Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Begäran om förhandsavgörande – Förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande – Villkor – Domstolens prövning ex officio

(Domstolens rättegångsregler artikel 104b första stycket)

2. Civilrättsligt samarbete – Behörighet, erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar – Förordning nr 2201/2003 – En med intyg försedd dom från ursprungsmedlemsstaten om återlämnande av ett barn som olovligt bortförts

(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 24; rådets förordning nr 2201/2003, artikel 42.2 första stycket a)

3. Civilrättsligt samarbete – Behörighet, erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar – Förordning nr 2201/2003 – En med intyg försedd dom från ursprungsmedlemsstaten om återlämnande av ett barn som olovligt bortförts

(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 24; rådets förordning nr 2201/2003, artikel 42)

Sammanfattning

1. Domstolen handlägger mål som gäller bortförande av barn enligt förfarandet för brådskande mål, bland annat när det – med hänsyn till separationen mellan barnet och den förälder som tidigare har tillerkänts vårdnaden, även om vårdnaden tillerkänts interimistiskt – finns en risk för att förhållandet mellan barnet och denna förälder förändras eller störs, och för att barnet skadas psykiskt.

När ett barn levt åtskilt från sin far sedan mer än två år och det, på grund av avståndet och den spända relationen mellan barnets föräldrar, finns en allvarlig och konkret risk för att barnet och dess far inte kommer att ha någon kontakt under den tid som målet vid den hänskjutande domstolen pågår, kan domstolen besluta om att handlägga begäran om förhandsavgörande enligt förfarandet för brådskande mål, eftersom en handläggning av begäran enligt det ordinära förfarandet skulle innebära att förhållandet mellan föräldern och barnet riskerade att skadas allvarligt eller till och med irreparabelt. En handläggning enligt det ordinära förfarandet skulle dessutom kunna äventyra barnets integration i familjekretsen och den sociala miljön för det fall det skulle återvända till den plats där det bodde före bortförandet.

(se punkterna 39–41)

2. I enlighet med vad som föreskrivs i artikel 24 i stadgan om de grundläggande rättigheterna och artikel 42.2 första stycket a i förordning nr 2201/2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning nr 1347/2000, innebär barnets rätt att komma till tals inte ett krav på att barnet hörs vid domstolen i ursprungsmedlemsstaten, utan på att barnet ska få tillgång till de rättsliga förfaranden och villkor som är nödvändiga för att det fritt ska kunna uttrycka sina åsikter och på att dessa åsikter tas upp av domstolen. Även om det varken i artikel 24 i stadgan om de grundläggande rättigheterna eller i artikel 42.2 första stycket a i förordning nr 2201/2003 föreskrivs en ovillkorlig skyldighet för domstolen i ursprungsmedlemsstaten att låta barnet komma till tals genom ett hörande, och domstolen således lämnas ett visst utrymme för eget skön, innebär dessa bestämmelser, annorlunda uttryckt, att den domstolen, när den bestämt sig för att höra barnet, med beaktande av barnets bästa och omständigheterna i det enskilda fallet, ska vidta alla nödvändiga åtgärder med avseende på ett sådant hörande i syfte att ge bestämmelserna ändamålsenlig verkan, genom att erbjuda barnet en verklig och faktisk möjlighet att komma till tals. I samma syfte ska domstolen i ursprungsmedlemsstaten, i möjligaste mån och alltid med beaktande av barnets bästa, använda dels alla de medel som den har till sitt förfogande enligt nationell processrätt, dels de instrument som finns att tillgå inom ramen för internationellt rättsligt samarbete, inklusive, i förekommande fall, de instrument som avses i förordning nr 1206/2001 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur.

(se punkterna 65–67)

3. När en dom om återlämnande av ett barn som olovligt bortförts har meddelats utan att barnet har fått möjlighet att komma till tals, kan den behöriga domstolen i den verkställande medlemsstaten inte invända mot verkställigheten av en med intyg försedd dom om återlämnande av ett barn som olovligen kvarhållits, med hänvisning till att den domstol i ursprungsmedlemsstaten som har meddelat domen har åsidosatt artikel 42 i rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000, tolkad i enlighet med artikel 24 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, eftersom det endast är domstolarna i ursprungsmedlemsstaten som är behöriga att avgöra huruvida ett sådant åsidosättande föreligger.

Systemet för erkännande och verkställighet av domar som meddelats i en medlemsstat grundar sig nämligen på principen om ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna vad gäller förmågan för de nationella rättsordningarna att säkerställa ett likvärdigt och verksamt skydd för de grundläggande rättigheter som erkänns i unionsrätten och särskilt i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Det är alltså i detta sammanhang i ursprungsmedlemsstatens rättsordning som de berörda parterna kan angripa lagenligheten av en dom som har försetts med ett intyg i enlighet med artikel 42 i förordning nr 2201/2003.

(se punkterna 70, 71 och 75 samt domslutet)