BESLUT AV FÖRSTAINSTANSRÄTTENS ORDFÖRANDE

den 29 mars 1996

Mål T-24/96 R

U

mot

Centre européen pour le développement de la formation professionnelle

”Tjänstemän — Placering — Uppskov med verkställighet — Interimistiska åtgärder”

Fullständig text på tyska II-479

Saken:

Uppskov med verkställighet av svarandens beslut att placera sökanden i Thessaloniki; provisoriskt fortsatt tjänstgöring vid kommissionens kontor i Berlin.

Utgång:

Det uppskov med verkställighet som beviljats genom beslut av förstainstansrättens ordförande av den 29 februari 1996 förlängdes till och med den 12 april samma år. Fram till och med detta datum skulle sökanden fortfarande vara placerad i Berlin. Ogillande av talan i övrigt.

Resumé av beslutet

Den 12 november 1993 anställdes sökanden av svaranden (Cedefop) genom ett anställningsavtal om tillsvidareanställning. I detta avtal fastställdes att Berlin, där Cedefop då hade sitt säte, var anställningsorten.

Den 1 september 1994 flyttade rådet Cedefops säte till Thessaloniki (förordning (EG) nr 1131/94 av den 16 maj 1994 om ändring av förordning (EEG) nr 337/75 om uppbyggandet av ett europeiskt centrum för yrkesutbildning, EGT nr L 127, s. 1).

I ett ”ramavtal” om ”sociala åtgärder i samband med flyttningen av Cedefop till Thessaloniki” av den 23 januari 1995, som slöts mellan direktören för Cedefop och personaldelegationen, finns det bland annat bestämmelser om tjänstetitlar (4.1) och om vad som skulle ske om en berörd person inte kunde lämna Berlin (4.3).

Fram till den 1 mars 1995 omfattades Cedefops personal av de tillämpliga föreskrifterna för tjänstemän och övriga anställda i Europeiska gemenskaperna (rådets förordning (EG) nr 251/95 av den 6 februari 1995 om ändring av förordning nr 337/75 om uppbyggnaden av ett europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning, EGT nr L 30, s. 1).

Den 1 april 1995 utnämndes sökanden till provanställd tjänsteman och senare, den 1 januari 1996, till fast anställd tjänsteman.

Till följd av sökandens begäran grundad på punkt 4.3 i ramavtalet placerades han för en period om sex månader från och med den 1 september 1995 (det datum som Cedefop verkligen flyttade till Thessaloniki) vid kommissionens kontor i Berlin (svarandens beslut av den 31 juli 1995, med hänvisning till dess allmänna beslut av den 7 juli 1995).

Som svar på en av sökandens ansökningar om förlängning av sin placering, meddelade svaranden sökanden genom en skrivelse av den 12 februari 1996 (som sökanden mottog den 17 februari samma år) sitt beslut av den 8 februari 1996 om att placera sökanden vid svarandens säte från och med den 1 mars 1996.

Sökanden väckte talan och yrkade ogiltigförklaring av beslutet av den 8 februari 1996 samt ansökte om interimistiska åtgärder, samtidigt som han meddelade svaranden om skälen till sitt klagomål.

Genom beslut av den 29 februari 1996 beslöt förstainstansrättens ordförande att uppskjuta verkställandet av det ifrågasatta beslutet till dess att ett beslut hade meddelats genom vilket den aktuella interimistiska talan avgörs.

Rättslig prövning

Prövning av om ansökan kan tas upp till sakprövning

Förstainstansrätten fann att det inte var uppenbart att talan i sak inte kunde tas upp till prövning i den mån som den avsåg en vägran att bifalla sökandens ansökan om att förlänga hans placering vid kommissionens kontor i Berlin (ett syfte som hade tillräckligt samband med hans ansökan om interimistiska åtgärder), eftersom denna vägran omedelbart framstår som ett beslut som är fristående från beslutet av den 31 juli 1995. De tjänstemän som kunnat komma i åtnjutande av en åtgärd som föreskrivs i punkt 4.3 i ramavtalet har nämligen möjlighet att begära förlängning i enlighet med samma bestämmelse (punkterna 55 och 56).

Förstainstansrätten anmärkte att risken för att de begärda interimistiska åtgärderna skulle kunna påverka kommissionens intressen negativt, trots att kommissionen inte är part i målet, kunde beaktas, för det fall det behövdes, vid intresseavvägningen och detta skulle således inte påverka frågan om ansökan kunde tas upp till sakprövning (punkt 57).

Hänvisning till domstolen den 22 maj 1978, Simmenthal mot kommissionen, 92/78 R, Rec. s. 1129, punkterna 9, 10, 18 och 19

Det förhållandet att talan i sak inte hade väckts förrän samma dag som svaranden meddelades om skälen till klagomålet räckte inte för att avvisa den ansökan om interimistiska åtgärder som hade inlämnats samtidigt med talan i sak (punkt 58).

Hänvisning till domstolen den 5 december 1979, B mot parlamentet, 794/79 R, Rec. s. 3635, punkt 3

Slcyndsamhet och intresseavvägningen

Förstainstansrätten förklarade att inom de gränser som uppställs i tjänsteföreskrifterna förfogar institutionerna över ett stort utrymme för eget skön när de organiserar sin verksamhet mot bakgrund av de uppgifter de fått sig tilldelade och de bestämmer var den personal som de har tillgång till skall tjänstgöra, med tanke på dessa uppgifter. Den skyndsamhet som är förknippad med en ansökan om interimistiska åtgärder i samband med ett beslut om omplacering skall bedömas med hänsyn till att en sådan åtgärd, även om den orsakar den berörde tjänstemannen olägenheter, inte utgör en onormal och oförutsägbar händelse i en tjänstemans karriär. Under dessa omständigheter kan ett uppskov med verkställigheten endast vara berättigat om det föreligger tvingande och exceptionella omständigheter som kan orsaka den berörde tjänstemannen en allvarlig och irreparabel skada (punkterna 60 och 61).

Hänvisning till domstolen den 24 februari 1981, Carbognani och Coda Zabetta mot kommissionen, 161/80 och 162/80, Rec. s. 543, punkt 28; förstainstansrätten den 17 maj 1995, Aubineau mot kommissionen. T-102/95 R, REGP s. II-365, punkt 23

Förstainstansrätten anmärkte att dessa principer, som har utvecklats särskilt för att kunna ta hänsyn till den mångfald av platser som institutionerna arbetar på, kunde överföras på det aktuella fallet. Detta så mycket mer som de uppgifter som sökanden utförde i Berlin, åtminstone de flesta, vid första anblicken kom kommissionen till godo och inte svaranden, till vilken tjänsten han innehade hörde och som utbetalade hans lön. Artikel 4.3 i ramavtalet utgör inte hinder för att beviljandet av den förlängning som sökanden begärt hör till svarandens utrymme för skön, vars intresse av att återföra de berörda tjänstemännen till sin verksamhet blir starkare med tiden som de negativa följderna av tjänstemännens frånvaro fortgår. Dessutom, även om det inte var utan försening som kommissionen möjliggjorde den rörlighet som föreskrivs i ramavtalet (punkt 4.3 i avtalet skall enligt sökanden ge tjänstemän tillåtelse att vänta sig rörlighet), var det inte vid första anblicken något som kunde läggas svaranden till last och således kunde inte den interimistiska domstolen bortse från svarandens intresse (punkt 63).

Förstainstansrätten förklarade att den omständigheten att det påtalade beslutet tvingade sökanden att lämna centrumet för sina intressen i Berlin, där hans familj och vänner fanns, ligger inom de gränser som en åtgärd om geografisk placering av en tjänsteman normalt kan medföra och utgör inte en allvarlig och irreparabel skada (punkt 65).

Förstainstansrätten förklarade att denna bedömning inte med nödvändighet gällde i den mån som verkställandet av det omtvistade beslutet enligt sökanden skulle medföra skada på det samliv som denne hade med en annan person sedan flera år tillbaka. Den omständigheten att denne hade påtagit sig en tjänstemans skyldigheter i full vetskap om detta och därmed accepterat konsekvenserna av detta vad gäller hans placering och följaktligen hans privatliv, var likväl till hinder för att det skulle finnas övervägande skäl för ett beviljande av ansökan om interimistiska åtgärder vid intresseavvägningen (punkt 66).

Samma beaktanden var enligt förstainstansrätten tillämpliga i den mån som sökanden gjorde gällande att verkställandet av det omtvistade beslutet skulle hindra honom från att fortsätta att regelbundet besöka sin allvarligt sjuke far som var bosatt i Münster. I vilket fall som helst var de uppgifter som sökanden givit angående frekvensen av de besök som tidigare hade ägt rum, liksom även hur avgörande dessa var, alldeles för vaga för att kunna fastställa risken för en allvarlig och irreparabel skada (punkt 67).

Förstainstansrätten anmärkte att eftersom sökanden inte innehade en anställning inom kommissionen, kunde han på det yrkesmässiga planet inte vara hotad av en ”förlust” av denna anställning till följd av att det omtvistade beslutet verkställdes. Dessutom kunde hans placering i Thessaloniki inte skada hans chanser att bli rekryterad, inom ramen för en förflyttning, för att tillträda en ledig tjänst utanför Cedefop (punkt 68).

I motsats till vad sökanden hade hävdat ansåg förstainstansrätten att det omtvistade beslutet inte vid en första anblick påverkade hans ställning som tjänsteman, hans personliga värdighet eller hans anseende som yrkesman. Det hot som sökanden påstod fanns, med hänsyn till ordalydelsen av skrivelsen av den 12 februari 1996, att han skulle anses ha begärt avsked om han inte tillträdde sin tjänst den dag som fastställts i beslutet, var inget reellt hot, eftersom svaranden under sammanträdet formellt hade förklarat att ett sådant uppträdande inte skulle bedömas som en underförstådd avskedsansökan. Dessutom innebar inte detta datum, vid en första anblick, ett villkor som sökanden inte var i stånd att uppfylla under acceptabla förhållanden (punkterna 69 och 70).

Av detta följde att ett beviljande av de begärda interimistiska åtgärderna fram till dess domen i sak hade avkunnats inte var berättigat. Med beaktande av de intressen som fanns fann förstainstansrätten att det emellertid framstod som lämpligt att förlänga uppskovet med verkställigheten av beslutet av den 29 februari 1996 under en tidsperiod som skulle göra det möjligt för sökanden att vidta nödvändiga åtgärder för att tillträda sin tjänst i Thessaloniki under förhållanden som liknade de förhållanden som det omtvistade beslutet skulle ha inneburit. Under denna tid skulle sökanden förbli placerad i Berlin. Enligt förstainstansrätten framgick det av akten att kommissionens kontor inte motsatte sig ett sådant beslut (punkt 71).

Beslut:

Det uppskov med verkställigheten som har beviljats i beslut av förstainstansrättens ordförande av den 29 februari 1996 förlängs till och med den 12 april 1996. Sökanden skall fram till den dagen vara placerad i Berlin.

Ansökan om interimistiska åtgärder ogillas i övrigt.