiplikationskoefficient på 1,5, för en invaliditetsgrad på 6 procent tillämpas en multiplikationskoefficient på 1,7, för en invaliditetsgrad på 7 procent tillämpas en multiplikationskoefficient på 1,9, för en invaliditetsgrad på 8 procent tillämpas en multiplikationskoefficient på 2,1 och för en invaliditetsgrad på 9 procent tillämpas en multiplikationskoefficient på 2,3.”

II – Bakgrund, förfarandet och tolkningsfrågorna

8. Enrico Petillo, käranden i målet vid den nationella domstolen, var med om en bilolycka den 21 september 2007. Han väckte talan inför Tribunale di Tivoli (tingsrätten i Tivoli) och yrkade ersättning från Unipol Assicurazioni S.p.a. (nedan kallat Unipol) för de ekonomiska och ideella skador som han ansåg sig ha lidit till följd av olyckan. Bland annat yrkade Enrico Petillo att Unipol skulle betala 14155 euro i ersättning för ideell skada. Unipol, som åberopade artikel 139 i privatförsäkringslagen, betalade dock endast 2700 euro i ersättning för ideell skada.

9. Då Tribunale di Tivoli ansåg det oklart om artikel 139 i privatförsäkringslagen var förenlig med unionsrätten beslutade nämnda domstol att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen: ”Är det, mot bakgrund av direktiven 72/166/EEG, 84/5/EEG, 90/232/EEG och 2009/103/EG, som innehåller regler om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon, tillåtet att i en medlemsstats nationella lagstiftning – via den lagstadgade beräkning som ska göras av enbart skador till följd av vägtrafikolyckor – i praktiken föreskriva en begränsning (genom beräkningen av skadorna) av ansvaret för ideell skada för de personer (försäkringsföretagen) som enligt dessa direktiv är skyldiga att tillhandahålla den obligatoriska försäkringen för motorfordon?”

10. Skriftliga yttranden har i detta mål avgetts av Unipol, den grekiska, den italienska, den lettiska, den litauiska, den spanska och den tyska regeringen samt kommissionen.

11. Den 29 april 2013 bad domstolen den hänskjutande domstolen att inkomma med vissa klargöranden i fråga om tillämpningsområdet för artikel 139 i privatförsäkringslagen och bad, samtidigt, att de parter som närvarade vid den muntliga förhandlingen skulle yttra sig över den hänskjutande domstolens svar.

12. Tribunale di Tivoli besvarade domstolens begäran den 23 maj 2013 och Unipol, den grekiska, den italienska, den lettiska, den spanska och den tyska regeringen samt kommissionen framställde muntliga yttranden vid förhandlingen den 3 juli 2013.

III – Bedömning

A – Upptagande till sakprövning

13. Unipol och den italienska regeringen har gjort gällande att tolkningsfrågan inte kan tas upp till sakprövning, eftersom Tribunale di Tivoli inte har angett några skäl för varför en dom i målet kräver ett svar från domstolen. Unipol har vidare gjort gällande att tolkningsfrågan inte kan tas upp till sakprövning, eftersom det, enligt Unipol, inte kan betvivlas att artikel 139 i privatförsäkringslagen är förenlig med unionsrätten.

14. I detta avseende ska erinras om att frågorna, i ett mål om förhandsavgörande, presumeras vara relevanta. Med hänsyn till den anda av rättsligt samarbete som artikel 267 FEUF bygger på avvisar domstolen endast i undantagsfall en tolkningsfråga då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna i målet vid den nationella domstolen eller då frågorna är hypotetiska eller domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som har ställts till den. ( 8 )

15. I förevarande mål förefaller den begärda tolkningen inte helt sakna samband med de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen eller dess syfte. Tvärtom har denna domstol i beslutet om hänskjutande beskrivit de grunder på vilka den har framställt frågan huruvida artikel 139 i privatförsäkringslagen är förenlig med relevant unionslagstiftning och varför den finner det nödvändigt att hänskjuta tolkningsfrågan till domstolen.

16. Med avseende på det argument som Unipol har gjort gällande, nämligen att det inte föreligger någon oklarhet, räcker det vidare att erinra om att en nationell domstol, i ett förfarande enligt artikel 267 FEUF, har en mycket vittgående möjlighet att hänskjuta en fråga till domstolen om den bedömer att det i ett mål som är anhängigt vid den har uppkommit sådana frågor om tolkningen eller giltigheten av bestämmelser i unionsrätten som kräver ett avgörande. Artikel 267 FEUF ger de nationella domstolarna en möjlighet – och i förekommande fall en skyldighet – att hänskjuta en eller fler frågor för förhandsavgörande. Detta är även möjligt om den nationella domstolen ex officio finner att saken i målet rör en tolkningsfråga eller osäkerhet om giltigheten av unionsrätten. ( 9 ) Det faktum att en av parterna i målet vid den nationella domstolen, i detta fall Unipol, inte anser att det råder någon osäkerhet kring den relevanta nationella lagstiftningens förenlighet med unionsrätten saknar betydelse för frågan om en begäran om förhandsavgörande kan upptas till sakprövning.

B – Prövning i sak

17. Den nationella domstolen har ställt tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida en nationell bestämmelse såsom artikel 139 i privatförsäkringslagen är förenlig med första, andra och tredje direktivet samt med direktiv 2009/103.

18. Det ska inledningsvis påpekas att direktiv 2009/103 – såsom många av de parter som har yttrat sig i målet har anfört – inte är tillämpligt i tiden (ratione temporis) i det nationella målet. Den olycka som ledde till målet vid den nationella domstolen ägde nämligen rum år 2007. Ikraftträdandet av direktiv 2009/103 medförde dock inte några relevanta ändringar i det unionsrättsliga regelverk som är tillämpligt i det aktuella målet.

19. Innan de rättsliga frågorna i förevarande mål prövas i sak kan det vara på sin plats att sätta in dem i sitt rätta juridiska och faktiska sammanhang. I detta syfte ska jag därför först beskriva varför den hänskjutande domstolen finner det osäkert huruvida artikel 139 i privatförsäkringslagen är förenlig med unionsrätten och därefter ge en översikt över domstolens relevanta praxis avseende första, andra och tredje direktivet.

1. Den hänskjutande domstolens överväganden

20. Tribunale di Tivoli har förklarat att den italienska rättsordningen, mot bakgrund av artiklarna 2043 och 2059 i den italienska civillagen, innebär att både ekonomisk och ideell skada i princip ska ersättas vid utomobligatoriskt ansvar. Corte costituzionale och Corte Suprema di Cassazione har konsekvent hävdat att det enhetliga begreppet ”ideell skada”omfattar ”all skada som uppkommer på grund av en nedsättning av de aspekter som är en naturlig följd av att vara människa”. ( 10 ) Den hänskjutande domstolen har dock anfört att italienska domstolar, trots detta, i sin normala praxis vanligen anser att ideell skada består av olika undertyper av skada, nämligen i) personskada (danno alla salute, som betyder fysisk eller psykisk skada), ii) psykisk skada (danno morale som betyder psykiskt lidande till följd av personskadan och iii) övrig skada (som ofta kallas danno esistenziale, en grupp skador som, i stort sett, omfattar skada bestående av nedsättning av en persons möjlighet att till fullo åtnjuta de rättigheter som normalt sett är tillgängliga i ett fritt samhälle). Denna gruppindelning används, tillsammans med andra faktorer, för att fastställa ett lämpligt ersättningsbelopp som ska utgå till den skadelidande. I allmänhet är de nationella domstolarna inte bundna av lagstadgade parametrar när de fastställer vilken ersättning som ska utgå för ideell skada i ett mål om utomobligatoriskt ansvar.

21. Utomobligatoriskt ansvar till följd av vägtrafikolyckor regleras dock i privatförsäkringslagen, som utgör lex specialis med avseende på civillagen. Vad avser ideell skada på grund av bilolyckor som ger upphov till lindriga personskador innehåller artikel 139 i privatförsäkringslagen de kriterier som de nationella domstolarna ska tillämpa för att beräkna ersättningen för personskada som försäkringsgivaren ska betala.

22. Den hänskjutande domstolen har ifrågasatt om artikel 139 i privatförsäkringslagen är förenlig med skyldigheten att ersätta förlust eller skada som har reglerats i första, andra och tredje direktivet. Enligt nämnda domstol begränsar artikel 139 på tre viktiga sätt den nationella domstolens befogenhet att utdöma adekvat ersättning för skada i samband med vägtrafikolyckor som ger upphov till lindriga personskador. För det första är de nationella domstolarna skyldiga att tillämpa särskilda parametrar när de beräknar den ersättning som ska utgå för personskada, vilket inte är fallet vid andra former av utomobligatoriskt ansvar. För det andra kan ersättningen endast i begränsad utsträckning anpassas till de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet. ( 11 ) För det tredje verkar det inte vara möjligt enligt artikel 139 i privatförsäkringslagen att utdöma ersättning för ”psykisk skada” som den skadelidande orsakats (även om den hänskjutande domstolen har förklarat att inte alla italienska domstolar tolkar bestämmelsen på detta sätt).

2. Domstolens praxis

23. Domstolen har redan i ett flertal mål tolkat de bestämmelser i första, andra och tredje direktivet som är relevanta i förevarande mål.

24. Domstolen har i sin praxis funnit att den gemensamma målsättningen med första, andra och tredje direktivet är att säkerställa fri rörlighet för såväl fordon hemmahörande inom Europeiska unionen som personer som färdas i dem och att säkerställa att personer som lider förlust eller skada vid olyckor som orsakas av dessa fordon behandlas på ett likvärdigt sätt, oavsett på vilken plats inom unionen olyckan inträffat. ( 12 ) Direktiven syftar dock inte till att harmonisera medlemsstaternas system för civilrättsligt ansvar, och medlemsstaterna är, på unionsrättens nuvarande stadium, fria att bestämma vilket system för civilrättsligt ansvar som ska tillämpas vid vägtrafikolyckor. ( 13 )

25. På denna grund har domstolen skilt mellan skyldigheten att tillse att skador som orsakas av motorfordon omfattas av försäkring, vilket regleras och säkerställs i unionslagstiftningen, och storleken på den ersättning som ska utgå till de skadelidande till följd av den försäkrades civilrättsliga skadeståndsansvar, vilket i huvudsak regleras i nationell rätt. ( 14 )

26. Med avseende på skyldigheten att säkerställa att det finns försäkringsskydd har domstolen angett att medlemsstaterna ”... är skyldiga att säkerställa att det civilrättsliga ansvar som är tillämpligt enligt inhemsk rätt omfattas av en försäkring som överensstämmer med bestämmelserna i de tre ovannämnda direktiven”. ( 15 ) I synnerhet anges i artikel 3.1 i första direktivet, i dess utökade och kompletterade lydelse enligt andra och tredje direktivet, enligt domstolen, bland annat ”vilka typer av skador och vilka skadelidande som denna försäkring ska omfatta”. ( 16 )

27. Med avseende på de frågor som, i princip, regleras enligt nationell rätt om civilrättsligt ansvar har domstolen trots detta klargjort att medlemsstaterna ska ”utöva sin behörighet ... med iakttagande av unionsrätten”, varvid domstolen har angett att ”de nationella bestämmelserna om ersättning vid trafikolyckor inte får medföra att det första, det andra och det tredje direktivet förlorar sin ändamålsenliga verkan”. ( 17 )

28. Domstolen har tillämpat dessa principer i mål rörande nationella regler som hindrade eller begränsade ersättning när den skadelidande hade varit medvållande till sin egen skada eller förlust. I domen i målet Ambrósio Lavrador fann domstolen att första, andra och tredje direktivet skulle förlora sin ändamålsenliga verkan om ”nationell lagstiftning, som utformats på grundval av allmänna och abstrakta kriterier, innebar att en skadelidande inte hade rätt till ersättning från den obligatoriska trafikförsäkringen eller att en sådan rätt begränsades på ett oproportionerligt sätt”. ( 18 ) På motsvarande sätt fann domstolen i målen Candolin m.fl. och Farrell att dessa direktiv utgjorde hinder mot nationell lagstiftning som innehöll en möjlighet att vägra en passagerare ersättning från den obligatoriska trafikförsäkringen eller att nedsätta dennes ersättning på ett oproportionerligt sätt. ( 19 )

29. Mot denna bakgrund övergår jag nu till den tolkningsfråga som den nationella domstolen har ställt.

3. Bedömning av tolkningsfrågan

30. Såsom angetts ovan verkar den hänskjutande domstolen anse att artikel 139 i privatförsäkringslagen inte är förenlig med första, andra och tredje direktivet. Kommissionen delar i viss utsträckning denna uppfattning.

31. Unipol och de regeringar som har yttrat sig i förevarande mål anser däremot att en bestämmelse som artikel 139 i privatförsäkringslagen är förenlig med unionsrätten, eftersom bestämmelsen endast reglerar omfattningen av den ersättning som ska betalas till skadelidande i en trafikolycka, vilket är en fråga som ska bedömas enligt nationell rätt.

32. Enligt min uppfattning krävs det en bedömning i två steg för att besvara tolkningsfrågan.

33. För det första ska det undersökas om artikel 139 i privatförsäkringslagen är förenlig med skyldigheten att tillse att det finns försäkringsskydd enligt artikel 3.1 i första direktivet, såsom det har kompletterats genom andra och tredje direktivet. Även om så är fallet ska det i andra hand undersökas om artikel 139 i privatförsäkringslagen medför att första, andra och tredje direktivet förlorar sin ändamålsenliga verkan genom att vägra de skadelidande ersättning eller nedsätta den på ett oproportionerligt sätt.

34. I det följande ska jag visa varför jag, i likhet med Unipol och de regeringar som har yttrat sig i målet, anser att en bestämmelse som artikel 139 i privatförsäkringslagen är förenlig med första, andra och tredje direktivet.

a) Är artikel 139 i privatförsäkringslagen förenlig med artikel 3.1 i första direktivet?

35. Som nämndes ovan har domstolen vid flera tillfällen slagit fast att medlemsstaterna enligt första, andra och tredje direktivet ska säkerställa att fordon som normalt är hemmahörande inom dess territorium skall omfattas av ansvarsförsäkring och, bland annat, ange vilka typer av skador försäkringen ska omfatta.

36. Jag kan därför se två sätt på vilka en bestämmelse som artikel 139 i privatförsäkringslagen kan strida mot denna princip. Dels skulle detta vara fallet om en viss typ av skada enligt bestämmelsen inte omfattades av obligatorisk försäkring, trots att skadan enligt direktiven ska omfattas av sådan försäkring. Vidare skulle så vara fallet om det enligt bestämmelsen fanns en teoretisk möjlighet att erhålla ersättning för denna typ av skada, men det föreskrevs att ersättningen endast kunde utkrävas av föraren (eller bilägaren), varvid ersättning från försäkringsgivaren därmed helt eller delvis uteslutits.

i) Undantag för vissa typer av skada från att täckas av försäkring

37. Med avseende på den första punkten anser jag att ideell skada måste vara en av de typer av skada som ska omfattas av obligatorisk försäkring. Således kan en medlemsstat inte helt undanta ersättning för ideell skada som en skadelidande åsamkats till följd av en bilolycka från obligatorisk försäkring.

38. Med ”ideell skada” avser jag generellt sett sådan skada som inte är knuten till en persons tillgångar, förmögenhet eller inkomst och som därför inte kan kvantifieras objektivt på grundval av ett marknadspris eller marknadsvärde. ( 20 )

39. Inledningsvis vill jag understryka att det verkar vara en i stort sett allmänt erkänd princip att skada som en person lider till följd av en rättsstridig handling som en annan person utför, och som måste gottgöras, i princip också omfattar skada som går utöver ren ekonomisk skada.

40. Såvitt jag känner till finns det en sådan princip i flertalet av medlemsstaternas rättsordningar, även om den på många sätt skiljer sig åt i fråga om de formuleringar som används för att hänvisa till begreppet och dess exakta omfattning, vilka villkor som ska vara uppfyllda samt storleken på den ersättning som ska utgå. ( 21 ) Det följer också av fast rättspraxis att det inom unionens rättsordning är så att den skada som unionen ska ersätta vid utomobligatoriskt ansvar omfattar ideell skada. ( 22 ) En mycket vidsträckt avgränsning av den skada som ska ersättas i fråga om rättsstridiga handlingar – omfattande ideell skada – är också allmänt erkänd inom folkrätten. ( 23 )

41. Trots allt går principen ursprungligen tillbaka till de allra äldsta juridiska texter som har kunnat hittas, åtminstone vad avser ersättning för personskada. Till exempel innehöll Hammurabis lag, den babyloniska lagen från cirka 1772 f. Kr., utförliga bestämmelser om ersättning för personskada. Bestämmelserna var avsedda att straffa den person som orsakade skadan och samtidigt säkerställa att ersättning utgick till den skadelidande eller dennes familj. ( 24 ) Den tidiga romarrätten följde samma principer. Således reglerade de tolv tavlornas lag, som tillkom mellan år 451–449 f. Kr., olika typer av ersättning för personskador som skulle utgå till de skadelidande. Dessa principer förfinades ytterligare genom den senare lex Aquilia de Damno, som tillkom 286 f. Kr. Framför allt grundades en talan av den skadelidande mot den som orsakat skadan på en känsla av att vara kränkt och inte på ekonomisk förlust och den resulterande ersättningen kunde därför inte utgå endast för ekonomiska utlägg, utan också för själslig och kroppslig smärta och vånda. ( 25 )

42. Det är i detta läge inte nödvändigt att gå närmare in på den historiska bakgrunden till aktuella principer i den utomobligatoriska skadeståndsrätten. Min avsikt var endast att understryka att det alltsedan vår civilisations begynnelse har funnits en princip om att handlingar i strid med civilrättsliga regler kan ge upphov till skador som ska ersättas och som gick längre än bara förmögenhetsförlust eller ekonomisk skada. Detta var särskilt fallet om skadan var förknippad med fysiskt och psykiskt lidande.

43. Principen om ersättning för ideell skada har utvecklats över tiden och är numera en central princip som är allmänt erkänd. Tanken att en person som faller offer för en annan persons rättsstridiga handlande ska gottgöras för den skada han eller hon åsamkas, oavsett om skadan är av ekonomisk eller ideell art och oavsett om det är möjligt att fastställa ett objektivt ekonomiskt värde på skadan, är fast etablerad i dagens samhälle.

44. Aktuell praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) är ett bra exempel på detta. Europadomstolen utdömer normalt ersättning både för ”ekonomiska”och ”icke-ekonomiska” skador som en sökande har ådragit sig på grund av en överträdelse av dennes grundläggande rättigheter, bland annat med stöd av artikel 41 i Europakonventionen ( 26 ), varvid den ideella skadan ofta är större än den ekonomiska skadan. ( 27 )

45. Det skulle följaktligen vara besynnerligt om första, andra och tredje direktivet skulle ta hänsyn till situationer där medlemsstaterna hade rätt att föreskriva att försäkringsskyddet inte skulle omfatta en typ av skada som har ett erkänt skyddsintresse såväl i praktiskt taget alla existerande rättssystem, både på nationell och överstatlig nivå, som enligt allmänna internationella rättsprinciper.

46. Jag tycker dock att de termer som har använts i dessa direktiv är tillräckligt vida för att även omfatta ideell skada. I artikel 3.2 i det första direktivet föreskrivs att medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som är nödvändiga för att se till att försäkringsavtalet också omfattar varje ”förlust eller skada”som orsakas. ( 28 ) På samma sätt föreskrivs i artikel 1 i andra direktivet att den försäkring som anges i artikel 3.2 i första direktivet ”ska obligatoriskt omfatta både sakskador och personskador” Liknande terminologi har använts i artikel 1a i tredje direktivet.

47. Enligt min uppfattning innebär adjektivet ”varje”, som kvalificerar substantiven ”förlust eller skada” i artikel 3.2 i det första direktivet, i den engelska språkversionen, att dessa begrepp måste ges en vid tolkning. Även om ordet ”varje” saknas i samtliga andra språkversioner av bestämmelsen förefaller de vara skrivna i relativt allmänna ordalag.

48. Vidare har termen ”personskador” i artikel 1 i det andra direktivet och i artikel 1a i det tredje direktivet onekligen att göra både med offrets fysiska och psykiska integritet. ( 29 ) Varje intrång på denna integritet bör ersättas, oberoende av om den skadelidande har lidit ekonomisk skada till följd av olyckan. Liksom generaladvokaten Jääskinen har noterat i sina förslag till avgörande i målen Haasová och Drozdovs, förefaller en jämförelse av de olika språkversionerna av dessa bestämmelser samt förarbetena till framför allt andra direktivet stödja en sådan tolkning. ( 30 )

49. I detta sammanhang vill jag också anmärka att domstolen, när den ombetts klargöra liknande begrepp i annan unionsrättslig lagstiftning eller i internationella konventioner som unionen har tillträtt, konsekvent har valt en tolkning av begreppen som också omfattar ideell skada. ( 31 )

50. I domen i målet Leitner tolkade domstolen ordet ”skada”i artikel 5 i rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang ( 32 ) så att det även omfattade ideell skada. Domstolen utgick från en bokstavstolkning av bestämmelsen samt en teleologisk tolkning av direktivet. ( 33 ) I domen i målet Walz, ( 34 ) sökte den hänskjutande domstolen klarhet i huruvida begreppet ”skada” som ligger till grund för artikel 22.2 i konventionen om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter (nedan kallad Montrealkonventionen ( 35 )), i vilken föreskrivs en ansvarsbegränsning för flygtransportören för, bland annat, förlust av bagage, skulle tolkas så att de omfattade såväl ekonomisk som ideell skada. Domstolen prövade skadebegreppet mot bakgrund av allmän internationell rätt och besvarade frågan jakande. ( 36 ) I målet Sousa Rodríguez m.fl. ( 37 ) gjorde domstolen samma bedömning när den tolkade begreppet ”ytterligare kompensation”i artikel 12 i förordning (EG) nr 261/2004 ( 38 ) (nedan kallad reglerna om luftfartygspassagerares rättigheter). Domstolen angav att begreppet ”ytterligare kompensation” skulle tolkas så att det innebar att nationella domstolar kunde utdöma ersättning för skada som inkluderade ideell skada. ( 39 )

51. Det är riktigt att domstolen, i målet Veedfald ( 40 ) fann att tillverkarens skyldighet att ersätta de skadelidande för skada som orsakats av produkter med säkerhetsbrister i enlighet med artikel 1 i direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister ( 41 ) inte omfattade ideell skada ”för vilken ersättningsfrågan uteslutande skall avgöras enligt nationella bestämmelser”. ( 42 ) Till skillnad från de tidigare diskuterade målen innehåller dock direktiv 85/374 en uttrycklig regel om ideella skador. Det är till och med så att det i definitionen av ”skada” i artikel 9 i nämnda direktiv anges att ”[d]enna artikel [inte] berör nationella bestämmelser om ideell skada”.

52. Det förefaller därför som om såväl ordalydelsen i första, andra och tredje direktivet som domstolens tidigare avgöranden stöder en vid tolkning av begreppet ”skada”. Denna slutsats stöds vidare av tre ytterligare omständigheter.

53. För det första är en av målsättningarna med första, andra och tredje direktivet, i enlighet med det femte skälet i andra direktivet och det fjärde skälet i tredje direktivet, att de som lider skada på grund av en bilolycka ska tillförsäkras ”adekvat ersättning”och ”jämförbar behandling” oavsett var inom unionen skadan inträffar. ( 43 ) Om det skulle vara tillåtet för medlemsstaterna att förskriva att en sådan viktig typ av skada inte skulle omfattas av försäkring, skulle behandlingen av skadelidande i unionen knappast vara ”jämförbar”och ersättningen skulle inte alltid vara ”adekvat”. Beroende på var vägtrafikolyckan inträffade skulle den utdömda ersättningen skilja sig avsevärt till art och belopp.

54. För det andra skulle denna målsättning, i den utsträckning unionslagstiftarens avsikt var att skydda de som faller offer för bilolyckor som en särskilt sårbar grupp av personer ( 44 ) inte tjänas särskilt väl om vissa försäkringsgivare tilläts begränsa sina försäkringar till att endast täcka ekonomisk skada.

55. För det tredje skulle en sådan skillnad i behandling mellan olika försäkringsgivare kunna medföra negativa konsekvenser för den inre marknadens korrekta funktion. Faktum är att yrkanden om ersättning för ideell skada ofta framställs i mål om bilolyckor och i många fall kan involvera betydande belopp. En stor skillnad mellan olika försäkringsgivare inom olika delar av unionens inre marknad, i fråga om det civilrättsliga ansvar som dessa försäkringsgivare kan ådra sig, skulle kunna leda till en snedvridning av konkurrensen på försäkringsmarknaden. ( 45 )

ii) Begränsning av försäkringsgivarens solidariska ansvar

56. Med avseende på den andra möjliga överträdelsen som nämndes ovan i punkt 36 ska det anmärkas att det enligt rättspraxis är relativt klart att medlemsstater inte kan undanta eller begränsa försäkringsgivarnas ansvar för skada i en sådan utsträckning att ersättning för skadan (helt eller delvis) måste utkrävas från bilens förare eller ägare.

57. Det skulle innebära en begränsning av försäkringsskyddet som uppenbart strider mot principen att de som lider skada till följd av en trafikolycka ska ha rätt att enligt den obligatoriska motorfordonsförsäkringen få ersättning för alla sakskador och personskador som uppkommer med de belopp som fastställs i första, andra och tredje direktivet. ( 46 ) Som generaladvokat Mengozzi angav med avseende på direktiv 2009/103 ”grundar sig direktivet ... på tanken att försäkringsgivaren i princip alltid ska ersätta de skadelidande, såvida det inte är fråga om ett av de undantag som uttryckligen anges i direktivet”. ( 47 ) Detta uttalande är enligt min uppfattning också tillämpbart på första, andra och tredje direktivet. Det ska också tilläggas att dessa direktiv även grundar sig på tanken att försäkringsgivaren i princip ska ersätta de skadelidande till fullo inom begränsningarna och enligt förutsättningarna i första, andra och tredje direktivet.

58. Detta var i realiteten skälet till att Eftadomstolen, i målet Nguyen, fann att norska bestämmelser som innebar att skadelidande endast kunde utkräva ersättning för ideell skada från föraren och undantog sådan ersättning från den obligatoriska försäkringen inte var förenliga med första, andra och tredje direktivet. ( 48 )

iii) Det aktuella målet

59. Samtidigt verkar artikel 139 i privatförsäkringslagen inte strida mot skyldigheten att tillhandahålla försäkringsskydd enligt artikel 3.1 i första direktivet på något av ovannämnda sätt.

60. Å ena sidan är det uppenbart att artikel 139 i privatförsäkringslagen inte helt undantar ersättning för ideella skador som har orsakats av bilolyckor. Faktum är att det i punkt 2 i nämnda bestämmelse anges att de reglerade skadetyperna avser ”fysisk eller psykisk skada ... som har en negativ inverkan på den skadelidandes dagliga aktiviteter och sociala samvaro, oberoende av eventuella återverkningar på dennes förmåga att förvärva inkomster”.

61. Å andra sidan har den hänskjutande domstolen påpekat att det inte finns något stöd i nationell lagstiftning som den skadelidande kan åberopa för att utkräva ytterligare ersättning direkt från den försäkrade. Detta innebär att försäkringsskyddet speglar de relevanta bestämmelserna om skadeståndsansvar. Som den italienska regeringen bekräftade vid den muntliga förhandlingen är syftet med artikel 139 i privatförsäkringslagen endast att kvantifiera storleken på den ersättning som den skadelidande ska erhålla för ideell skada och inte att begränsa försäkringsgivarens ansvar gentemot personer som åsamkas skada på grund av bilolyckor och därigenom övervältra en del av ansvaret på den försäkrade. ( 49 )

62. Mot denna bakgrund är det min uppfattning att en bestämmelse som artikel 139 i privatförsäkringslagen inte strider mot skyldigheten att säkerställa att det finns försäkringsskydd enligt artikel 3.1 i första direktivet, såsom det har kompletterats genom andra och tredje direktivet.

b) Medför artikel 139 i privatförsäkringslagen att första, andra och tredje direktivet förlorar sin ändamålsenliga verkan?

i) Inledande anmärkningar

63. Nästa steg i min rättsliga bedömning i detta mål har att göra med frågan huruvida en bestämmelse som artikel 139 i privatförsäkringslagen medför att första, andra och tredje direktivet förlorar sin ändamålsenliga verkan, eftersom den innebär att en skadelidande inte har rätt till ersättning eller att denna rätt begränsas på ett oproportionerligt sätt.

64. Såsom nämnts ovan är det i själva verket så att de allmänna regler och principer som reglerar försäkringsgivarnas ansvar, liksom storleken på den ersättning som dessa ska betala, är frågor som regleras av nationell rätt. ( 50 ) Vidare anser jag det uppenbart att medlemsstaterna måste åtnjuta ett stort mått av skön på detta rättsområde.

65. Det ska erinras om att även om det finns vissa likheter, så kodifieras vissa aspekter av lagstiftningen avseende handlingar i strid med civilrättsliga regler på mycket skilda sätt i de olika medlemsstaterna. De relevanta nationella rättsreglerna kan till och med grunda sig på en rad materiella och processrättsliga principer som skiljer sig från varandra, bland annat, beroende på varje lands rättshistoriska bakgrund. I detta sammanhang är det knappast nödvändigt att understryka det faktum att regler rörande handlande i strid med civilrättsliga principer är relativt centrala i medlemsstaternas civilrätt. Unionslagstiftaren har uttryckligen angett att det ankommer på medlemsstaterna att reglera dessa frågor och har medvetet valt att inte harmonisera lagstiftningen i detta avseende. Domstolen bör därför noga överväga följderna för dessa rättssystem som helhet när den avgör mål som har en inverkan på detta område.

66. Därför är det endast när skyldigheten att tillhandahålla ansvarsförsäkring för skador som orsakas av motorfordon, såsom anges i och säkerställs enligt första, andra och tredje direktivet, säkerställs teoretiskt men inte faktiskt, som de relevanta nationella bestämmelserna anses strida mot unionsrätten. Med andra ord utgör unionsrätten endast ett hinder mot att tillämpa nationella regler om skadeståndsskyldighet i fråga om vägtrafikolyckor i den utsträckning dessa äventyrar ändamålsenligheten hos den ordning som har etablerats genom direktiven i fråga.

ii) Det aktuella målet

67. Den fråga som den hänskjutande domstolen har ställt med avseende på artikel 139 i privatförsäkringslagen består väsentligen av tre delar – dels huruvida en medlemsstat har rätt att införa lagstadgade parametrar som är bindande för de nationella domstolarna när de avgör omfattningen av den skada som orsakats av bilolyckan, dels huruvida parametrarna i artikel 139 i privatförsäkringslagen leder till en oproportionerlig begränsning av den ersättning som ska utgå till de skadelidande och dels om en oproportionerlig begränsning av sådan ersättning kan härröra från det faktum att den nationella domstolen, såsom påståtts, inte kan ta hänsyn till ”psykisk skada”.

68. Med avseende på den första rättsfrågan anser jag att den omständigheten att en medlemsstat, som Italien, har beslutat att införa lagstiftning som föreskriver bindande parametrar för beräkningen av den ideella skada som orsakas av bilolyckor inte i sig strider mot någon bestämmelse unionslagstiftningen.

69. Förvisso kunde den italienska lagstiftaren ha valt ett annat tillvägagångssätt och låtit de nationella domstolarna avgöra vilket belopp som ska utgå som ersättning för ideell skada mot bakgrund av den bevisning parterna har lagt fram och/eller efter en skälighetsbedömning. Detta var, såvitt jag förstår, det system som tillämpades i Italien innan privatförsäkringslagen infördes och som den hänskjutande domstolen tycks anse var att föredra.

70. Båda dessa lagstiftningsalternativ är dock enligt min uppfattning lika legitima med hänsyn till unionsrätten. Det råder ingen tvekan om att varken första, andra eller tredje direktivet föreskriver någon av dessa ordningar eller föredrar den ena framför den andra. Vidare verkar var och en av dessa ordningar ha sina fördelar.

71. Den främsta fördelen med att lämna det helt åt de nationella domstolarna att fastställa skadans omfattning är att de nationella domstolarna har möjlighet att beakta samtliga omständigheter och särskilda aspekter i ett mål. Det är således troligt att den ersättning som döms ut kommer att återspegla vad, som vid en given tidpunkt på en given plats, anses vara lämplig ersättning, i pengar räknat, för den skada som åsamkats den skadelidande.

72. Däremot kan andra fördelar uppnås med ett system med lagreglerade parametrar som de nationella domstolarna är skyldiga att tillämpa, även om det onekligen begränsar domstolarnas bestämmanderätt och därigenom inkräktar på deras möjlighet att fastställa det ersättningsbelopp som de finner skäligt mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet. Det kan exempelvis göra ersättningsnivåerna mer förutsägbara och därigenom förbättra rättssäkerheten och minska nödvändigheten att väcka talan i domstol. Av samma anledning kan det också göra det möjligt för försäkringsföretagen att mer precist uppskatta sin ekonomiska risk över tid. En sådan begräsning av de möjliga riskerna kan ha positiva följder för de försäkringspremier som bilägarna måste betala.

73. I detta hänseende delar jag Unipols och den italienska regeringens uppfattning att det finns ett oundgängligt och direkt förhållande mellan nivån på den ersättning som ska utgå för skada till följd av bilolyckor och nivån på försäkringspremierna. Följaktligen kan det vara ett legitimt politiskt val för en medlemsstat att slå fast och, i förekommande fall, i förväg begränsa det ekonomiska värde som ska tillskrivas ideell skada, i syfte att göra det möjligt för försäkringsföretagen att sänka sina premier till fördel för bilägarna som kollektiv.

74. Enligt min uppfattning ankommer det inte på domstolen att pröva politiska beslut som medlemsstaterna fattar på detta område. Domstolen kan endast hjälpa de nationella domstolarna så att de kan bedöma huruvida parametrarna i bestämmelser som artikel 139 i privatförsäkringslagen rent faktiskt leder till en oproportionerlig begränsning av den ersättning som ska utgå till de skadelidande.

75. Därmed ska jag övergå till den andra frågeställning som den hänskjutande domstolen har tagit upp.

76. I detta läge ska jag erkänna att det inte är en enkel uppgift att skapa en allmän regel eller princip för att pröva huruvida en viss storlek på utdömd ersättning är proportionerlig i förhållande till den skada som åsamkats, när målet är att gottgöra en typ av skada som – vilket angavs ovan – inte kan fastställas objektivt utifrån ett marknadsmässigt värde eller ett ekonomiskt substitut.

77. Den enda princip som står att finna i ordalydelsen i första, andra och tredje direktivet är att ersättningen ska vara ”adekvat”. I det femte skälet i andra direktivet föreskrivs att ”[d]en obligatoriska försäkringen skall ha en sådan omfattning, att utfallande ersättningsbelopp under alla omständigheter tillförsäkrar de skadelidande en adekvat ersättning, oavsett i vilken medlemsstat skadan inträffat”.

78. Vad som anses adekvat eller lämpligt i en medlemsstat är dock inte nödvändigtvis vad som anses adekvat eller lämpligt i en annan medlemsstat. Detta är i synnerhet tillämpligt med avseende på skadetyper som rör något av personligt värde för en person och som inte kan kvantifieras i termer av ekonomisk förlust.

79. Enligt min uppfattning kan frågan huruvida ersättning är adekvat i ett enskilt fall endast avgöras med hänsyn till det särskilda värde som den nationella rättsordningen åsätter individens påverkade intresse. Följaktligen är det relativt svårt för domstolen att bedöma huruvida den ersättning som ska utgå för ideell skada enligt en viss medlemsstats nationella rättsystem är adekvat.

80. Detta gäller än mer när den skada som den skadelidande åsamkats, liksom i förevarande fall, härrör från lindriga fysiska skador. I detta sammanhang vill jag upprepa att artikel 139 i privatförsäkringslagen endast reglerar storleken på den ersättning som ska utgå för ideell skada när det gäller vägtrafikolyckor som ger upphov till lindriga fysiska skador. Andra bestämmelser gäller i fråga om olyckor som ger upphov till allvarligare fysiska skador.

81. Under sådana omständigheter är det inte något i handlingarna i förevarande mål som tyder på att den ersättning som ska utgå på grundval av parametrarna i artikel 139 i privatförsäkringslagen inte är adekvat. De belopp som anges däri är definitivt inte obetydliga eller minimala. Den ersättning som Unipol, enligt den hänskjutande domstolen, redan har betalat till Enrico Petillo med tillämpning av den bestämmelsen, framstår inte för mig som obetydlig för den typ av skada som har beskrivits i begäran om förhandsavgörande.

82. Den hänskjutande domstolen har invänt mot det faktum att dessa parametrar skiljer sig från de som har utvecklats i de italienska domstolarnas praxis avseende utomobligatoriskt ansvar som inte avser bilolyckor. Detta är dock på sin höjd en fråga som ska avgöras enligt nationell rätt, till exempel med beaktande av likhetsprincipen.

83. Utomobligatoriskt ansvar kan uppkomma under särskilt vidsträckta och varierande omständigheter. Det finns ingen bestämmelse i första, andra eller tredje direktivet som, i princip, hindrar att nationella lagstiftare inför särskilda system för utomobligatoriskt ansvar som, exempelvis, har anpassats till det särskilda förhållande som råder i fråga om vägtrafikolyckor.

84. Av de skäl som anges i föregående avsnitt, kan jag inte se att en tillämpning av parametrarna i artikel 139 i privatförsäkringslagen skulle leda till en oproportionerlig begränsning av den ersättning som ska utgå till skadelidande på grund av bilolyckor.

85. Slutligen, med avseende på den tredje rättsfråga som den hänskjutande domstolen har tagit upp, rörande en påstådd underlåtelse att tillförsäkra att ”psykisk skada” ersätts, är det min uppfattning att även den frågan saknar relevans inom ramen för förevarande prövning.

86. Som jag förstår från den hänskjutande domstolens förklaringar, vilka den italienska regeringen och Unipol för övrigt bekräftade vid den muntliga förhandlingen, verkar det råda viss skiljaktighet mellan de italienska domstolarna om den exakta innebörden av artikel 139 i privatförsäkringslagen. Vissa nationella domstolar anser att ”psykisk skada”(ett begrepp som liknar vad som i vissa andra rättsordningar kallas ”sveda och verk”) inte omfattas av den ersättning som ska utgå enligt artikel 139 i privatförsäkringslagen. Detta får till följd att extra ersättning kan utdömas när förekomsten av denna ytterligare skada har styrkts av den skadelidande. Enligt en annan etablerad uppfattning har gottgörelse av ”psykisk skada”redan beaktats i den ersättning som föreskrivs i artikel 139 i privatförsäkringslagen, eftersom bestämmelsens ordalydelse hänvisar till ”fysisk eller psykisk skada ... som har en negativ inverkan på den skadelidandes dagliga aktiviteter och sociala samvaro, oberoende av eventuella återverkningar på dennes förmåga att förvärva inkomster”.

87. I detta avseende ska jag endast notera att den relevanta italienska lagstiftningen, oberoende av vad som är rätt tolkning av den nationella bestämmelsen (vilket det ankommer på de italienska domstolarna att avgöra) föreskriver att ersättning ska utgå för fysiska eller psykiska skador som har åsamkats personer som har fallit offer för en olycka, oavsett hur dessa skador kan komma att påverka personens förmåga att generera inkomst.

88. Således är den enda verkliga frågan, enligt min mening, huruvida den ersättningen kan anses ”adekvat”. Hur den skada som ska ersättas rubriceras enligt nationell rätt är ovidkommande i detta hänseende. Som nämndes ovan är det inte något som tyder på att artikel 139 i privatförsäkringslagen fastställer parametrar som leder till inadekvat ersättning för ideell skada.

89. Jag drar därför slutsatsen att en bestämmelse som artikel 139 i privatförsäkringslagen inte medför att första, andra och tredje direktivet förlorar sin ändamålsenliga verkan genom att vägra en skadelidande ersättning eller genom att nedsätta dennes ersättning på ett oproportionerligt sätt.

C – Prövning av den tidsmässiga tillämpningen (rationae temporis)

90. Jag vill slutligen tillägga att svaret på tolkningsfrågan skulle vara detsamma även om direktiv 2009/103 var tillämpligt i förevarande mål.

91. Nämnda direktiv kodifierar endast första, andra och tredje direktivet för att skapa klarhet och överskådlighet. ( 51 ) De i målet relevanta bestämmelserna i första, andra och tredje direktivet har inte heller ändrats i någon nämnvärd utsträckning.

92. Bland annat innehåller artikel 1 i direktiv 2009/103 en definition av ordet ”skadelidande”som är identisk med motsvarande definition i artikel 1 i första direktivet. Dessutom anges i artikel 3 i direktiv 2009/103 att både sakskador och personskador ska omfattas av obligatorisk försäkring, vilket redan framgår av artikel 1a i tredje direktivet. Slutligen anges i skäl 3 i direktiv 2009/103, vilket fastställs i artikel 3, att ”[f]örsäkringens omfattning och villkor även i fortsättningen faller inom medlemsstaternas behörighet”.

IV – Förslag till avgörande

93. Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen ska besvara den tolkningsfråga som ställts av Tribunale di Tivoli på följande sätt: Artikel 3 i rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet, artikel 1.1 i rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon och artikel 1a i det tredje direktivet 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon, ska tolkas så att de inte utgör hinder för nationella bestämmelser, såsom artikel 139 i lagstiftningsdekret nr 209 av den 7 september 2005 om privat försäkring, som fastställer kriterier för att beräkna den ersättning som försäkringsgivaren ska betala till en skadelidande för ideell skada som har orsakats av bilolycka.

( 1 ) Originalspråk: engelska.

( 2 ) Se meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén – Mot ett europeiskt område för trafiksäkerhet: politiska riktlinjer för trafiksäkerhet 2011–2020, KOM(2010) 389 slutlig, s. 2.

( 3 ) EGT L 103, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 111, i ändrad lydelse.

( 4 ) EGT L 8, 1984, s. 17; svensk specialutgåva, område 6, volym 7, s. 90, i ändrad lydelse.

( 5 ) EGT L 129, 1990, s. 33; svensk specialutgåva, område 13, volym 19, s. 189, i ändrad lydelse.

( 6 ) EGT L 263, s. 11.

( 7 ) GURI nr 239 av den 13 oktober 2005, ordinarie tillägg nr 163.

( 8 ) Se, exempelvis, dom av den 18 juli 2007 i mål C-119/05, Lucchini (REG 2007, s. I-6199), punkterna 43 och 44 och där angiven rättspraxis, samt av den 25 oktober 2011 i de förenade målen C‑509/09 och C‑161/10, eDate Advertising och Martinez (REU 2011, s. I‑10269), punkterna 32 och 33 och där angiven rättspraxis.

( 9 ) Se, exempelvis, dom av den 10 juli 1997 i mål C-261/95, Palmisani (REG 1997. s. I‑4025), punkt 20 och av den 5 oktober 2006 i de förenade målen C-290/05 och C-333/05, Nádasdi och Németh (REG 2006, s. I-10115), punkt 32.

( 10 ) Se, särskilt, Corte Costituzionales dom i målet 233/2003 (GURI 16/07/2003) och dom nr 8827 och nr 8828 från Corte di Cassazione.

( 11 ) Se artikel 139.3 i privatförsäkringslagen.

( 12 ) Se, bland annat, dom av den 9 juni 2011 i mål C‑409/09, Ambrósio Lavrador och Cândida Olival Ferreira Bonifácio (REU 2011, s. I‑4955), punkt 23 och där angiven rättspraxis samt av den 1 december 2011 i mål C‑442/10, Churchill Insurance Company Limited och Evans (REU 2011, s. I‑12639), punkt 27 och där angiven rättspraxis.

( 13 ) Se, bland andra, dom av den 17 mars 2011 i mål C‑484/09, Carvalho Ferreira Santos (REU 2011, s. I‑1821), punkt 32 och av den 23 oktober 2012 i mål C‑300/10, Marques Almeida, punkt 29.

( 14 ) Domen i målet Marques Almeida, punkt 28, i målet Carvalho Ferreira Santos, punkt 31 och i målet Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 25.

( 15 ) Dom av den 14 september 2000 i mål C‑348/98, Mendes Ferreira och Delgado Correia Ferreira (REU 2000, s. I‑6711), punkt 29, och av den 19 april 2007 i mål C-356/05, Farrell (REG 2007, s. I-3067), punkt 33.

( 16 ) Se, exempelvis, domen i målet Churchill Insurance Company Limited och Evans, punkt 28, och domen i målet Marques Almeida, punkt 27.

( 17 ) Se, exempelvis, domen i målet Marques Almeida, punkt 31, och i målet Ambrósio Lavrador och Olival Ferreira Bonifácio, punkt 28.

( 18 ) Ambrósio Lavrador and Olival Ferreira Bonifácio, punkt 29.

( 19 ) Se dom av den 30 juni 2005 i mål C-537/03, Candolin m.fl., REG 20045, s. I-5745, punkterna 29, 30 och 35, och Farrell, punkt 35.

( 20 ) Jfr Horton Rogers, W. V. (red.), Damages for Non-Pecuniary Loss in a Comparative Perspective, European Centre of Tort and Insurance Law, Springer Verlag, Wien New York: 2001, s. 246.

( 21 ) En bra översikt finns i Horton Rogers, W. V., anfört arbete, och Bona, M., och Mead, P., Personal Injury Compensation in Europe, Kluwer Law, Deventer 2003.

( 22 ) Se, exempelvis, dom av den 22 december 2008 i mål C-198/07, P Gordon mot kommissionen (REG 2008, s. I-10701), punkterna 19 och 60, av den 16 juli 2009 i mål C-481/07, P SELEX Sistemi Integrati mot kommissionen (REG 2009, s., I‑127), punkt 38, och av den 28 maj 2013 i mål C‑239/12, P Abdulrahim mot kommissionen och rådet, punkterna 72 och 76.

( 23 ) I den viktiga domen av den 13 september 1928 i målet Fabriken i Chorzow (CPJI, serie A, nr 17, s. 47) angav den Fasta mellanfolkliga domstolen att ”[d]en centrala principen i föreställningen om en rättsstridig handling – en princip som förefaller etablerad genom internationell praxis ... – är att gottgörelsen, så långt det är möjligt, ska undanröja alla följder av den rättsstridiga handlingen och återställa den situation som sannolikt skulle ha förelegat om handlingen inte hade ägt rum. ... Återställande i natura eller, om detta inte är möjligt, betalning av ett belopp som motsvarar det värde som återställande i natura skulle innebära och utdömande av skadestånd, i förekommande fall, för förlust som inte skulle täckas av återställande i natura eller betalning i stället för sådant återställande – dessa är de rättsprinciper som skulle tillämpas för att fastställa det ersättningsbelopp som ska utgå till följd av en handling i strid med internationell rätt”. Mer aktuellt föreskrivs i artikel 31.2 i förslaget till bestämmelser om statsansvar för internationellt rättsstridiga handlingar att ersättning för den personskada som orsakats ska täcka ”varje skada, oavsett om den är ekonomisk eller moralisk, som har orsakats av en stats internationellt rättsstridiga handling”.

( 24 ) Det är intressant att notera att Hammurabis lag också innehöll bestämmelser rörande vägtrafikolyckor, exempelvis 251 § som föreskrev att en ägare av boskap som dödade en fri man på vägen skulle betala en halv mina silver om han hade känt till att djuret hade en vild natur och varken hade bundit djuret eller kortat ner dess horn. Se Magnus, U.,”Compensation for Personal Injuries in a Comparative Perspective”, 39 (2000) Washburn Law Journal, s. 347–362, vid s. 348.

( 25 ) O’Connell, J. och Carpenter, K ”Payment for pain and suffering through history”, (1983) Insurance Counsel Journal, s. 411–417, vid s. 411.

( 26 ) Den bestämmelsen, som har rubriken ”Skälig gottgörelse”föreskriver följande: ”Om domstolen finner att ett brott mot konventionen eller protokollen till denna ägt rum och om den berörda höga fördragsslutande partens nationella rätt endast till en del medger att gottgörelse lämnas, skall domstolen, om så anses nödvändigt, tillerkänna den förfördelade parten skälig gottgörelse.”

( 27 ) Se, exempelvis, Europadomstolens dom av den 24 februari 1995 i målet McMichael mot Förenade kungariket, serie A nr 307-B, (1995) 20 E.H.R.R. 205, och av den 29 mars 2006 i målet Riccardi Pizzati mot Italien, [GC], nr 62361/00.

( 28 ) Se även definitionen av ”skadelidande” i artikel 1 i första direktivet.

( 29 ) Se, för ett motsvarande synsätt, generaladvokaten Tizzanos förslag till avgörande i målet C-168/00, Leitner (REG 2002, s. I-2631), punkt 30.

( 30 ) Generaladvokat Niilo Jääskinens förslag till avgörande i mål C‑22/12, Haasová och i mål C‑277/12, Drozdovs, som ännu inte har avgjorts av domstolen, punkterna 73 respektive 89–91.

( 31 ) De målen rörde visserligen lagstiftning som inte är helt jämförbar med första, andra och tredje direktivet, såtillvida att ersättningsbeloppet för ideell skada som kan förekomma enligt den lagstiftningen generellt sett är lägre än det belopp som kan utkrävas i samband med en vägtrafikolycka. Alla dessa avgöranden har dock det gemensamt att domstolen erkände principen att ”skada”även omfattar ”ideell skada”. Jag anser att domstolens resonemang i dessa avgöranden, med vederbörliga ändringar, kan vara relevant även i förevarande mål.

( 32 ) EGT L 158, s. 59; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 53.

( 33 ) Domen i målet Leitner, punkterna 19– 24.

( 34 ) Dom av den 6 maj 2010 i mål C‑63/09, Walz (REU 2010, s. I‑4239).

( 35 ) Undertecknades av dåvarande Europeiska gemenskapen den 9 december 1999 och antogs av rådet genom beslut av den 5 april 2001 om Europeiska gemenskapens ingående av konventionen om vissa enhetliga regler för internationell lufttrafik (EGT L 194, 2001, s. 38).

( 36 ) Domen i målet Walz, punkterna 17–39.

( 37 ) Dom av den 13 oktober 2011 i mål C-83/10, Sousa Rodríguez m.fl. (REU 2011, s. I‑9469).

( 38 ) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 261/2004 av den 11 februari 2004 om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar och om upphävande av förordning (EEG) nr 295/91 (EUT L 46, s. 1), i ändrad lydelse.

( 39 ) Sousa Rodriguez m.fl., punkterna 36–46.

( 40 ) Dom av den 10 maj 2001 i mål C-203/99, Veedfald (REG 2001, s. I-3569).

( 41 ) EUT L 210, s. 29, i ändrad lydelse.

( 42 ) Domen i målet Veedfald, punkt 27.

( 43 ) Se även i fotnot 12 ovan nämnd rättspraxis.

( 44 ) Se det femte skälet i tredje direktivet. Se även generaladvokat Trstenjaks förslag till avgörande i målet Carvalho Ferreira Santos, punkt 66, och generaladvokat Stix-Hackls förslag till avgörande i målet Farrell, punkterna 52 och 53.

( 45 ) I detta avseende ska erinras om att första, andra och tredje direktivet antogs på grundval av antingen vad som nu utgör artikel 114 FEUF eller vad som nu utgör artikel 115 FEUF, vilka tillåter tillnärmning av nationell lagstiftning som inverkar på den inre marknadens upprättande eller funktion.

( 46 ) Se dom av den 28 mars 1996 i mål C-129/94, Ruiz Bernáldez (REG 1996, s. I-1829), punkt 18.

( 47 ) Förslag till avgörande av generaladvokat Mengozzi i målet Churchill Insurance Company Limited och Evans, punkt 50.

( 48 ) Dom av den 20 juni 2008 i mål E-8/07 Celina Nguyen mot Staten genom Justis- og politidepartementet, särskilt punkterna 3, 4 och 19–29. Avgörandet är tillgängligt på URL http://www.eftacourt.int. En sammanfattning av avgörandet har publicerats i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (EGT C 263, s. 4).

( 49 ) För fullständighetens skull vill jag påpeka att Unipol och kommissionen föreslog en annan tolkning av den relevanta italienska lagstiftningen som inte uteslöt att personer som lidit skada på grund av bilolyckor kunde väcka talan om utomobligatoriskt skadestånd enbart mot föraren med stöd av artiklarna 2043 och 2059 i den italienska civillagen för den eventuella skada som överskrider det som erkänns enligt artikel 139 i privatförsäkringslagen. I avsaknad av mer ingående faktiska uppgifter om detta kan jag dock inte se något skäl för domstolen att frångå sin enhetliga praxis enligt vilken ”det inte ankommer på domstolen att inom ramen för en begäran om förhandsavgörande uttala sig om tolkningen av bestämmelser i nationell lagstiftning och avgöra huruvida den nationella domstolens tolkning av den nationella rätten är riktig. Det ankommer nämligen på domstolen att inom ramen för kompetensfördelningen mellan [unionsdomstolarna] och nationella domstolar beakta det faktiska och rättsliga sammanhang i vilket tolkningsfrågorna ställts, såsom det framställts i begäran om förhandsavgörande”. Se, bland många, dom av den 13 november 2003 i mål C-153/02, Neri (REG 2003, s. I-13555), punkterna 34 och 35, och av den 29 april 2004 i de förenade målen C-482/01 och C-493/01, Orfanopoulos och Oliveri (REG 2004, s. I-5257), punkt 42.

( 50 ) Se, särskilt, artikel 3.1 i första direktivet, andra skälet i andra direktivet samt artikel 1a och andra skälet i tredje direktivet. Se även i fotnot 13 ovan angiven rättspraxis.

( 51 ) Se skäl 1 i direktiv 2009/103.