Förslag till avgörande av generaladvokat Lenz föredraget den 20 september 1995. - Union royale belge des sociétés de football association ASBL mot Jean-Marc Bosman, Royal club liégeois SA mot Jean-Marc Bosman m.fl. och Union des associations européennes de football (UEFA) mot Jean-Marc Bosman. - Begäran om förhandsavgörande: Cour d'appel de Liège - Belgien. - Fri rörlighet för arbetstagare - Konkurrensregler tillämpliga på företag - Professionella fotbollsspelare - Idrottsregler som rör spelarövergångar genom vilka den nya föreningen åläggs att betala ersättning till den tidigare föreningen - Begränsning av antalet spelare som är medborgare i andra medlemsstater som får delta i matcher. - Mål C-415/93.



Rättsfallssamling 1995 s. I-04921



Generaladvokatens förslag till avgörande

A - Inledning

I - Problemställning

1 I den aktuella begäran om förhandsavgörande ställer Cour d'appel de Liège två frågor som rör förenligheten med gemenskapsrätten av vissa bestämmelser som gäller för fotboll. Det rör sig för det första om de bestämmelser som gör det möjligt för en fotbollsförening att kräva betalning av ett visst penningbelopp ("övergångssumma") för det fall att en spelare som har kontrakt med denna förening går över till en annan förening efter utgången av detta kontrakt. För det andra avser den framlagda begäran de regler i vilka utländska fotbollsspelares möjlighet att delta i olika tävlingar begränsas ("utlänningsklausuler").

2 I det följande är avsikten att härnäst beskriva de sakförhållanden som ligger till grund för förfarandet vid den nationella domstolen och de regler vilkas förenlighet med gemenskapsrätten det rör sig om i detta fall. Eftersom sakförhållandena i det vid Cour d'appel de Liège anhängiga förfarandet endast kan förstås mot bakgrund av dessa bestämmelser, är det ändamålsenligt att börja med dessa bestämmelser.

II - Fotbollens organisation

3 De regler som skall behandlas här har utfärdats av privata förbund. Såsom det kommer att visas har den nationella lagstiftaren hittills endast i få medlemsstater utfärdat föreskrifter som har betydelse för föreliggande fall. Eftersom dessa förbunds regler griper in i varandra och är mer eller mindre samordnade, är det för att förstå dem nödvändigt att först erinra om fotbollens organisation.

4 Organiserad fotboll utövas av föreningar, som har slutit sig samman till förbund. I varje medlemsstat finns det i regel ett enda förbund som arrangerar utövandet av fotboll på nationell nivå. I Belgien heter detta förbund ASBL Union royale belge des sociétés de football association (nedan kallat "URBSFA"). Förenade konungariket utgör ett undantag, där det av historiska skäl finns egna förbund för England, Wales, Skottland och Nordirland.

5 Dessa förbund är på det världsomfattande planet sammanslutna till Fédération internationale de football association ("FIFA"), som har sitt säte i Zürich i Schweiz.(1) Inom FIFA finns det flera sammanslutningar som omfattar förbunden i en viss världsdel. Till dessa hör Union des associations européennes de football ("UEFA"), till vilken de europeiska fotbollsförbunden är sammanslutna. Till UEFA hör - förutom de 18 förbunden från EG-medlemsstaterna - ett flertal andra förbund från europeiska stater. Sammanlagt har UEFA för närvarande ungefär 50 medlemmar. UEFA har bland annat till uppgift att arrangera såväl EM-tävlingar för landslag och Europacupen för nationella mästare, Europacupen för cupvinnare som UEFA-cupen för föreningslag.(2) Även UEFA har sitt säte i Schweiz.(3)

III - Reglerna för spelarövergång

1. Belgien

6 Enligt URBSFA:s förbundsstadga av år 1982 görs det åtskillnad mellan tre slags förhållanden: spelarnas förbundstillhörighet ("affiliation")(4), deras föreningstillhörighet ("affectation")(5) samt spelarlicens ("qualification"). Endast en spelberättigad spelare får delta i spel som förbundet arrangerar. En spelarlicens förutsätter att spelaren hör till såväl det belgiska förbundet som en belgisk förening. En spelarövergång definieras som ett förfarande genom vilket en spelare som tillhör förbundet byter sin föreningstillhörighet.(6) Denna definition omfattar därför i och för sig endast de fall i vilka övergången till en annan förening sker i Belgien, eftersom också spelarens förbundstillhörighet ändras vid övergång till en utländsk förening eller från utlandet till Belgien. För det fall att det sker en provisorisk spelarövergång hör spelaren fortfarande till sin tidigare förening, men erhåller likväl en spelarlicens för den nya föreningen.

7 I förbundsstadgan görs det åtskillnad mellan tre slags spelarövergångar, "tvingande spelarövergång" ("transfert imposé"), "fri spelarövergång", ("transfert libre") och "administrativ spelarövergång" ("transfert administratif").(7) För det fall att det företas en "transfert imposé" förutsätts spelarens och den nya föreningens samtycke, men inte den tidigare föreningens samtycke. För en "transfert libre" förutsätts samförstånd mellan spelaren och de båda inblandade föreningarna. "Transfert administratif" saknar betydelse för det aktuella förfarandet.(8)

8 I URBSFA:s förbundsstadga görs det åtskillnad mellan å ena sidan en amatörspelares övergång till en annan förening och å andra sidan en professionell spelares och en icke-amatörspelares övergång till en annan förening.(9) De regler som innehåller bestämmelser om spelarövergång som gäller för amatörspelare behöver inte förklaras närmare här. För att förstå det som följer är det likväl viktigt att en amatörspelare kan gå över till en annan förening genom en tvingande spelarövergång, varvid den nya föreningen skall betala en övergångssumma om högst 1 000 000 BFR.(10)

9 Reglerna för spelarövergång för professionella spelare och icke-amatörspelare kan beskrivas på följande sätt: Föreningarna sluter kontrakt med dessa spelare, där i synnerhet ersättningen och minimipremierna avtalas. Villkoren i dessa kontrakt förhandlas fram. I förbundsstadgan föreskrivs dock vissa minimibelopp. Till exempel är det månatliga fasta beloppet för en professionell spelare minst 30 000 BFR.(11) Alla dessa kontrakt, som kan löpa på mellan ett år och högst fem år(12), måste löpa ut den 30 juni(13). Före utgången av kontraktet - och närmare bestämt senast den 26 april ifrågavarande år - måste föreningen erbjuda spelaren ett nytt kontrakt. I annat fall kommer ifrågavarande spelare vad beträffar reglerna för spelarövergång att betraktas som en amatörspelare från och med den 1 maj.(14)

Spelaren har frihet att avböja detta erbjudande. Om han gör detta, kommer hans namn att tas upp i en övergångslista som skall tillställas URBSFA senast den 30 april.(15) De spelare vilkas namn är upptagna i denna lista har möjlighet till en tvingande spelarövergång mellan den 1 maj och den 31 maj. Det betyder att en spelarövergång sker även utan den tidigare föreningens samtycke, när den nya föreningen betalar den avtalade övergångssumman till den tidigare föreningen. Storleken på denna övergångssumma - som i URBSFA:s förbundsstadga av år 1982 betecknas som en utbildningsersättning ("indemnité de formation") - beräknas på så sätt att spelarens årliga bruttoinkomst multipliceras med en koefficient som är beroende av spelarens ålder och som är mellan 14 och 2 (för professionella spelare) respektive mellan 16 och 4 (för icke-amatörspelare).(16) För en professionell spelare som är mellan 25 och 26 år uppgår övergångssumman till exempel till tio gånger bruttoinkomsten.

Från och med den 1 juni till och med den 25 juni följer perioden för fria spelarövergångar.(17) Övergångssumman framförhandlas då fritt. En övergång till en ny förening kan visserligen ske endast när den tidigare och den nya föreningen har kommit överens om övergångssummans storlek.(18) Om summan inte betalas, hotas föreningen av sanktioner från förbundets sida.(19)

Om spelarövergången inte blir av, måste den förening till vilken spelaren hör erbjuda honom ett nytt kontrakt för en säsong på samma villkor som i april. Om spelaren avböjer detta erbjudande, kan föreningen fram till den 1 augusti vidta åtgärder för att sätta honom i karantän. Om föreningen inte gör det, blir spelaren automatiskt åter amatör.(20) Om det för det fall att spelaren satts i karantän inte heller under den efterföljande tiden sluts ett nytt kontrakt eller en spelarövergång görs, kan spelaren efter två säsonger, under vilka han inte får spela, gå över i egenskap av amatörspelare.(21)

10 Sedan den 1 januari 1993 tillämpar URBSFA ett nytt system för spelarövergång. Eftersom detta nya system dock i hög grad liknar de nyss beskrivna reglerna, skall endast några skillnader framhållas här. I de nya reglerna framhålls spelarens frihet att sluta kontrakt men samtidigt betonas att den nya föreningen måste betala en övergångssumma till den tidigare föreningen:

"Sans préjudice de la liberté contractuelle du joueur, le club acquéreur est tenu de verser une indemnité au dernier club d'affectation (Art. IV/61.4)."(22)

I den bestämmelse som citeras i denna föreskrift definieras övergångssumman som en betalning som utgör såväl ersättning för kostnaderna för spelarens utbildning och utveckling som kompensation för denna spelares kunnande och de kostnader som uppstår på grund av att han måste ersättas ("une indemnité compensant la formation, la promotion, le savoir-faire et le remplacement").

Som i de tidigare reglerna beräknas övergångssumman för det fall att det sker en tvingande spelarövergång på så sätt att man multiplicerar spelarens bruttoinkomst med en av spelarens ålder beroende viss koefficient.(23) Värdena har dock förändrats något. Således uppgår övergångssumman för en professionell spelare mellan 25 och 27 år i första divisionen numera till åtta gånger hans bruttoinkomst.

11 URBSFA:s förbundsstadga av år 1993 innehåller också föreskrifter för det fall att en spelare som hittills hört till ett utländskt förbund går över till en belgisk förening. I detta avseende hänvisas till FIFA:s motsvarande regler.(24) Ifrågavarande spelare kan ges spelarlicens i en belgisk förening först när URBSFA har fått ett internationellt representationsintyg, som har utfärdats av det förbund som spelaren önskar lämna. FIFA, som också självt kan ge ett motsvarande intyg, kan beordra förbundet att utfärda detta intyg. Under vissa förutsättningar kan URBSFA självt ställa ut ett provisoriskt intyg.(25)

2. UEFA:s bestämmelser

12 UEFA:s bestämmelser om spelarövergång som gällde vid tidpunkten för de händelser som ligger till grund för förfarandet vid Cour d'appel de Liège ingår i ett dokument med rubriken "Principerna för samarbetet mellan UEFA:s medlemsförbund och deras föreningar" (nedan kallat "UEFA:s stadga för spelarövergångar 1990"), som UEFA:s verkställande kommitté godkände den 24 maj 1990 och som enligt slutbestämmelsen trädde i kraft den 1 juli 1990.

13 Enligt dessa regler är spelaren efter utgången av sitt kontrakt fri att sluta ett nytt kontrakt med den förening han själv valt.(26) Den nya föreningen måste genast underrätta den tidigare föreningen om att kontrakt har undertecknats. Den tidigare föreningen måste omedelbart informera sitt nationella förbund. Detta måste då ofördröjligen utfärda det internationella representationsintyget.(27)

14 Den tidigare föreningen har dock rätt att få en utvecklings- eller utbildningsersättning från den nya föreningen ("indemnité de promotion ou de formation"). En utbildningsersättning skall betalas vid den första övergången till en annan förening. Vid varje vidare övergång skall en utvecklingsersättning betalas, som skall kompensera de framsteg som föreningen gjort möjliga för spelaren.(28) För det fall att det uppstår meningsskiljaktigheter mellan föreningarna fastställer en av UEFA bildad expertkommission med bindande verkan storleken på denna övergångssumma.(29) Detta sker genom att spelarens bruttoinkomst under föregående säsong inklusive andra inbetalningar multipliceras med en viss koefficient mellan 12 och 1, beroende på spelarens ålder. För en spelare som är mellan 25 och 26 år skall exempelvis en övergångssumma betalas som motsvarar detta belopp multiplicerat med åtta. Denna övergångssumma kan likväl inte överstiga 5 000 000 SFR.(30)

15 I artikel 16 i dessa föreskrifter återfinns följande regel:

"De ekonomiska förhållandena mellan de båda föreningarna avseende utbildnings- och/eller utvecklingsersättningen skall inte ha något inflytande på spelarens idrottsverksamhet. Spelaren kommer att vara fri att spela för den förening med vilken han har slutit det nya kontraktet."

16 I slutet av texten i UEFA:s stadga för spelarövergångar 1990 förklaras att det är önskvärt att principerna för de nationella regler som innehåller bestämmelser om spelarövergång vad gäller elitfotboll så snart som möjligt anpassas till de regler som återfinns i det aktuella dokumentet.

17 De principer som i UEFA:s stadga för spelarövergångar 1990 slagits fast för alla medlemmar av UEFA återfinns - vad beträffar gemenskapens territorium - i stor utsträckning redan i ett dokument med rubriken "Principes de collaboration entre les clubs de différentes Associations nationales des États-membres de la C.E.E.", som UEFA:s verkställande kommitté antog den 2 maj 1988.

18 Den 5 december 1991 antog UEFA en ny version av "Principerna för samarbetet mellan UEFA:s medlemsförbund och deras föreningar", som trädde i kraft den 1 juli 1992 (nedan kallat "UEFA:s stadga för spelarövergångar 1992"). Bestämmelserna om spelarövergång, som ingår i dessa regler, motsvarar i stor utsträckning UEFA:s stadga för spelarövergångar 1990. Skillnader finns likväl beträffande frågan om beräkningen av övergångssumman. I synnerhet förefaller dessa regler inte innehålla något maximibelopp för det fall att en professionell spelare går över till en annan förening.(31)

19 Dessa regler ersattes genom "UEFA:s stadga för fastställelse av en övergångsersättning" (nedan kallad "UEFA:s stadga för spelarövergångar 1993"), som UEFA utfärdade den 16 juni 1993 och som trädde i kraft den 1 augusti 1993. Dessa regler stöder sig på artikel 16 andra momentet i FIFA:s stadga beträffande fotbollsspelares status och spelarövergång, som skall behandlas nedan, i vilken det fastställs att "fotbollsspelares internationella övergång" skall regleras av denna FIFA:s stadga. Bestämmelserna i UEFA:s stadga för spelarövergångar 1993 reglerar "uteslutande förfarandet och sättet för beräkningen" av "utbildnings- och/eller utvecklingsersättningen enligt artikel 14 i FIFA:s stadga", och närmare bestämt endast för det fall att föreningarna inte kan komma överens om storleken av denna övergångssumma.(32)

I UEFA:s stadga för spelarövergångar 1993 bekräftas att en spelare är fri att sluta kontrakt med vilken förening han själv vill efter att hans kontrakt har löpt ut och att frågan om den övergångssumma som skall betalas inte får ha något inflytande på spelarens idrottsverksamhet. "Spelaren kommer att vara fri att spela för den förening med vilken han har slutit det nya kontraktet."(33)

Såsom redan i de tidigare reglerna fastställs i UEFA:s stadga för spelarövergångar 1993 att storleken av övergångssumman i tvistiga fall skall fastställas av en kommission, som i detta syfte multiplicerar spelarens bruttoinkomst med en av spelarens ålder beroende koefficient på mellan 12 och 0(34). Beräkningsgrunden förefaller att vara snävare än i de tidigare reglerna.(35)

3. FIFA:s bestämmelser

20 FIFA:s bestämmelser om spelarövergång som gällde år 1990 återfinns i en stadga som hade godkänts den 14 och den 15 november 1953 och som senast hade ändrats den 29 maj 1986 (nedan kallad "FIFA:s stadga 1986").

21 I denna stadga fastställs att det aktuella nationella förbundet skall besluta om sina spelares status och spelarlicens och att även övriga förbund och FIFA skall godkänna dessa beslut.(36)

Enligt artikel 14 första momentet i denna stadga kan en professionell spelare inte lämna sitt nationella förbund så länge han är bunden av sitt kontrakt och sin förenings, sin series eller sitt nationella förbunds stadga - hur stränga dessa än må vara. För en spelarövergång krävs därför att det tidigare nationella förbundet ger ett representationsintyg. I detta intygar det tidigare nationella förbundet att alla finansiella förpliktelser inklusive en eventuell övergångssumma har reglerats.(37) Inget nationellt förbund kan ge en spelare spelarlicens innan det har ett sådant intyg i sin besittning.(38)

22 Även FIFA har sedermera ändrat sina bestämmelser om spelarövergång. Den nya stadgan antogs av FIFA i april 1991 och reviderades i december 1991 och i december 1993. I föreliggande fall kommer endast den nya version som trädde i kraft den 1 januari 1994 (nedan kallad "FIFA:s stadga 1994") att undersökas.

23 I FIFA:s stadga 1994 regleras status och spelarlicens för de fotbollsspelare som "på grund av en spelarövergång byter nationellt förbund".(39) Sådana spelare kan endast ges licens att spela för en förening som hör till ett annat förbund när detta förbund är i besittning av "ett internationellt representationsintyg som det avträdande förbundet har utfärdat".(40) Endast det nya förbundet har rätt att yrka att representationsintyget utfärdas.(41) Utfärdandet av detta representationsintyg kan endast förvägras när ifrågavarande spelare "[inte] fullständigt har uppfyllt sina skyldigheter som följer av kontraktet gentemot sin tidigare förening" eller när det mellan den tidigare och den nya föreningen "i samband med spelarövergången finns en tvist som inte är av finansiell art".(42) FIFA kan förordna om att ett sådant representationsintyg skall utfärdas av ett förbund eller fälla ett avgörande som ersätter detta intyg. Om det tidigare förbundet inte utfärdar representationsintyget inom en frist av 60 dagar räknat från det att det nya förbundet påyrkat detta, kan det nya förbundet självt utfärda ett provisoriskt representationsintyg.(43)

24 Enligt artikel 14 första momentet i FIFA:s stadga 1994 har den tidigare föreningen rätt till en "utbildnings- och/eller utvecklingsersättning" när en spelare som inte är amatörspelare går över till en annan förening. Om en amatörspelare sluter kontrakt med en ny förening, genom vilket han förlorar sin status som amatörspelare, har hans tidigare förening rätt till en "utbildningsersättning".(44) Om de två föreningarna inte kan komma överens om övergångssummans storlek, skall tvisten underställas FIFA för avgörande.(45) I stadgan tillåts dock att sammanslutningar inom FIFA(46) utfärdar egna stadgar för biläggande av sådana tvister. I ett sådant fall har förbundet ensamt behörighet att avgöra motsvarande tvister mellan föreningar som har sitt säte inom förbundets territorium.(47) Som redan nämnts har UEFA utnyttjat denna möjlighet.(48)

25 I artikel 20 första momentet i FIFA:s stadga 1994 fastställs att tvister om övergångssummans storlek inte skall ha något inflytande på spelarens idrottsliga eller yrkesmässiga verksamhet. Vidare står det i bestämmelsen:

"Utfärdandet av det internationella representationsintyget skall inte heller vägras på sådana grunder. En spelare har därför rätt att spela för sin nya förening med vilken han har slutit kontrakt från den tidpunkt då representationsintyget har ankommit."

26 Enligt andra momentet i ingressen till FIFA:s stadga 1994 är iakttagandet "av de i kapitel I, II, III, VII, VIII och X fastslagna principerna" tvingande föreskrifter även på nationell nivå. Kapitel V, som har rubriken "Spelarövergångar mellan två förbund" och som omfattar artiklarna 12a-20, nämns inte. Enligt tredje momentet i ingressen är varje nationellt förbund skyldigt att organisera systemet för spelarövergångar inom förbundet genom att utfärda en stadga. Denna stadga skall innehålla "de tvingande föreskrifter som nämns i andra momentet, de principer som återges i de följande artiklarna samt bestämmelser om biläggande av tvister på grund av spelarövergångar inom förbundsstrukturen".

4. Bestämmelser i andra medlemsstater

27 För att bilden skall bli fullständig, finns det skäl att rikta blicken mot reglerna för spelarövergång i gemenskapens övriga medlemsstater. UEFA har på domstolens skriftliga förfrågan lagt fram de regler som enligt uppgift för närvarande gäller i de olika medlemsstaterna och även haft vänligheten att göra en sammanfattning av dessa. Det är varken möjligt eller ändamålsenligt att behandla alla dessa regler i det aktuella sammanhanget. Framställningen kommer därför att begränsas till några medlemsstater och också till de punkter som jag anser vara värda närmare uppmärksamhet. Det måste påpekas att följande framställning stöder sig uteslutande på de regelverk som UEFA har lagt fram och som företrädesvis avfattats på respektive nationellt språk. Det kan därför inte uteslutas att ett eller annat mindre fel kan ha insmugit sig i framställningen.

28 I sterrike ingår de motsvarande bestämmelserna i "Regulativ für die dem ÖFB angehörigen Vereine und Spieler" (Regler för föreningar och spelare inom Österrikiska fotbollsförbundet), som gäller sedan den 1 juli 1994. Enligt 25 § tredje momentet i dessa regler har den tidigare föreningen rätt att kräva en övergångsersättning vid övergång till en annan förening. Enligt 30 § första momentet i reglerna utgör denna övergångsersättning "en finansiell ersättning för den försämring av föreningens konkurrensläge som sker genom spelarens övergång. Dessutom omfattar övergångsersättningen också proportionella utbildningskostnader".

Enligt 30 § fjärde momentet i reglerna har föreningarnas tvister avseende denna övergångssumma "ingen inverkan på spelarens spelarlicens. Spelaren blir spelberättigad i den mottagande föreningen genom en anmälan i enlighet med bestämmelserna om detta".

Vad beträffar spelarövergångar till utlandet eller från utlandet gäller enligt 32 § femte momentet i reglerna "FIFA:s resp. UEFA:s motsvarande stadgar".

29 I Tyskland ingår bestämmelserna om spelarövergång huvudsakligen i Lizenzspielerstatut des Deutschen Fußballbundes (Tyska fotbollsförbundets stadga för professionella spelare) (nedan kallat "DFB"). Dessutom skall också DFB:s Spielordnung (spelregler) beaktas. Enligt 29 § punkt 1 i Lizenzspielerstatut skall en förening som skriver på ett kontrakt med en spelare från en annan förening betala en övergångsersättning till den tidigare föreningen. Kontraktets giltighet skall härvidlag "inte [få] göras beroende av en viss storlek på och/eller en överenskommelse om en övergångsersättning". Bestämmelserna om amatörspelares övergång till proffsföreningar är intressanta. Under säsongen 1994/95 var en förening i Bundesliga som skrev på ett kontrakt med en amatörspelare från en annan förening - som då blev en professionell spelare - tvungen att betala en övergångssumma på 100 000 DM. En förening i 2. Bundesliga behövde vid samma tidpunkt endast betala 45 000 DM för samma spelare. Denna övergångssumma skall fördelas mellan de föreningar i vilka ifrågavarande spelare hade spelarlicens under de sju senaste åren före övergången till en annan förening.(49)

Vid en övergång till en utländsk förening har den tidigare föreningen rätt till en "utbildnings- och utvecklingsersättning".(50) Om en övergång sker till andra förbund inom gemenskapen "gäller UEFA:s regler för betalningen av en utbildnings- och utvecklingsersättning" i sin vid varje tillfälle giltiga version.(51)

30 För Danmarks del har UEFA presenterat det danska fotbollsförbundets standardkontrakt för kontrakt med fotbollsspelare. I avsnitt 3 i detta kontrakt finns bestämmelserna för övergång av kontraktspelare. En övergångssumma synes endast behöva betalas när kontraktspelaren går över till en förening i den danska superliga eller till utlandet.(52) Vid en övergång till en förening i den danska superliga beräknas övergångssumman på grundval av spelarens bruttoinkomst, som multipliceras med en koefficient på mellan 0 och 3 som beror på spelarens ålder och inkomst. För spelare på mellan 25 och 27 år tillämpas till exempel koefficienten 0,80 på de första 100 000 DKR av bruttoinkomsten, 1,60 på den bruttoinkomst som överstiger 100 000 DKR men inte uppgår till 200 000 DKR och 2,40 för den övriga inkomsten.(53) Vid en övergång till en utländsk förening beräknas övergångssumman däremot på så sätt att spelarens bruttoinkomst multipliceras med en enhetlig koefficient på mellan 12 och 1. Beträffande en spelare på mellan 25 och 27 år är denna koefficient 8.(54)

Under sammanträdet vid domstolen har Danmarks företrädare emellertid förklarat att en lag om avskaffandet av övergångssumman förbereds.

31 I Spanien fastställs i Real Decreto (kungligt dekret) nr 1006/1985 av den 26 juni 1985 att en övergångssumma ("una compensación por preparación o formación") - som står i proportion till ett kollektivavtal - kan krävas vid övergång till en annan förening.(55) UEFA har presenterat ett motsvarande kollektivavtal som enligt artikel 4 skulle gälla från och med den 1 juni 1992 till och med den 30 maj 1995. Enligt artikel 18 i denna överenskommelse om tariffer skall vid en spelarövergång en övergångssumma betalas när ifrågavarande spelare och det fastställda priset upptas i en övergångslista. Professionella spelare som är 25 år eller äldre kan inte tas upp i denna lista. Dessa spelare kan därför gå över till en annan förening i Spanien(56) utan att en övergångssumma behöver betalas.

Enligt artikel 21 i detta kollektivavtal har spelaren vid en övergång rätt till 15 procent av övergångssumman.

32 I Frankrike återfinns de relevanta bestämmelserna i "Charte du Football Professionnel". Kapitel 4 i avsnitt III i detta regelverk befattar sig med de professionella fotbollsspelarnas status.

I artikel 15 första och andra momentet i detta kapitel fastställs:

"1. Varje gång en spelare går över till en annan förening från den förening med vilken han undertecknat sitt första proffskontrakt har förstnämnda förening (utbildningsföreningen) rätt till en utbildningsersättning.

2. Den tidigare föreningen har rätt till utbildningsersättning när

- denna förening har gett spelaren utbildning som 'stagiaire' som har varat i minst en säsong,

- denna utbildning har genomförts i ett godkänt center för fotbollsutbildning."(57)

Storleken på denna utbildningsersättning motsvarar grundersättningen eller en del av den, alltefter utbildningens längd. Grundersättningen motsvarar i princip spelarens bruttolön under de två senaste åren. Om utbildningen har pågått under mer än tre säsonger, skall hela grundersättningen betalas; om utbildningen endast omfattat en säsong, uppgår övergångssumman endast till 10 procent av detta belopp.(58)

En övergångssumma skall därför endast betalas vid den första spelarövergången och även då endast när nämnda villkor är uppfyllda. Frånsett dessa fall skall därför ingen övergångssumma betalas vid övergång till en annan förening inom Frankrike.

33 Om en övergång sker till en utländsk förening fördubblas enligt artikel 18 i detta kapitel den övergångssumma som skall betalas enligt artikel 15.

34 I Grekland är fotbollsspelare - enligt UEFA:s uppgifter - enligt artikel 29 första momentet i lag nr 1958 av den 5 augusti 1991 fria att ansluta sig till en ny förening när deras tidigare kontrakt löper ut utan att någon övergångssumma betalas. I artikel 29 tredje momentet tillåts dock att man i ett kontrakt mellan en förening och en fotbollsspelare slår fast att den senare endast kan lämna föreningen när han har betalat en viss summa till föreningen. Denna summa skall nämnas i kontraktet. I praktiken är det dock enligt UEFA:s uppgifter för det mesta den nya föreningen som står för detta belopp.

35 I Italien gäller lag nr 91 av den 23 mars 1981 för fotbollssporten (och för idrotten i allmänhet). Enligt artikel 6 i denna lag kan man vid en spelarövergång kräva en övergångssumma ("indemnità di preparazione e di promozione"), som mottagaren skall investera för idrottsändamål. Detaljerna för beräkningen regleras i det italienska fotbollsförbundets stadga som utfärdats med avseende på tillämpningen av denna lag.

36 Avslutningsvis skall även Nederländerna nämnas. Det framgår av artikel 49 första momentet a i den förbundsstadga som UEFA lagt fram, att när en spelare går över till en utländsk förening utfärdar det nederländska fotbollsförbundet det representationsintyg som avses "i artikel 12 i FIFA:s stadga" först när övergångssumman har betalats till den tidigare föreningen.(59)

IV - Utlänningsklausulerna

37 Från och med sextiotalet har många - men inte alla - fotbollsförbund infört bestämmelser som begränsar möjligheten att anställa spelare med utländsk nationalitet. Härvid skall man visserligen ta hänsyn till att ifrågavarande bestämmelser ibland grundas på en idrottsrättslig definition av nationalitet som inte endast är inriktad på nationaliteten som sådan utan också det förhållandet att en spelare redan har spelat en viss tid inom det nya förbundet tillmäts betydelse.(60)

38 Efter domstolens dom av den 14 juli 1976 i målet Donà(61) inleddes förhandlingar mellan de europeiska fotbollsförbunden och Europeiska gemenskapernas kommission. År 1978 förband sig UEFA gentemot kommissionen att avskaffa begränsningarna beträffande antalet utländska fotbollsspelare som en förening kan skriva kontrakt med försåvitt det rör sig om medborgare i medlemsstaterna. Därtill lovade UEFA att fastställa antalet sådana spelare som får delta i en match till två, varvid dessa begränsningar inte gäller för de spelare som i fem år har varit bosatta inom ifrågavarande förbunds territorium.

39 Efter vidare samtal med kommissionen utfärdade UEFA år 1991 "3+2"-regeln, enligt vilken antalet utländska spelare vilkas namn kan införas i laguppställningen inte kan fastställas till mindre än tre per lag plus två spelare som i fem år - varav tre år i juniorlagen - oavbrutet har spelat i ifrågavarande land.(62) Dessa regler skall i främsta rummet gälla för föreningarna i gemenskapens respektive medlemsstaters division 1 och utsträckas till att gälla för alla icke-amatörserier före slutet av säsongen 1996/97.

40 Eftersom det i dessa UEFA-bestämmelser endast handlar om en minimireglering, står det de enskilda förbunden fritt att tillåta flera utlänningar. Till exempel räknar det engelska förbundet inte spelare från Wales, Skottland, Nordirland och Irland som utlänningar. I Skottland finns det inga begränsningar av antalet utländska spelare.

41 "3+2"-regeln gäller också för de matcher med föreningslag som UEFA självt arrangerar.(63)

V - Sakförhållandena och förfarandet i målet vid de nationella domstolarna

42 Bosman är född år 1964 och är belgisk medborgare. Redan i unga år anslöt han sig till det belgiska fotbollsförbundet och började spela - först i ungdomslagen - i Standard Liège, en belgisk förening i division 1. År 1986 undertecknade han sitt första kontrakt med denna förening och blev därmed professionell spelare. I maj 1988 gick han mot en övergångssumma på 3 000 000 BFR över till den lokala rivalen SA Royal club liégeois (nedan kallad "RC Liège"), som också fram till utgången av förra säsongen spelade i den belgiska division 1. Det kontrakt med RC Liège som löpte ut den 30 maj 1990 garanterade Bosman en grundlön på 75 000 BFR brutto. Med premier och övriga tillägg uppgick Bosmans genomsnittliga månadslön till cirka 120 000 BFR.

43 I april 1990 föreslog RC Liège Bosman ett nytt kontrakt för en säsong, i vilket grundlönen hade sänkts till 30 000 BFR, det vill säga det minimibelopp som fastställs i URBSFA:s förbundsstadga. Bosman vägrade att underteckna detta kontrakt och fördes upp på övergångslistan. Storleken på övergångssumman för en tvingande spelarövergång fastställdes enligt förbundets tillämpliga bestämmelser till 11 743 000 BFR.

44 Eftersom ingen förening hade visat intresse för en tvingande spelarövergång, tog Bosman slutligen kontakt med en fransk förening, SA d'économie mixte sportive de l'union sportive du littoral de Dunkerque (nedan kallad "US Dunkerque"), som spelade i den franska division 2. Denna förening anställde Bosman genom ett kontrakt som slöts den 30 juli 1990 och i vilket garanterades en grundlön på omräknat drygt 90 000 BFR per månad. Redan den 27 juli 1990 hade US Dunkerque kommit överens med RC Liège om formaliteterna för den (provisoriska) spelarövergången. Enligt överenskommelsen skulle RC Liège överlåta spelaren till US Dunkerque för en säsong mot betalning av en ersättning på 1 200 000 BFR, som skulle betalas samtidigt med mottagandet av URBSFA:s representationsintyg. Tillika beviljades US Dunkerque en oåterkallelig option på spelarens slutliga övergång mot en summa på (ytterligare) 4 800 000 BFR. I båda kontrakten - kontraktet mellan Bosman och US Dunkerque och kontraktet mellan RC Liège och US Dunkerque - fanns dock ett hävningsvillkor, enligt vilket dessa skulle bli utan verkan om det belgiska förbundets representationsintyg inte hade ankommit till det franska fotbollsförbundet senast den 2 augusti. US Dunkerque synes ha utgått ifrån att detta förhållande skulle uppfyllas genom att redan den 3 augusti 1990 låta Bosman spela i en viktig match.

RC Liège underlät på grund av tvivel angående US Dunkerques betalningsförmåga att begära att URBSFA skulle utfärda representationsintyget, vilket ledde till att båda kontrakten upphörde att gälla. Redan den 31 juli satte RC Liège dessutom Bosman i karantän och hindrade honom därigenom först och främst att spela under den nya säsongen.

45 Bosman vände sig den 8 augusti 1990 med anledning av detta till Tribunal de première instance de Liège. Förutom huvudyrkandet framställde han ett yrkande om interimistiska åtgärder, som för det första avsåg att RC Liège och URBSFA skulle förpliktas att månatligen betala honom 100 000 BFR tills han funnit en ny arbetsgivare, för det andra att svarandena skulle förbjudas att begära eller uppbära något som helst belopp i samband med ny anställning och därigenom hindra hans möjligheter att bli anställd, och för det tredje att Tribunal de première instance de Liège skulle begära förhandsavgörande av domstolen. Med anledning av detta förordnade den nationella domstolen den 9 november 1990 att RC Liège tills vidare skulle betala ett månatligt belopp på 30 000 BFR till Bosman, beslutade i enlighet med yrkandet om vad svarandena skulle förbjudas att göra och begärde ett förhandsavgörande av domstolen beträffande frågan om förenligheten av systemet för spelarövergångar med artiklarna 3c och 48 i EEG-fördraget. Domstolen gav detta mål diarienummer C-340/90.

46 Efter besvär upphävde Cour d'appel de Liège detta beslut av Tribunal de première instance de Liège den 28 maj 1991 till den del det avsåg begäran om förhandsavgörande till domstolen. Cour d'appel de Liège fastställde emellertid att RC Liège var förpliktad att betala nämnda månatliga belopp till Bosman och ålade URBSFA och RC Liège att ställa Bosman till förfogande för varje förening som ville anlita hans tjänster utan att kräva ersättning av denna förening. Domstolen avskrev med anledning av detta mål C-340/90 genom ett beslut av den 19 juni 1991.

47 Det interimistiska förordnandet gjorde det möjligt för Bosman att i oktober 1990 bli anställd av den franska division 2-föreningen Saint-Quentin. Detta kontrakt sades emellertid upp efter slutet av den första säsongen. I februari 1992 undertecknade Bosman ett nytt kontrakt med föreningen Saint-Denis de la Réunion, som likaså sades upp senare. Efter ett längre sökande slöt Bosman den 14 maj 1993 ett kontrakt med Royal Olympic Club de Charleroi, som spelade i den belgiska division 3. Enligt den hänskjutande domstolen finns det tydliga indicier som stöder misstanken att Bosman - trots den rörelsefrihet som han fick genom det interimistiska förordnandet - var utsatt för en bojkott från alla europeiska föreningar som skulle ha kunnat anställa honom.

48 Vad beträffar huvudkäromålet, som även detta anhängiggjordes vid Tribunal de première instance de Liège den 8 augusti 1990, yrkade Bosman till en början att RC Liège skulle förpliktas att betala skadestånd till honom med ett belopp som preliminärt fastställdes till 30 000 000 BFR. Grunden för detta yrkande var för det första att svaranden hade överträtt sina avtalsrättsliga skyldigheter och för det andra att systemet för spelarövergångar var rättsstridigt. Den 3 juni 1991 intervenerade URBSFA i målet för att utverka en fastställelse av att dess bestämmelser och UEFA:s motsvarande bestämmelser var rättsenliga. Den 20 augusti 1991 väckte Bosman talan mot UEFA. Samtidigt väckte han talan mot UEFA om fastställelse av att UEFA:s stadga är ogiltig på grund av att den överträder artiklarna 48, 85 och 86 i EG-fördraget i den mån som den omfattar ett system för spelarövergångar enligt vilket en övergångssumma skall betalas när en spelare, vars kontrakt har löpt ut, går över till en annan förening samt i den mån spelarna från övriga medlemsstater inte jämställs med de inhemska spelarna vad avser tillträdet till nationella tävlingar. Tillika yrkade Bosman att UEFA skulle förpliktas att upphöra med sin praxis och inom två dygn upphäva de ogiltiga reglerna. Den 5 december väckte RC Liège talan mot US Dunkerque.

49 Den 9 april 1992 framställde Bosman nya yrkanden vid Tribunal de première instance de Liège, genom vilka han, förutom att han ändrade den ursprungliga talan mot RC Liège, väckte en särskild talan mot URBSFA och utvecklade de yrkanden han hade riktat mot UEFA. Därmed gick talan nu ut på att RC Liège, URBSFA och UEFA skulle förbjudas att hindra honom att fritt sluta kontrakt med en ny arbetsgivare och dömas att var för sig eller solidariskt ersätta honom med 11 368 350 BFR för den skada som inträffat sedan den 1 augusti 1990, med 11 743 000 BFR för den skada som vållats honom i hans karriär fram till den 9 november 1990 till följd av tillämpningen av systemet för spelarövergångar och att som rättegångskostnader preliminärt betala 1 BFR. Därjämte yrkade Bosman att URBSFA:s och UEFA:s regler för spelarövergång och utlänningsklausuler skulle förklaras icke tillämpliga på honom. Dessutom yrkade Bosman att en begäran om förhandsavgörande skulle tillställas domstolen.

50 Två förbund för professionella spelare - det franska Union nationale des footballeurs professionels (nedan kallat "UNFP") och det nederländska Vereniging van contractspelers (nedan kallat "VVCS") intervenerade i målet till stöd för Bosmans yrkanden.

51 I dom av den 11 juni 1992 avslog Tribunal de première instance de Liège UEFA:s invändning om att en talan mot UEFA måste väckas vid en schweizisk domstol och förklarade sig behörig att avgöra det mål som var anhängigt vid den. UNFP:s och VVCS:s intervention ansågs vara tillåten. Därutöver förklarade Tribunal de première instance de Liège att alla talan som hade väckts där kunde tas upp till prövning. Samtidigt fastställde Tribunal de première instance de Liège att RC Liège hade handlat rättsstridigt när den inte hade fullföljt Bosmans övergång till US Dunkerque och att föreningen måste ersätta de skador som uppkommit. RC Lièges talan mot US Dunkerque avslogs emellertid av Tribunal de première instance de Liège, eftersom den franska föreningens skuld inte hade visats. Slutligen tillställde Tribunal de première instance de Liège domstolen en begäran om förhandsavgörande, i vilken den senare tillfrågades om tolkningen av artiklarna 48, 85 och 86 i EG-fördraget med avseende på systemet för spelarövergångar. Detta mål diariefördes vid domstolen under nummer C-269/92.

52 Efter överklagande fastställde Cour d'appel de Liège genom dom av den 1 oktober 1993 den överklagade domen till den del interventionerna ansågs tillåtna, Tribunal de première instance de Liège var behörig och att målen kunde tas upp till prövning. Appellationsdomstolen delade också den uppfattning som Tribunal de première instance de Liège hävdade, att prövningen av de yrkanden som framställts mot RC Liège, URBSFA och UEFA även omfattade en prövning av rättsenligheten av systemet för spelarövergångar. Den begärde därför själv ett förhandsavgörande av domstolen. Domstolen avskrev med anledning härav mål C-269/92. På initiativ av Bosman kom överdomstolen dessutom fram till slutsatsen att även rättsenligheten av utlänningsklausulerna måste prövas, eftersom Bosmans talan i detta avseende grundades på artikel 18 i den belgiska Code judiciaire (lag om rättsväsendet), som gör det möjligt att väcka talan "för att avvärja ett förestående orättmätigt angrepp".

Däremot avvisade överdomstolen UEFA:s yrkande om att EG-domstolen skulle tillfrågas, om svaret på de ställda frågorna skulle utfalla annorlunda, om man i ett system för spelarövergångar skulle låta spelaren fritt spela för sin nya förening också när denna ännu inte hade betalat övergångssumman till den tidigare föreningen.

VI - De frågor som begäran om förhandsavgörande avser

53 Cour d'appel de Liège har begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande beträffande följande frågor:

Skall artiklarna 48, 85 och 86 i Romfördraget av den 25 mars 1957 tolkas på så sätt att de innebär förbud mot att

- en fotbollsförening kan kräva och uppbära betalning av en summa pengar i samband med att en av dess spelare, vars kontrakt har löpt ut, anställs av en ny förening, och att

- nationella och internationella idrottssammanslutningar eller idrottsförbund i sina respektive regler kan föreskriva bestämmelser genom vilka tillträdet till de tävlingar som de anordnar begränsas vad avser utländska spelare som är medborgare i någon av medlemsstaterna i Europeiska gemenskapen?

VII - Det fortsatta förfarandet och förfarandet vid domstolen

54 URBSFA anförde kassationsbesvär mot domen från Cour d'appel de Liège och yrkade att avgörandets rättsverkan skulle utvidgas till att omfatta RC Liège, UEFA och US Dunkerque. Cour de cassation avvisade den 30 mars 1995 dessa besvär och anförde samtidigt att yrkandena om utvidgande av domens rättsverkan därigenom kommit att sakna grund.(64)

55 Under förfarandet vid domstolen har Bosman, URBSFA, UEFA, den franska regeringen, den italienska regeringen samt kommissionen inlämnat skriftliga synpunkter. Dessa parter har också deltagit i sammanträdet i domstolen den 20 juni 1995. Med anledning av detta sammanträde har den danska regeringen och den tyska regeringen tagit ställning till begäran om förhandsavgörande.

B - Ställningstagande

I - Inledande anmärkningar

56 Det föreliggande målets betydelse är uppenbar. Svaret på frågan om systemet för spelarövergångar och utlänningsklausulerna är förenligt med gemenskapsrätten kommer på ett avgörande sätt att påverka den professionella fotbollens framtid inom gemenskapen.

57 Några sifferexempel kan vara tillräckliga för att visa betydelsen av systemet för spelarövergångar för dagens professionella fotboll. Enligt en undersökning som en engelsk revisionsbyrå gjort, betalade föreningarna i den engelska första ligan - Premier League - under säsongen 1992/93 nästan 51 miljoner UKL (enligt dåvarande växelkurs nära 62 miljoner ecu) i övergångssummor.(65) Enligt tidningsuppgifter betalade de 18 klubbarna i den italienska serie A - vad avser säsongen 1995/96 - över 96 miljoner DM (drygt 51 miljoner ecu) enbart för utländska spelare.(66) Den hittills dyraste spelarövergången i fotbollens historia skedde i Italien och kostade den nya föreningen en övergångssumma på omräknat cirka 19 miljoner ecu.(67)

Vad beträffar utlänningsklausulerna kan det hänvisas till att proffsföreningarna inom gemenskapen redan i dag anställer ett ansenligt antal spelare från andra medlemsstater och tredje land. Enligt de siffror som URBSFA har presenterat fanns det till exempel i början av säsongen 1993/94 i de 18 belgiska division 1-föreningarna 398 spelare med belgisk nationalitet och 175 utländska spelare, av vilka visserligen endast 61 betraktades som utlänningar i den mening som gjorde att utlänningsklausulen var tillämplig.(68) För det fall att domstolen förklarar att utlänningsklausulerna står i strid med gemenskapsrätten kan antalet fotbollsspelare från gemenskapen som förtjänar sina pengar i en förening i en annan medlemsstat förväntas öka ytterligare.

58 Olika slags regler för spelarövergång och utlänningsklausuler finns också inom andra idrotter som bedrivs inom gemenskapen. Domstolens avgörande kommer därför också att vara vägvisande för dessa områden.

59 De omständigheter som ligger till grund för förfarandet vid Cour d'appel de Liège inträffade för mer än fem år sedan. Sedan dess har flera domstolar handlagt detta fall. Domstolen har i detta sammanhang redan vid tre tillfällen fått motta begäran om förhandsavgörande, varvid de två första tillfällena - såsom redan omtalats - inte ledde till någon dom. Om domstolen inom ramen för det föreliggande förfarandet fattar ett avgörande i sak, så kommer förfarandet vid de nationella domstolarna inte att vara avslutat på länge. Den tidsrymd som en professionell fotbollsspelare disponerar över för att utöva sitt yrke är emellertid enligt all erfarenhet begränsad. Man bör därför anse att inte endast målets betydelse för fotbollen utan även Bosmans intressen kräver att det föreliggande målet avgörs så snabbt som möjligt. Denna tanke har varit vägledande vid förberedelsen av detta förslag till avgörande.

60 Det bör påpekas att den aktuella frågans räckvidd är begränsad, eftersom den inte omfattar fotbollen i dess helhet. Den första frågan i begäran om förhandsavgörande rör systemet för spelarövergångar, och avser en övergång av en spelare som har kontrakt med en förening. Denna fråga rör därför endast de spelare som spelar fotboll mot vederlag, det vill säga den betalda fotbollens område. Amatörfotbollens område omfattas således inte. Domstolen kommer därför inte heller att behöva avgöra om det är förenligt med gemenskapsrätten att kräva en övergångssumma när en spelare som hittills varit amatörspelare går över till en annan förening och undertecknar ett kontrakt som professionell spelare. Den andra av de frågor som begäran om förhandsavgörande avser är vid en första anblick mer omfattande och kunde vid en bokstavlig tolkning till och med förstås så att man därmed önskar en prövning av alla utlänningsklausulers förenlighet med gemenskapsrätten - oberoende av om det rör sig om den professionella idrottens område eller amatörområdet och möjligtvis även omfattande alla idrottsgrenar. Av beslutet om hänskjutande framgår dock att denna fråga endast avser utlänningsklausulerna inom den betalda fotbollen. Också alla parter som har tagit del i det aktuella förfarandet har med rätta utgått ifrån att den fråga som begäran om förhandsavgörande avser skall förstås på detta sätt.

61 För att rättfärdiga de bestämmelser som behandlas i det aktuella förfarandet har ifrågavarande förbund - förutom idrottsliga överväganden - även lagt fram ekonomiska överväganden. Alla dessa argument har diskuterats utförligt, i synnerhet av Bosman själv, men också av kommissionen och andra parter i förfarandet. Det bör - med hänsyn till det aktuella fallets betydelse - anses vara självklart att dessa argument skall prövas grundligt.

62 Utgången av detta förfarande intresserar ett stort antal av gemenskapens medborgare som är livligt intresserade av fotboll. Många utövar idrotten själva eller engagerar sig - ofta frivilligt - på andra sätt i sina föreningar. Kanske ett ännu större antal står fotbollen nära som åskådare och följer med intresse i synnerhet matcherna i proffsligorna. Just detta förpliktar domstolen och framför allt mig själv att pröva de aktuella frågorna på ett nyktert och fördomsfritt sätt.

II - Upptagande till prövning av de frågor som begäran om förhandsavgörande avser

1. Parternas synpunkter

63 Enligt UEFA:s åsikt skall de frågor som begäran om förhandsavgörande avser inte tas upp till prövning och skall därför inte besvaras av domstolen. Enligt UEFA:s förmenande misslyckades Bosmans övergång till US Dunkerque just därför att UEFA:s regler för spelarövergång - som borde ha tillämpats i detta fall - inte iakttogs. Om dess bestämmelser hade tillämpats, skulle spelarövergången ha ägt rum och någon rättegång inte ha behövt inledas. Med hänvisning till domstolens rättspraxis - som kommer att kommenteras närmare i fortsättningen - är UEFA av den åsikten att det med tanke på avgörandet av det förfarande som är anhängigt vid Cour d'appel de Liège inte är nödvändigt att besvara de hänskjutna frågorna. UEFA är därför mycket tveksamt till om den första av de frågor som begäran om förhandsavgörande avser kan tas upp till prövning. Den andra av de frågor som begäran om förhandsavgörande avser är däremot rent hypotetisk, eftersom Bosmans karriär aldrig har hindrats av utlänningsklausulerna. I det aktuella fallet rör det sig om ett konstruerat förfarande med politiska syften. De berörda parterna försöker nämligen förmå domstolen att ta ställning till om viss praxis som inte har något att göra med den faktiska rättegången är förenlig med gemenskapsrätten. Den hänskjutande domstolen har därför inte heller motiverat varför ett svar på den andra av de frågor som begäran om förhandsavgörande avser är nödvändigt med hänsyn till förfarandet vid den nationella domstolen.

Om domstolen likväl skulle besluta att helt eller delvis besvara de frågor som ställts, borde den i alla fall iaktta största möjliga noggrannhet, eftersom dessa frågor ifrågasätter fotbollens organisation som sådan.

64 URBSFA har i sina skriftliga synpunkter inte tagit ställning till upptagande till prövning av de frågor som begäran om förhandsavgörande avser. Under sammanträdet vid domstolen har URBSFA anfört att man i det aktuella fallet kan skilja mellan två förfaranden. Å ena sidan rör det sig om en tvist mellan Bosman och RC Liège. Denna kan lösas utan ett förhandsavgörande från domstolen. Å andra sidan föreligger det ett konstruerat förfarande som förs av några intresseföreningar för professionella spelare mot UEFA och URBSFA. URBSFA har vid detta tillfälle också hänvisat till beslutet från Cour de cassation i samband med förfarandet vid de nationella domstolarna. URBSFA har dessutom anfört att det är önskvärt att domstolen i samband med sin prövning tar hänsyn till detta beslut.

65 Också den franska, den italienska och den danska regeringen har ansett att utlänningsklausulerna inte har någon som helst betydelse för förfarandet vid den nationella domstolen. Rättegången rör enligt dem endast systemet för spelarövergångars tillåtlighet. Vad beträffar den andra frågan i begäran om förhandsavgörande rör det sig därför om en rent hypotetisk fråga. Den franska regeringen har dessutom bland annat hänvisat till att utlänningsklausulerna inte nämns i den talan som Bosman ursprungligen väckte.

Efter att flera parter under det muntliga förfarandet vid domstolen hade berört innehållet i det ovan nämnda beslutet av Cour de cassation, har den franska regeringens företrädare påpekat att det förefaller som om domstolen - på grund av detta beslut - inte längre skulle behöva besvara den andra av de frågor som begäran om förhandsavgörande avser, eftersom denna fråga eventuellt inte - eller inte längre - fanns till.

66 Kommissionen har i sina skriftliga synpunkter närmast varit av den åsikten att den andra av de frågor som begäran om förhandsavgörande avser bör avvisas, eftersom den är hypotetisk. Under det muntliga förfarandet vid domstolen har kommissonens företrädare förklarat att kommissionen har ändrat åsikt. Av dessa förklaringar kan man dra slutsatsen att kommissionen numera lutar åt att anse att också den andra frågan bör tas upp till prövning. Detta har dock inte sagts uttryckligen.

67 Bosman har uttryckligen förnekat att det i det aktuella fallet rör sig om ett konstruerat förfarande. Han har hänvisat till att den hänskjutande domstolen har bifallit de olika rättsmedel som han har anlitat, och det bland annat med stöd av artikel 18 i den belgiska Code judiciaire, i vilken en förebyggande talan tillåts för att avvärja en hotande svår skada. Enligt vad den hänskjutande domstolen har fastställt, krävs det därför - för att rättegången skall kunna avgöras - enligt de tillämpliga föreskrifterna i belgisk rätt att det prövas om systemet för spelarövergångar och utlänningsklausulerna är rättsenligt. Domstolen kan knappast ifrågasätta den tolkning av bestämmelserna i nationell rätt som Cour d'appel de Liège har gjort. Om man likväl skulle vilja göra detta, skulle det samarbetsförfarande mellan nationella domstolar och denna domstol som grundas på artikel 177 i EG-fördraget skadas. Den hänskjutande domstolen har haft kännedom om domstolens rättspraxis beträffande frågan när en begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning och har mer än väl uppfyllt de skyldigheter som följer av detta, i synnerhet vad gäller motiveringen av begäran om förhandsavgörande.

Det rör sig inte heller om ett fall av missbruk av förfarandet enligt artikel 177 i EG-fördraget. I synnerhet beträffande de utlänningsklausuler som är tillåtna enligt UEFA:s regler, har Bosman nämligen ett intresse av att deras ogiltighet eller otillämplighet fastställs, eftersom de utgör grunden för de olika europeiska fotbollsförbundens bestämmelser, vilka minskade hans utsikter att bli anställd i övriga medlemsstater.

Frågorna uppfyller därför, enligt Bosman, de förutsättningar för upptagande till prövning som följer av domstolens rättspraxis.

2. Artikel 177 och domstolens rättspraxis avseende upptagande till prövning av begäran om förhandsavgörande

68 Enligt artikel 177 första stycket i EG-fördraget är domstolen behörig att meddela förhandsavgöranden angående tolkningen av EG-fördraget och giltigheten och tolkningen av föreskrifter och rättsakter som beslutats på grundval av detta fördrag.

Artikel 177 andra stycket i EG-fördraget(69) lyder som följer:

"När en sådan fråga uppkommer vid en domstol i en medlemsstat, får den domstolen, om den anser att ett beslut i frågan är nödvändigt för att döma i saken, begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande."

Av lydelsen av denna bestämmelse framgår att det är de nationella domstolarna som bestämmer om det är nödvändigt att inhämta domstolens förhandsavgörande. Någon möjlighet att vägra att besvara är inte föreskriven i artikel 177.

69 Det framgår således av en fast rättspraxis att det "endast ankommer på de nationella domstolar vid vilka målet är anhängigt och som bär ansvaret för det rättsliga avgörande som meddelas, att - med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje mål - bedöma såväl om ett förhandsavgörande behövs för att dom skall kunna meddelas som relevansen av de frågor som de hänskjuter till domstolen".(70) För detta talar också den omständigheten att den nationella domstolen - som ensam har en direkt och grundlig kännedom om sakförhållandena - bäst är i stånd att bedöma dessa frågor.(71) När de frågor som den nationella domstolen hänskjutit rör tolkningen av gemenskapsrätten "är denna domstol därför principiellt förpliktad att meddela ett avgörande".(72) Likväl framgår det att domstolen i olika fall har tillåtit undantag från denna princip och vägrat att svara på några eller alla de frågor som begäran om förhandsavgörande avsett.(73)

70 Försöker man sig på en systematisering, leder detta till resultatet att man kan urskilja olika kategorier av mål. Jag anser att man härvid i huvudsak kan skilja mellan tre kategorier av mål. Det är för det första fråga om sådana fall i vilka den hänskjutande domstolen inte har meddelat domstolen alla de uppgifter som den behöver för att kunna meddela ett ändamålsenligt avgörande. Domstolen har för det andra i ett antal mål vägrat att svara på de frågor som begäran om förhandsavgörande avsett, när dessa uppenbart inte har haft något samband med målet vid den nationella domstolen. Slutligen skall, för det tredje, de mål nämnas i vilka domstolen har avvisat begäran om förhandsavgörande, eftersom den har ansett att den nationella domstolen har missbrukat förfarandet enligt artikel 177. Till denna sista kategori räknar jag de fall i vilka domstolen har ansett att den fråga som begäran om förhandsavgörande avsett har varit allmän eller hypotetisk. Indelningen kan säkert diskuteras, i synnerhet då gränserna mellan de två sistnämnda kategorierna jag gör åtskillnad emellan är flytande. Sålunda vore det fullkomligt tänkbart att argumentera för att sistnämnda fall borde hänföras till den andra kategorin. Den indelning som valts här förefaller mig emellertid mer ändamålsenlig av skäl som jag kommer att gå in på senare.

71 För att kunna besvara frågan huruvida de frågor som Cour d'appel de Liège har ställt inom ramen för det föreliggande förfarandet kan tas upp till prövning, är det, enligt min mening, nödvändigt att först undersöka domstolens hittillsvarande rättspraxis på detta område. Jag kommer att använda mig av den indelning som jag redogjort för ovan.

72 Den första av de nämnda kategorierna har först på senare tid fått större betydelse. Domstolen har visserligen redan tidigare påpekat att "nödvändigheten av att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är ändamålsenlig för den nationella domstolen" gör det erforderligt att upplysa domstolen om det rättsliga och faktiska sammanhang som utgör bakgrunden till begäran om förhandsavgörande.(74) För att göra det möjligt för domstolen att fylla sin uppgift, är det "absolut nödvändigt att de nationella domstolarna har förklarat skälen till varför de anser att besvarandet av deras frågor är nödvändigt för att avgöra tvisten, såvida dessa grunder inte entydigt framgår av akten".(75) I de fall då nödvändiga uppgifter inte har lämnats, har domstolen förklarat att den inte anser sig kunna ge ett ändamålsenligt svar på de hänskjutna frågorna.(76)

73 Denna synpunkt har dock fått större betydelse först efter domstolens dom av den 26 januari 1993 i målet Telemarsicabruzzo.(77) Domstolen anknöt här till tidigare rättspraxis genom att uttala "att nödvändigheten av att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är ändamålsenlig för den nationella domstolen gör det erforderligt att denna domstol redogör för de faktiska och rättsliga omständigheter som utgör bakgrunden till de hänskjutna frågorna eller åtminstone närmare förklarar de faktiska antaganden som dessa frågor grundar sig på".(78) Domstolen betonade att detta i särskild utsträckning gäller på konkurrensrättens område, som "kännetecknas av komplexa faktiska och rättsliga förhållanden". Eftersom beslutet om hänskjutande inte innehöll några uppgifter därvidlag, vägrade domstolen att besvara de frågor som hade ställts i begäran om förhandsavgörande.(79)

Det går knappast att missta sig på att domstolen därmed följde generaladvokatens förslag, som hade förordat en "något restriktivare attityd från domstolens sida" vad gäller frågan om de krav som skall ställas på begäran om förhandsavgörande.(80)

74 Domstolen har sedan dess i flera avgöranden bekräftat denna uppfattning.(81) Den har samtidigt påmint om att detta krav inte endast ger domstolen möjlighet till ändamålsenliga svar utan även skall göra det möjligt för medlemsstaterna och övriga parter att på ett mer ändamålsenligt sätt använda sig av sin rätt enligt artikel 20 i stadgan för Europeiska gemenskapernas domstol att inkomma med skriftliga synpunkter.(82)

75 Den tanke som ligger till grund för alla dessa fall är uppenbar. Domstolen kan som regel endast besvara de frågor som ställs i en begäran om förhandsavgörande på ett ändamålsenligt sätt när den känner till omständigheterna i tvisten vid den nationella domstolen. Enligt min uppfattning bör man därvidlag dock anlägga ett välvilligt betraktelsesätt. Avvisning av en begäran om förhandsavgörande på grund av bristfällig förklaring av den faktiska och rättsliga bakgrunden bör därför begränsas till undantagsfall. I många fall som citerats här förefaller domstolen att ha anlagt ett alltför strängt betraktelsesätt.

76 Det första av de mål som bör hänföras till den andra kategorin är domstolens dom av den 16 juni 1981 i fallet Salonia.(83) Domstolen hänvisade i detta avgörande till att artikel 177 bygger på en "klar behörighetsfördelning mellan de nationella domstolarna och denna domstol" och inte tillåter att den sistnämnda domstolen anmärker på grunderna till en begäran om förhandsavgörande. Domstolen fortsatte sedan som följer:

"Därför kan domstolen endast vägra att avgöra en begäran om förhandsavgörande från en nationell domstol när det är uppenbart att det inte finns något samband mellan den tolkning av gemenskapsrätten som denna domstol begärt eller prövningen av giltigheten av en gemenskapsrättslig bestämmelse och de verkliga förhållandena av och föremålet för tvisten vid den nationella domstolen."(84)

77 I fallet Salonia var dessa förutsättningar inte uppfyllda. Domstolen besvarade därför inte de frågor som begäran om förhandsavgörande avsåg. Annorlunda förhöll det sig i det år 1990 avgjorda målet Falciola(85), som här skall tas upp i korthet som ett exempel på denna kategori av mål. Tvisten vid den nationella domstolen rörde ett vägbyggnadsprojekt, som enligt den hänskjutande domstolens uppgifter föll inom tillämpningsområdet för vissa EG-direktiv om offentliga byggnadsuppdrag. De frågor som begäran om förhandsavgörande avsåg hade inget skönjbart samband med tvisten vid den nationella domstolen. Av grunderna för beslutet om hänskjutande framgick att detta - när allt kommer omkring - syftade till att domstolen skulle meddela ett förhandsavgörande avseende frågan om de italienska domstolarna, efter att den italienska lagen nr 117/88 av den 13 april 1988 antagits om ersättning för de skador som domare vållar i utövningen av sin tjänst och om domares civilrättsliga ansvar, fortsatt kunde erbjuda garantier, som möjligtvis krävs enligt gemenskapsrätten, för att vederbörligen kunna fullgöra sina gemenskapsrättsliga uppgifter(86). Domstolen kom fram till slutsatsen att det för den italienska domstolens del endast rörde sig om de "psykologiska reaktioner" som antagandet av nämnda lag möjligtvis kunde framkalla hos vissa domare. Eftersom det uppenbarligen inte fanns något samband med gemenskapsrätten, förklarade domstolen att den inte var behörig att besvara de hänskjutna frågorna.(87)

78 Domstolen har - förutom i målet Falciola - även i ett flertal senare fall upprepat och vidhållit ovannämnda överväganden från domen i målet Salonia.(88)

79 Visserligen kan det konstateras att domstolen i en rad senare avgöranden endast nöjt sig med att fastställa att det inte finns "något samband" mellan de gemenskapsrättsliga bestämmelser beträffande vilka en tolkning begärts och förfarandet vid den nationella domstolen.(89) Antalet avgöranden av detta slag tyder på att domstolen vid varje tillfälle medvetet har avstått från det kompletterande kriterium enligt vilket bristen på samband måste vara uppenbar. Om detta faktiskt har varit fallet förefaller emellertid av flera skäl tvivelaktigt. För det första åberopas i alla dessa domar avgörandet i målet Salonia, där möjligheten att inte besvara en fråga som begäran om förhandsavgörande avsåg gjordes beroende av just förekomsten av detta kompletterande kriterium. För det andra talade domstolen i ett beslut av den 16 maj 1994 - med en uttrycklig hänvisning till domen i målet Salonia och beslutet i målet Falciola - om en "fast rättspraxis".(90) Slutligen går det inte att urskilja någon tidsmässig ordningsföljd. Avgöranden i vilka detta kriterium nämns varierar med avgöranden i vilka det inte finns någon sådan hänvisning.

80 I varje fall skall det påpekas att den enda acceptabla åsikten synes vara att domstolen endast bör ha rätt att avvisa en begäran om förhandsavgörande när det är helt uppenbart att denna inte har något samband med förfarandet vid den nationella domstolen. Det bör erinras om att domstolens praxis inte kan stödja sig på lydelsen av artikel 177. Såsom det med rätta har fastställts i domen i målet Salonia, kännetecknas denna bestämmelse av en "klar kompetensfördelning" mellan domstolen och nationella domstolar. En ytterligare prövning av nödvändigheten av att domstolen meddelar ett förhandsavgörande kan därför över huvud taget endast ske i undantagsfall. Det är vidare nödvändigt att denna befogenhet som domstolen har begränsas till de fall där det uppenbart saknas ett samband mellan förfarandet vid den nationella domstolen och den fråga som begäran om förhandsavgörande avser. Om man endast lägger vikt vid att ett sådant samband objektivt sett saknas, skulle den kompetensfördelning som föreskrivs i artikel 177 vändas till sin motsats. Detta kan inte godkännas.

81 Som det första exemplet på den tredje kategorin av mål hänvisas slutligen till domstolens avgöranden i målet Foglia mot Novello. Förfarandet vid den nationella domstolen handlade om en tvist mellan en italiensk vinhandlare och en kund som också var av italiensk nationalitet. Novello hade kommit överens med vinhandlaren om att de kartonger italienskt likörvin som hon hade köpt skulle skickas till Frankrike och att de avgifter som de italienska eller de franska myndigheterna skulle ta ut och som inte var förenliga med bestämmelserna i EG-fördraget om fri rörlighet för varor inte skulle betalas av henne. En liknande klausul togs in i kontraktet mellan vinhandlaren och den firma som anlitades för transporten. De franska myndigheterna tog ut vissa avgifter på de importerade varorna, som transportören erlade och krävde tillbaka av vinhandlaren. Denna väckte därefter talan mot Novello med yrkande om att få ut detta belopp. Den domstol där målet var anhängigt vände sig till domstolen med flera frågor angående de franska avgiftsbestämmelsernas förenlighet med EG-fördraget. I sin dom av den 11 mars 1980 vägrade domstolen att besvara dessa frågor och hänvisade särskilt till att "konstruktionens konstgjorda karaktär var uppenbar".(91)

82 Den nationella domstolen vände sig därefter på nytt till domstolen med en begäran om förhandsavgörande. I den dom(92) som avkunnades med anledning härav bekräftade domstolen sin vägran att besvara frågorna i begäran om förhandsavgörande och utvecklade samtidigt skälen för sitt ställningstagande ytterligare.

Domstolen utgick ifrån att det är de nationella domstolarna som i princip avgör om en begäran om förhandsavgörande är nödvändig och att dessa därvid disponerar över möjligheten att göra en "skönsmässig bedömning".(93) För denna finns det dock vissa gränser:

"Det måste nämligen framhållas att artikel 177 inte tilldelar domstolen uppgiften att avge utlåtanden över allmänna eller hypotetiska frågor. Bestämmelsen innebär i stället att domstolen skall bidra till medlemsstaternas rättskipning. Domstolen är därför inte behörig att besvara tolkningsfrågor som ställts inom ramen för ett konstruerat förfarande med hjälp av vilka parterna vill förmå domstolen att ta ställning till gemenskapsrättsliga frågor, vilka det objektivt sett inte är nödvändigt att besvara för att tvisten skall kunna avgöras. Om domstolen i ett sådant fall förklarar sig obehörig, gör den på intet sätt något intrång i den nationella domstolens befogenhet, utan förhindrar på så sätt att förfarandet enligt artikel 177 utnyttjas för andra syften än de som är avsedda."(94)

Domstolen uttalade vidare att den - vid utövandet av de uppgifter som anförtrotts den genom artikel 177 - "inte endast skall beakta parternas intressen utan även ta hänsyn till gemenskapens och medlemsstaternas intressen". Domstolen skulle inte uppfylla detta krav, om den "i de undantagsfall där den skulle kunna ha inflytande på den avsedda funktionen av det förfarande som föreskrivs i artikel 177" utan vidare godtog den nationella domstolens bedömning av nödvändigheten av att begära ett förhandsavgörande.(95) Den "samarbetsanda" som präglar artikel 177 kräver nämligen "att den nationella domstolen - när den använder sig av de möjligheter som artikel 177 erbjuder - tar hänsyn till den särskilda uppgift som EG-domstolen fyller på detta område".(96)

83 Uttalandet om att domstolen enligt artikel 177 inte har till uppgift att ta ställning till allmänna eller hypotetiska frågor, som gjordes i detta avgörande, har sedermera upprepats av domstolen i flera domar.(97) Det bör emellertid påpekas att denna aspekt endast utgör en del av de överväganden som låg till grund för domstolens avgöranden i fallet Foglia mot Novello. Dessa domar grundades, enligt min mening, - när allt kommer omkring - på övervägandet att förfarandet enligt artikel 177 inte får missbrukas. I det konkreta fallet torde missbruket ha bestått i att parterna av allt att döma i samråd hade konstruerat en tvist vid en italiensk domstol genom vilken de försökte ifrågasätta förenligheten av franska föreskrifter med gemenskapsrätten.

84 Det förhållandet att denna rättspraxis faktiskt vilar på föreställningen om missbruk av rättsregler framgår särskilt tydligt av två redan omnämnda domar från år 1990, i vilka rättfärdigandet av målen i den andra kategorin av mål omtalas. I domen i målet Gmurzynska-Bscher gjorde domstolen följande begränsning i principen om att det är de nationella domstolarna som skall avgöra om det är nödvändigt att begära ett förhandsavgörande:

"Något annat skulle endast gälla, om det stod klart att förfarandet enligt artikel 177 i EEG-fördraget tillämpades ändamålsvidrigt och det i själva verket förhåller sig på det sättet att domstolen förmås att träffa ett avgörande genom en konstruerad tvist eller om det är uppenbart att den gemenskapsrättsliga bestämmelse som domstolen anmodas att tolka inte är tillämplig."(98)

Ett identiskt uttalande återfinns i domen i målet Dzodzi.(99)

85 Det behöver inte närmare förklaras varför denna rättspraxis i princip inte reser några tvivel. Om förfarandet enligt artikel 177 missbrukas, kan domstolen vägra att besvara de frågor som begäran om förhandsavgörande avser. Om ett sådant missbruk faktiskt föreligger måste dock tillfälle prövas mycket noggrant vid varje tillfälle.

3. Möjligheten att pröva den fråga från Cour d'appel de Liège som begäran om förhandsavgörande avser

86 Om man betraktar de frågor som Cour d'appel de Liège har ställt i begäran om förhandsavgörande mot bakgrund av ovanstående överväganden, kan det knappast råda något rimligt tvivel om att det inte kan vara fråga om ett mål som hör till den första kategorin, eftersom man på intet sätt kan förebrå den nationella domstolen för att inte ha upplyst domstolen om de faktiska och rättsliga omständigheter som utgör bakgrunden till de hänskjutna frågorna.

87 Beslutet om hänskjutande omfattar drygt åttio tätskrivna sidor. I beslutet redogörs inte endast utförligt för de faktiska omständigheterna i målet utan även för de rättsliga överväganden som har föranlett den nationella domstolen att ta upp talan till prövning och att begära förhandsavgörande av domstolen. Få beslut om hänskjutande från nationella domstolar är så grundligt och utförligt utarbetade som detta.

88 Det är visserligen riktigt att beslutet om hänskjutande till större delen handlar om de frågor som rör systemet för spelarövergångar. Problematiken med utlänningsklausulerna behandlas däremot relativt kortfattat. Trots denna korthet är de väsentliga punkterna i argumentationen tydligt skönjbara. Dessa kan återges som följer: Ifrågavarande del av Bosmans talan syftar till att det skall fastställas att utlänningsklausulerna är ogiltiga respektive inte kan tillämpas på honom. Grunden för detta yrkande utgörs av påståendet att förekomsten av dessa klausuler innebär ett tungt vägande hot mot hans framtida karriär. Frågan om yrkandet kan tas upp till prövning skall, enligt den uppfattning som Cour d'appel de Liège hävdar, bedömas enligt den situation som rådde vid tidpunkten för väckande av talan. Vid denna tidpunkt uppfyllde Bosman enligt den hänskjutande domstolens uppfattning de villkor som krävs för att en talan enligt artikel 18 i den belgiska Code judiciaire skall kunna tas upp till prövning, eftersom det inte kunde uteslutas att han efter utgången av sitt kontrakt med föreningen i Réunion skulle hitta en ny förening inom gemenskapen utanför Belgien. Den nationella domstolen ansåg därför att talan kunde tas upp till prövning.

Enligt den nationella domstolens uppfattning var det alltså möjligt att Bosman skulle söka sig till en utländsk förening inom gemenskapen. Utlänningsklausulerna skulle i samband härmed kunna utgöra ett hinder. Bosman hade enligt detta synsätt därför ett intresse av att redan på förhand få fastställt att dessa klausuler inte fick tillämpas på honom. I detta syfte skulle ett förhandsavgörande inhämtas från domstolen, eftersom det ännu inte var helt klarlagt om utlänningsklausulerna var förenliga med gemenskapsrätten.

89 Övervägandena är knappt formulerade, men gör det utan vidare möjligt att förstå den nationella domstolens tankegång. Här handlar det enbart om detta. I det aktuella sammanhanget spelar det ingen roll om den nationella domstolens uppfattning är riktig eller endast plausibel. Det som erfordras är endast att domstolen försätts i ett sådant läge att den med vetskap om omständigheterna i målet vid den nationella domstolen kan meddela ett ändamålsenligt förhandsavgörande. Detta krav uppfylls, enligt min mening, genom beslutet om hänskjutande.

90 Svårare att bedöma är frågan om några tvivel eventuellt kan uppstå om huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning mot bakgrund av fallen i den andra kategorin. Det rör sig alltså med andra ord om huruvida de frågor som begäran om förhandsavgörande avser uppenbart saknar samband med "de verkliga förhållandena och föremålet för tvisten vid den nationella domstolen". Denna svårighet gäller visserligen endast den andra frågan. UEFA:s och URBSFA:s försök att dra i tvivelsmål huruvida den första frågan kan tas upp till prövning är inte övertygande. Det spelar inte någon avgörande roll i det föreliggande fallet om Bosmans övergång till US Dunkerque skulle ha kommit till stånd, om de enligt uppgift tillämpliga UEFA-reglerna skulle ha tillämpats på ett riktigt sätt. Denna fråga rör på sin höjd avgörandet av frågan vem som skall göras direkt ansvarig för att övergången till en annan förening misslyckades. Bosman har emellertid framlagt den vidare frågan huruvida bestämmelserna om spelarövergång som sådana är berättigade. För att avgöra denna fråga är ett förhandsavgörande från domstolen utan tvivel nödvändigt. Om det skulle visa sig att reglerna för spelarövergång är rättsstridiga, kommer detta att påverka den nationella domstolens avgörande. Det är således klart att det finns ett samband mellan den tolkning av gemenskapsrätten som begärts i och med den första frågan och tvisten vid den nationella domstolen.

91 Också den andra frågan i begäran om förhandsavgörande har ett samband med "föremålet" för tvisten vid den nationella domstolen. Detta fastställs i sökandens yrkanden. Vid förfarandet vid den nationella domstolen har sökanden yrkat att det skall fastställas att utlänningsklausulerna inte är tillämpliga på honom. Yrkandet grundas på påståendet att utlänningsklausulerna överträder gemenskapsrätten. Jag kan inte se hur man mot bakgrund av dessa omständigheter kan tvivla på att det finns ett samband mellan den tolkning av gemenskapsrätten som begärts och tvisten vid den nationella domstolen.

92 Detta bekräftas, enligt min uppfattning, vid en hastig genomgång av de tidigare avgöranden där domstolen har vägrat att besvara de frågor som ställts i begäran om förhandsavgörande. De omständigheter som låg till grund för målet Falciola har redan beskrivits.(100) Där framgick det utan vidare att frågorna i begäran om förhandsavgörande inte hade något med förfarandet vid den nationella domstolen att göra. Så är inte fallet här, såsom jag har visat ovan. I målet Lourenço Dias(101) gällde förfarandet vid den hänskjutande portugisiska domstolen ett nytt fordon som hade byggts år 1989 och importerats från Frankrike. Domstolen vägrade att svara på sex av de åtta frågor som ställdes i begäran om förhandsavgörande, eftersom de "uppenbart inte uppvisade något som helst samband med de omständigheter som låg till grund för tvisten vid den nationella domstolen".(102) Två exempel kan räcka för att förklara detta. Den andra frågan i begäran om förhandsavgörande avsåg import av begagnade bilar, medan den sjunde frågan gällde motorfordon som hade byggts före år 1951.(103) I det föreliggande fallet är det emellertid klart att frågorna i begäran om förhandsavgörande avser de omständigheter som den hänskjutande domstolen skulle bedöma. I sitt andra beslut i målet Monin fastställde domstolen att frågorna i begäran om förhandsavgörande endast kunde ha betydelse för en eventuell skadeståndstalan mot den franska förvaltningen och för en talan vid den franska konkurrensmyndigheten. Den hänskjutande domstolen behövde emellertid endast fullgöra vissa uppgifter inom ramen för ett konkursförfarande. Inget av de båda målen hade anhängiggjorts eller kunde anhängiggöras där. Den hänskjutande domstolen hade därför inte till uppgift att tillämpa de i målet aktuella gemenskapsrättsliga bestämmelserna.(104) I det föreliggande fallet har den nationella domstolen däremot just fastställt att den är behörig att avgöra den aktuella tvisten. Ännu viktigare i detta sammanhang synes domen i målet Corsica Ferries vara.(105) Domstolen fastställde i denna dom att kommissionen med rätta hade påpekat att det yrkande som den hänskjutande domstolen skulle avgöra endast avsåg vissa bestämda omständigheter. På grund av detta avvisades frågorna i begäran om förhandsavgörande, som avsåg andra omständigheter.(106) Såsom jag redan flera gånger påpekat, yrkar Bosman emellertid vid förfarandet vid den nationella domstolen just att det skall fastställas att utlänningsklausulerna inte är tillämpliga på honom. Beslutet i målet La Pyramide är mycket kortfattat formulerat. Skälen till detta beslut förefaller dock motsvara de skäl som domstolen använde i målet Corsica Ferries.(107)

93 Något samband mellan den andra frågan i begäran om förhandsavgörande och föremålet för tvisten vid den nationella domstolen saknas således inte, enligt min mening. Även om man inte vill ansluta sig till denna uppfattning, måste man beakta att en avvisning av en sådan fråga endast kommer i fråga när ett sådant samband uppenbart saknas. Med hänsyn till vad som anförts ovan kan det i varje fall inte bli tal om det här.

94 I skälen till de avgöranden som hänförs till denna målkategori beaktas inte endast bristen på samband mellan den begärda tolkningen av gemenskapsrätten och föremålet för tvisten vid den nationella domstolen, utan samtidigt att ett sådant samband även måste finnas med avseende på de verkliga förhållandena beträffande tvisten vid den nationella domstolen.(108) Dessa överväganden, som inte har spelat någon roll för de ovan behandlade domarna i denna målkategori, anknyter synbarligen till de skäl som domstolen har använt i de domar som hör till den tredje målkategorin. Frågan avseende de "verkliga förhållandena" beträffande tvisten kan nämligen endast betyda att det skall ske en prövning av om det i själva verket föreligger en fiktiv eller konstruerad tvist. Detta skall jag strax komma in på i samband med att jag behandlar frågan om vilken relevans domarna i den tredje målkategorin har för förevarande mål.

95 Dessförinnan skall emellertid de invändningar behandlas som stöder sig på det beslut som Cour de cassation meddelade den 30 mars 1995, eftersom det synes mig vara mest ändamålsenligt att behandla dem här. Det av den franska regeringen framförda övervägandet, att den andra frågan i begäran om förhandsavgörande möjligtvis inte längre är aktuell på grund av detta beslut, står sig inte vid en närmare prövning. Den aktuella frågan var inte direkt föremål för kassationsförfarandet och behandlades därför inte av Cour de cassation. I skälen till detta beslut förklarar domstolen sin uppfattning, enligt vilken Cour d'appel de Liège i sitt beslut av den 1 oktober 1993 inte har fastställt att Bosmans yrkande om fastställelse av att URBSFA:s utlänningsregel inte är tillämplig på honom kan tas upp till prövning. Detta kan mycket väl ses som en rättelse av den hänskjutande domstolens dom, eftersom denna - såsom redan nämnts - ansåg att samtliga yrkanden kunde tas upp till prövning. Enligt min uppfattning inskränker sig dock beslutet till att rätta en eventuell försummelse från Cour d'appel de Liège. Det belgiska förbundets utlänningsklausul kan faktiskt inte på något sätt beröra de rättigheter Bosman har som belgisk medborgare. Detta har dock inga konsekvenser för bedömningen av den andra frågan i begäran om förhandsavgörande, som avser utlänningsklausulerna, eftersom Bosman har framställt ett motsvarande yrkande om fastställelse av att reglerna inte skall vara tillämpliga och detta yrkande rör UEFA:s regler eller de regler som de nationella förbunden utfärdat och som grundas på dem.

96 Låt oss vända oss till målen i den målkategori som är av avgörande betydelse för om de frågor som begäran om förhandsavgörande avser kan tas upp till prövning. Såsom redan nämnts anser en del av de parter som deltar i förfarandet att den andra frågan i begäran om förhandsavgörande utgör ett försök att förmå domstolen att ta ställning till allmänna eller hypotetiska frågor. UEFA och URBSFA har dessutom gjort gällande att det i detta fall rör sig om en fiktiv eller konstruerad tvist.

97 Man kan inte bortse från att ingendera åsikten kan frånkännas ett visst berättigande. Detta gäller visserligen endast den andra frågan. Vad gäller frågan om systemet för spelarövergångars förenlighet med gemenskapsrätten kan det inte råda något tvivel om att Bosmans syften är både legitima och förståeliga. Bosman har genom en - riktig eller oriktig - tillämpning av bestämmelserna om spelarövergång lidit skada för vilken han hoppas kunna få ersättning genom att vända sig till de nationella domstolarna. Han har full rätt att i samband därmed även ifrågasätta rättsenligheten av systemet för spelarövergångar som sådant.

Det är däremot mindre uppenbart varför han också drar i härnad mot utlänningsklausulerna. Bosman synes hittills inte i något konkret fall genom en tillämpning av dessa klausuler ha hindrats från att utöva sitt yrke som fotbollsspelare. Det har med rätta påpekats att han redan har spelat för utländska föreningar. Hans svårigheter att hitta en ny förening efter händelserna sommaren 1990 måste - bortsett från andra omständigheter - mindre bero på hans nationalitet än på den bojkott som förefaller att ha riktats mot honom. Man skulle därför mycket väl kunna hävda den uppfattningen att möjligheten att Bosman i framtiden skulle kunna lida men genom en tillämpning av dessa utlänningsklausuler är ytterst tvivelaktig och hypotetisk.

Dessutom är det anmärkningsvärt att frågan om det men som eventuellt följer av en tillämpning av utlänningsklausulerna inte spelade någon roll vare sig i de ursprungligen anhängiggjorda målen eller för förfarandet för de interimistiska åtgärderna. Frågan synes ha fått betydelse först i och med den talan som Bosman väckte i augusti 1991. De överväganden med hjälp av vilka den hänskjutande domstolen försöker motivera sin uppfattning, att denna fråga redan från början ingått i Bosmans yrkanden, förefaller inte vara höjda över allt tvivel.

98 Domstolen skulle därför på grundval av sin tidigare rättspraxis mycket väl kunna komma till slutsatsen att den andra frågan i begäran om förhandsavgörande skall avvisas. Jag skulle dock på det bestämdaste vilja rekommendera domstolen att inte ta detta steg. Enligt min mening räcker det inte att rikta in sig på att den fråga som begäran om förhandsavgörande avser grundas på - eventuellt - hypotetiska faktiska omständigheter. Snarare bör man rikta in sig på vilket syftet vore med möjligheten att avvisa frågorna i begäran om förhandsavgörande. Denna prövning leder, enligt min mening, till slutsatsen att det är möjligt att avvisa den fråga som begäran om förhandsavgörande avser, men att detta varken är nödvändigt eller ändamålsenligt. Skälen till denna slutsats kommer att behandlas nedan.

99 Först skall jag emellertid ta upp spörsmålet huruvida frågan i begäran om förhandsavgörande är av hypotetisk karaktär. Förfarandet vid de belgiska domstolarna avser en talan med vilken man vill avvärja att det i framtiden inträffar en skada. Det borde inte behövas några utförliga förklaringar för att motivera att den omständigheten att det rör sig om en skada som förutses inträffa först i framtiden saknar betydelse i det aktuella sammanhanget. En fråga i en begäran om förhandsavgörande är inte hypotetisk enbart av det skälet att den situation som frågan grundas på ännu inte har inträffat. En förebyggande fastställelsetalan är ett viktigt medel för att säkerställa ett effektivt rättsskydd. En domstol som handlägger en sådan talan måste därför även ha möjlighet att begära att EG-domstolen tolkar tillämplig gemenskapsrätt.

Å andra sidan är det klart att denna möjlighet inte kan vara obegränsad. Eftersom domstolen - såsom den själv träffande har uttalat - har till uppgift att "lämna ett bidrag till medlemsstaternas rättskipning"(109), behöver den endast träda i verksamhet i de fall då dess hjälp faktiskt behövs. Så är inte fallet när det gäller rent hypotetiska frågor, vilkas besvarande inte bidrar till medlemsstaternas rättskipning. Detta måste också gälla mål av det slag som avses här.

100 Nu är det som bekant så, att möjligheten att ta upp denna typ av talan till prövning av liknande skäl är underkastad begränsningar även enligt nationell rätt. De nationella domstolarna skall endast träda i funktion när det verkligen behövs. Enligt uppgifterna från den hänskjutande domstolen ställs det i den redan nämnda artikel 18 i den belgiska Code judiciaire därför flera villkor för att en sådan talan skall kunna tas upp till prövning. Enligt denna artikel kan en talan bland annat endast tas upp till prövning när rättigheten i fråga hotas på ett grovt och allvarligt - och inte endast hypotetiskt - sätt. Eftersom Cour d'appel de Liège har förklarat att talan i det aktuella fallet kunde tas upp till prövning, har den uppenbart ansett att tvisten ingalunda endast är av hypotetisk natur.

101 Den nationella domstolens uppfattning är inte bindande för denna domstol. Cour d'appel de Liège skulle avgöra om den talan som var anhängig där kunde tas upp till prövning. Domstolen skall däremot inom ramen för artikel 177 i EG-fördraget bedöma om frågan i begäran om förhandsavgörandet syftar till att domstolen skall ta ställning till en hypotetisk fråga. Det är dock klart att domstolen skall ta hänsyn till den nationella domstolens åsikt. Det framgår av domstolens fasta rättspraxis att det är den nationella domstolen som bäst kan bedöma om den behöver ett förhandsavgörande från domstolen. Domstolen borde endast i undantagsfall och när det finns skäl för det avvika från denna bedömning. Redan denna omständighet talar emot att de aktuella frågorna inte skall anses kunna tas upp till prövning.

102 Därtill kommer att den hänskjutande domstolen har känt till och i beslutet om hänskjutande i korthet rekapitulerat domstolens rättspraxis avseende spörsmålet när frågorna i en begäran om förhandsavgörande kan avvisas. Eftersom Cour d'appel de Liège likväl har ställt den andra frågan som ingår i begäran om förhandsavgörande, betyder det att nämnda domstol trots denna rättspraxis anser att den behöver domstolens svar på denna fråga för att kunna avgöra det där anhängiga förfarandet. Även detta måste domstolen i detta sammanhang ta hänsyn till.

103 Såsom redan antytts förefaller spörsmålet huruvida frågan i begäran om förhandsavgörande är hypotetisk inte att vara avgörande. Frågan är snarare om man i det föreliggande fallet kan konstatera att det rör sig om ett fall av missbruk av förfarandet enligt artikel 177, som skulle ge domstolen rätt att avvisa frågan i begäran om förhandsavgörande. Frågan är således om förfarandet enligt artikel 177 i det aktuella målet utnyttjas "för andra syften än de som är avsedda", såsom domstolen har formulerat det i fallet Foglia mot Novello.(110)

104 Domstolen har i detta avgörande påpekat att förfarandet enligt artikel 177 ger domstolen i uppgift att lämna "ett bidrag till medlemsstaternas rättskipning".(111) Detta bidrag består i att domstolen ger de nationella domstolarna ett för dessa bindande svar beträffande tolkningen av gemenskapsrätten, som de behöver för att kunna avgöra de där anhängiga målen. Denna uppgift är ett utflöde från den uppgift som generellt har tilldelats domstolen, nämligen att säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av EG-fördraget, såsom inskrivits i artikel 164 i EG-fördraget. Domstolen behöver därför, enligt min mening, endast träda i verksamhet enligt artikel 177 i EG-fördraget när det är nödvändigt för att genomföra denna uppgift. Det skulle därför vara fråga om missbruk av förfarandet enligt artikel 177, om domstolen skulle behöva besvara sådana frågor på vilka svaret inte skulle utgöra något bidrag till rättskipningen i medlemsstaterna.

105 För att avgöra frågan om man i det föreliggande fallet kan tala om ett sådant missbruk, skall de båda viktigaste domarna som domstolen meddelat på detta område - domen i målet Foglia mot Novello respektive i målet Meilicke - undersökas närmare. I målet Meilicke(112) rörde förfarandet vid den nationella domstolen en tvist vid en tysk domstol, där en aktieägare yrkade att bolagets styrelse skulle förpliktas att lämna vissa upplysningar. Dessa upplysningar avsåg närmast en ökning av aktiekapitalet som bolaget hade genomfört och användningen av de medel som hade influtit därigenom. I grund och botten rörde det sig dock om huruvida den lära om dold apport som Zweiter Senat vid Bundesgerichtshof utvecklat var förenlig med de relevanta gemenskapsrättsliga bestämmelserna. Den hänskjutande domstolen förklarade att det yrkande som framställts där skulle ogillas, om nämnda rättspraxis från Bundesgerichtshof var oförenlig med gemenskapsrätten.

Domstolen hänvisade till att det mot bakgrund av den nationella domstolens uppgifter inte var klart om nämnda rättspraxis från Bundesgerichtshof över huvud taget var relevant i det konkreta fallet och drog av detta slutsatsen att de frågor som ställts i begäran om förhandsavgörande var hypotetiska. Dessutom intog domstolen ståndpunkten att den nationella domstolen inte hade lämnat alla de uppgifter som var nödvändiga för att domstolen skulle kunna besvara de frågor som begäran om förhandsavgörande avsåg. På dessa grunder avvisade domstolen begäran om förhandsavgörande.(113)

Genom denna motivering lämnas många frågor öppna. Motiveringen blir mer förståelig när man jämför den med generaladvokat Tesauros klara uttalanden. Generaladvokaten påpekade att Meilicke vid förfarandet vid den nationella domstolen (och även tidigare) hade förfäktat tesen att ifrågavarande rättspraxis från Bundesgerichtshof stod i strid med gemenskapsrätten. Meilicke företrädde således en uppfattning som måste leda till att hans talan ogillades. Generaladvokat Tesauro konstaterade därför kort och koncist: "Den tvist som är anhängig vid den hänskjutande domstolen har uppenbarligen 'konstruerats' av käranden."(114)

106 Det föreliggande målet kan inte jämföras med detta. Frågan i begäran om förhandsavgörande är direkt relaterad till Bosmans käromål. Bosman anser dessutom att utlänningsklausulerna strider mot gemenskapsrätten. Det förhållandet att hans uppfattning är riktig är en av förutsättningarna för att hans talan skall kunna vinna bifall vid de belgiska domstolarna.

107 De faktiska omständigheterna i målet Foglia mot Novello har redan beskrivits. Man lägger märke till tre punkter. För det första är det uppenbart att alla parter i detta mål uppenbarligen i samråd medverkade till att utverka ett förhandsavgörande från domstolen. För det andra lade domstolen tydligen vikt vid att man vid detta förfarande - genom ett konstruerat förfarande i en medlemsstat - ifrågasatte bestämmelserna i en annan medlemsstat. Detta sägs inte ut i domen, men hänvisningen till medlemsstaternas intressen, som domstolen skall ta hänsyn till(115), är tydlig nog, enligt min mening. För det tredje är det uppenbart att avvisningen av frågorna i begäran om förhandsavgörande inte fick några konsekvenser, eftersom varje domstol som konfronteras med en reell tvist rörande dessa franska bestämmelser fortfarande har möjlighet att begära förhandsavgörande avseende dessa frågor. Således skulle exempelvis den firma som hade i uppdrag att transportera vinförsändelsen eller någon av de andra parterna vid vederbörande fransk domstol ha kunnat överklaga de franska myndigheternas beslut rörande ifrågavarande avgifter. Denna domstol skulle sedan ha kunnat begära ett förhandsavgörande från domstolen.

108 I det föreliggande målet är det till en början klart att tvisten vid de belgiska domstolarna på sin höjd kan vara "konstruerad" eller "fiktiv" i den mån den avser kärandens yrkande. De förbund som är svarande kan ju inte godta Bosmans tillvägagångssätt och gör gällande att frågorna i begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning. Inte minst det muntliga förfarandet vid domstolen har visat att det vid det aktuella förfarandet rör sig om en äkta och på inget sätt "fiktiv" eller "konstruerad" (rättslig) tvist.

109 Vad beträffar frågan huruvida tvisten vid den nationella domstolen möjligtvis har anhängiggjorts vid en domstol i en medlemsstat på ett sätt som kan äventyra rättigheter som andra medlemsstater eller andra parter från andra medlemsstater har, kan den på sin höjd beröra UEFA som inte har sitt säte i Belgien utan i Schweiz. Med denna motivering har UEFA också vid förfarandet vid den nationella domstolen bestritt de belgiska domstolarnas behörighet. Det står dock utanför allt tvivel att UEFA:s regler bland annat gäller i alla medlemsstater inom gemenskapen. Därför kan frågan om dessa bestämmelsers förenlighet med gemenskapsrätten väckas vid domstolarna i var och en av dessa medlemsstater. Slutligen skall det påpekas att domstolarna i Schweiz inte alls kan behandla denna fråga eller hänskjuta den till EG-domstolen i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget.

110 Jag drar därför slutsatsen att frågorna i begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning i enlighet med ordalydelsen av artikel 177 och senaste rättspraxis på området.

111 Även den som med hänsyn till senaste rättspraxis vill bestrida denna slutsats måste medge att domstolen på sin höjd har rätt - men ingalunda någon skyldighet - att avvisa den fråga eller de frågor som ställts i denna begäran om förhandsavgörande. Den fråga som inställer sig är följaktligen om domstolen bör använda sig av denna möjlighet.

112 Skälet till varför jag anser att denna fråga måste besvaras nekande är att det är svårt att inse hur frågan om utlänningsklausulernas förenlighet med artikel 48 i EG-fördraget (annat må gälla artiklarna 85 och 86) annars skulle kunna nå domstolen. Även om kommissionen länge har kritiserat dessa klausuler, har den inte anhängiggjort någon talan om fördragsbrott enligt artikel 169, eftersom utsikterna till framgång av formella skäl har förefallit ovissa.(116) Efter målet Donà år 1976 (som skall behandlas nedan) har ingen nationell domstol begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande rörande denna klausul. Detta förefaller inte vara någon tillfällighet. De berörda har antingen inte velat eller kunnat åstadkomma någon lösning av frågan.

113 Detta bekräftas av erfarenheterna från de senaste åren. I minst två fall har utlänningsklausulerna redan spelat en avgörande roll utan att de berörda parterna har vidtagit några rättsliga åtgärder.(117) I ett fall som inträffade i Nederländerna omspelades matchen.(118) Det andra fallet inträffade nyligen i Tyskland. Våren 1995 spelade det nedflyttningshotade 1. FC Nürnberg en hemmamatch i den tyska 2. Bundesliga mot SV Meppen. Några få minuter före slutet - då ställningen var 2-0 - växlade Nürnberg av misstag in en fjärde utlänning, som var österrikisk medborgare. DFB beslutade att resultatet av matchen, som hade slutat med 2-0 till Nürnberg, på grund av detta regelbrott skulle ändras till 2-0 till SV Meppen, som också erhöll 2 poäng mot 0 poäng för Nürnberg. Nürnberg accepterade detta poängavdrag. Detta bekräftar erfarenheten att man inom idrottsvärlden i regel frivilligt håller sig till överenskomna regler och inte är villig att dra sina tvister inför nationella domstolar.(119)

114 Oberoende av detta är det svårt att föreställa sig hur en sådan tvist skulle kunna nå domstolen på ett annat sätt än som skett i det föreliggande fallet. Om 1. FC Nürnberg till exempel i det nämnda fallet skulle ha vänt sig till en nationell domstol och om denna hade begärt att domstolen meddelade ett förhandsavgörande, skulle det - såsom framgår av föreliggande förfarande - ha gått en ansenlig tid innan ett svar skulle ha getts. Detta skulle ha kunnat betyda att frågan om nedflyttning från 2. Bundesliga skulle ha lösts först efter två år eller till och med ännu senare (med alla följder detta hade fått för de andra lagen). Det ligger i öppen dag att detta skulle ha varit oacceptabelt.

115 Det skulle på sin höjd vara tänkbart att en spelare väcker talan vid en nationell domstol när den förening för vilken spelaren vill spela har avvisat hans erbjudande om ett kontrakt på grund av att han är utlänning och inte kan anställas, eftersom föreningen inte kan låta honom spela på grund av utlänningsklausulen. Allt talar dock för att det härvid rör sig om ett hypotetiskt fall, som knappast någonsin inträffar i verkligheten. Man kan dessutom knappast föreställa sig att en spelare skulle vara i stånd att inleda och slutföra en sådan rättegång. Exemplet Bosman visar med all önskvärd tydlighet de svårigheter en sådan spelare måste övervinna.

116 Om däremot en talan verkligen anhängiggörs vid en nationell domstol, visar erfarenheterna från andra idrottsområden att domstolen inte nödvändigtvis konsulteras.(120) Domstolarna i Liège utgör i detta hänseende ett undantag från regeln.

117 Av det som anförts ovan kan man dra slutsatsen att det är ytterst osannolikt att domstolen någonsin mera kommer att anmodas att meddela ett förhandsavgörande rörande utlänningsklausulernas förenlighet med gemenskapsrätten. Lika klart är att fotbollsförbunden anser att utlänningsklausulerna är förenliga med gemenskapsrätten och att de inte är villiga att avstå från dem. Genom att besvara frågan i begäran om förhandsavgörande kan domstolen klargöra frågan och undanröja de oklarheter som finns kvar i hittillsvarande rättspraxis. Därigenom kan domstolen, enligt min uppfattning, absolut lämna ett "bidrag till rättskipningen i medlemsstaterna". I varje fall kan man under dessa omständigheter knappast påstå att Cour d'appel de Liège har gjort sig skyldig till ett missbruk av förfarandet enligt artikel 177 i EG-fördraget. Om domstolen däremot inte besvarar frågan, förblir regleringen av detta område fortsättningsvis beroende av idrottsförbundens gottfinnande. Detta är inte acceptabelt, enligt min mening.

Jag kan inte heller se vilka skyddsvärda intressen de berörda förbunden kan ha av att den fråga som begäran om förhandsavgörande avser inte besvaras. Det eftertryck med vilket dessa parter försvarar sitt påstående om att den andra frågan i begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning, skulle hos en opartisk betraktare lätt kunna ge intryck av att det helt enkelt inte är önskvärt att utlänningsklausulerna prövas enligt gemenskapsrätten. Det är självklart att det inte går att ta hänsyn till en sådan avsikt - om den faktiskt skulle föreligga.

118 Såsom jag redan har påpekat, har domstolen möjlighet att under vissa förutsättningar avvisa en begäran om förhandsavgörande. Detta betyder inte att domstolen i varje fall måste använda sig av denna möjlighet. I det föreliggande fallet bör det anses att det föreligger starkare skäl att besvara frågan i begäran om förhandsavgörande än att inte göra det. Jag vill även erinra om att exempelvis generaladvokat Tesauro i målet Meilicke var av den åsikten att domstolen - trots de omständigheter som har beskrivits - borde besvara frågo