FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

MELCHIOR WATHELET

föredraget den 12 februari 2014 ( 1 )

Mål C‑408/12 P

YKK Corp.,

YKK Holding Europe BV,

YKK Stocko Fasteners GmbH

mot

Europeiska kommissionen

”Överklagande — Konkurrensbegränsande samverkan — Marknaderna för blixtlås och övriga fästanordningar samt maskiner för att sätta fast dessa — Successivt ansvar — Det föreskrivna taket för böter — Förordning (EG) nr 1/2003 — Artikel 23.2 — Begreppet företag — Personligt ansvar — Proportionalitetsprincipen — Avskräckande multiplikator”

1. I förevarande mål om överklagande har YKK Corp., YKK Holding Europe BV (nedan kallat YKK Holding) och YKK Stocko Fasteners GmbH (nedan kallat YKK Stocko) yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 27 juni 2012. ( 2 ) Genom denna dom ogillade tribunalen bolagens talan om, i första hand, ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2007) 4257 slutlig, ( 3 ) i den det beslutet avsåg bolagen, och, i andra hand, upphävande eller nedsättning av de böter som de ålades genom detta beslut.

2. Överklagandet aktualiserar viktiga frågor rörande Europeiska unionens konkurrensrätt som domstolen ännu inte har tagit ställning till, nämligen dels fastställandet av det föreskrivna taket för böter, enligt artikel 23.2 i förordning (EG) nr 1/2003, ( 4 ) när det är fråga om successivt ansvar inom ramen för samma kartell, och närmare bestämt när kontrollen över en enhet som deltar i överträdelsen förvärvas av ett annat företag medan kartellen pågår, dels tillämpningen av en avskräckande multiplikator vid beräkningen av böterna i ett sådant sammanhang.

I – Bakgrund till tvisten

3. Bakgrunden till tvisten och det omtvistade beslutet har i punkterna 1–20 i den överklagade domen redovisats på följande sätt: ”1 Den första sökanden, YKK Corp., är ett japanskt företag. Det är ett av de världsledande företagen på marknaden för blixtlås, men bedriver även verksamhet inom sektorn för ’övriga fästanordningar’. 2 Den andra sökanden, [YKK Holding], är ett företag hemmahörande i Nederländerna. Det har 24 dotterbolag [däribland] [YKK Stocko]. Företaget är ett helägt dotterbolag till YKK Corp. Dess dotterbolag tillverkar knappar och fästanordningar. Företaget varken tillverkar, säljer eller distribuerar några av dessa produkter. Det är ett rent finansiellt holdingbolag. 3 Den tredje sökanden, [YKK Stocko], tidigare Stocko Fasteners GmbH och Stocko Verschlußtechnik GmbH & Co. KG, är ett tyskt bolag i Wuppertal. Bolaget bildades år 1901 och registrerades som YKK Stocko Fasteners i september 1995, när YKK Holding förvärvade 76 procent av dess andelar innan det förvärvade hela bolaget i mars 1997. … 10 Den 16 september 2004 riktade kommissionen ett meddelande om invändningar (nedan kallat meddelandet om invändningar) avseende ’övriga fästanordningar’, maskiner för att sätta fast dessa och blixtlås till bolagen Prym Fashion, William Prym, Éclair Prym, Fiocchi Prym, Fiocchi Snaps France, [YKK Stocko], YKK Holding, YKK Corp., Coats, A. Raymond, Berning & Söhne, Berning France, Scovill Fasteners Europe (tidigare Unifast), Scovill Fasteners och [Fachverband Verbindungs- und Befestigungstechnik (nedan kallat VBT)]. … 12 Den 12 november 2004 inkom Prymkoncernen, på alla sina dotterbolags vägnar, med en ansökan om immunitet och, i andra hand, nedsättning av bötesbeloppet avseende ’övriga fästanordningar’, med åberopande av [kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden ( 5 )]. … 14 Den 18 februari 2005 inkom YKK-koncernen med en ansökan om nedsättning av bötesbeloppet avseende ’övriga fästanordningar’ och åberopade 2002 års meddelande om samarbete. … 16 Den bevisning som förebringats till stöd för Prymkoncernens och YKK-koncernens ansökningar om att få omfattas av 2002 års meddelande om samarbete gjorde det möjligt för kommissionen att den 7 mars 2006 ställa ett kompletterande meddelande om invändningar till de berörda bolagen (nedan kallat det kompletterande meddelandet om invändningar). 17 Det kompletterande meddelandet om invändningar avseende ’övriga fästanordningar’, maskiner för att sätta fast dessa och blixtlås riktade sig till bolagen A. Raymond, Berning & Söhne och Berning France, Coats och Coats Deutschland, Éclair Prym, Prym Fashion, Fiocchi Prym, Scovill Fasteners Europe, Scovill Fasteners, William Prym, YKK Corp., YKK Holding och YKK Stocko ... samt till VBT ... 18 Det kompletterande meddelandet om invändningar gällde samma produkter som meddelandet om invändningar, och i det förstnämnda korrigerades, preciserades, sammanfattades och utvecklades invändningarna i den mån det behövdes ... 19 Ett muntligt hörande ägde rum den 11 juli 2006. 20 Efter samråd med rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor och med beaktande av förhörsombudets slutrapport antog kommissionen den 19 september 2007 [det omtvistade] beslut[et] ...”

4. I det omtvistade beslutet konstaterade kommissionen att klagandebolagen hade deltagit i tre överträdelser av konkurrensreglerna, nämligen följande: — Ett samarbete mellan maj 1991 och mars 2001, på marknaden för fästanordningar i metall och plast (”övriga fästanordningar”) och maskiner för att sätta fast dessa, inom de så kallade Basel-Wuppertal- och Amsterdamcirklarna (nedan kallat BWA-samarbetet). Inom ramen för detta samarbete kom deltagarna vid möten överens om samordnade prishöjningar och de utbytte konfidentiell information om priser och genomförandet av prishöjningar, på tysk och europeisk nivå. — Ett samarbete mellan åren 1999–2003 på marknaden för ”övriga fästanordningar”, vilket Prymkoncernen och YKK-koncernen deltog i (nedan kallat det bilaterala samarbetet mellan Prym och YKK). Denna överträdelse bestod i avtal och samordnade förfaranden som på europeisk och global nivå avsåg uppdelning av kunder, fastställande av priser (särskilt minimi-, genomsnitts- och riktpriser) och övervakning av prishöjningar genom regelbundet utbyte av prislistor och täta bilaterala kontakter. — Ett samarbete mellan april 1998 och november 1999 på marknaden för blixtlås, vilket YKK-koncernen, Coatskoncernen och Prymkoncernen deltog i (nedan kallat trepartssamarbetet). Inom denna ram utbytte dessa tre koncerner prisinformation och kom överens om en metod för fastställande av minimipriser för vissa produkter på den europeiska marknaden.

5. Följaktligen ålade kommissionen de berörda företagen böter för överträdelse av artikel 81 EG (nu artikel 101 FEUF ( 6 )) som beräknades på grundval av den metod som föreskrivs i 1998 års riktlinjer ( 7 ) samt i kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden, 1996 års meddelande om samarbete ( 8 ) och 2002 års meddelande om samarbete.

6. Vad beträffar BWA-samarbetet ålades följande böter i det omtvistade beslutet: — A. Raymond Sarl: 8325000 euro. — Berning & Söhne GmbH & Co. KG: 1123000 euro. — Scovill Fasteners Europe SA och Scovill Fasteners Inc., solidariskt ansvariga: 6002000 euro. — William Prym GmbH & Co. KG och Prym Inovan GmbH & Co. KG, solidariskt ansvariga: 24913000 euro. — YKK Stocko: 68250000 euro (varav YKK Corp. och YKK Holding är solidariskt ansvariga för ett belopp på 49000000 euro). — Fachverband Verbindungs- und Befestigungstechnik: 1000 euro.

7. Enligt det omtvistade beslutet deltog det tredje klagandebolaget, YKK Stocko, i överträdelsen under hela dess varaktighet på nio år och nio månader, medan YKK Corp. och YKK Holding, som är det första och det andra klagandebolaget, började delta i överträdelsen (direkt eller indirekt) först efter YKK Holdings förvärv av YKK Stocko år 1997 och de deltog således i denna under fyra år (skälen 466–468 i det omtvistade beslutet). Detta är skälet dels till att YKK Corp. och YKK Holding inte hölls ansvariga för betalningen av hela det bötesbelopp som YKK Stocko ålades, dels till att YKK Stocko ensamt hölls ansvarigt för betalningen av återstående 19250000 euro av de böter som bolaget hade ålagts.

8. Beträffande det bilaterala samarbetet mellan Prym och YKK, ålades YKK Corp., YKK Holding och YKK Stocko solidariskt böter på 19500000 euro. Kommissionen ansåg däremot i det omtvistade beslutet att Prymkoncernen uppfyllde villkoren för att beviljas fullständig immunitet mot böter.

9. Vad slutligen beträffar de överträdelser som begicks inom ramen för trepartssamarbetet, ålades följande böter: — YKK Corp. och YKK Holding, solidariskt ansvariga: 62500000 euro. — Coats Holdings Ltd. och Coats Deutschland GmbH, solidariskt ansvariga: 12155000 euro. — William Prym GmbH & Co. KG och Prym Inovan GmbH & Co. KG, solidariskt ansvariga: 6727500 euro (varav Éclair Prym Group SA är solidariskt ansvarigt för 5850000 euro).

II – Talan vid tribunalen och den överklagade domen

10. Till stöd för sin talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet vid tribunalen, åberopade klagandebolagen åtta grunder. Tribunalen ändrade ordningen för sin prövning av grunderna och delade upp dem i följande tre kategorier: — Den första kategorin omfattade fem grunder avseende trepartssamarbetet. Dessa grunder avsåg i huvudsak att det saknades bevis för att det förelåg en överträdelse (den första grunden), att det hade gjorts en felaktig bedömning av dels överträdelsens art och genomförande, dels överträdelsens konkreta påverkan (den andra, den tredje och den fjärde grunden) och att 1996 och 2002 års meddelanden om samarbete hade tillämpats på ett felaktigt sätt (den femte grunden). — Den andra kategorin bestod av två grunder avseende BWA-samarbetet, där klagandebolagen, utan att ifrågasätta att det förelåg en överträdelse, gjorde gällande dels att bötesbegränsningen hade tillämpats på ett felaktigt sätt genom att kommissionen inte hade tillämpat taket på 10 procent på dotterbolaget YKK Stocko, med avseende på perioden före år 1997, tidpunkten för YKK Holdings förvärv av YKK Stocko (den sjätte grunden), dels att multiplikatorn hade tillämpats på ett felaktigt sätt vid beräkningen av de böter som YKK Stocko ålades med avseende på samma period innan bolaget förvärvades (den sjunde grunden). — Klagandebolagen åberopade slutligen en åttonde grund, vilken var gemensam för de överträdelser som hängde samman med treparts-samarbetet och BWA-samarbetet. Grunden avsåg att principen om likabehandling och proportionalitetsprincipen hade åsidosatts vad beträffar tillämpningen av den avskräckande multiplikatorn på 1,25 vid beräkningen av böterna.

11. I den överklagade domen underkände tribunalen samtliga grunder som klagandebolagen hade anfört, ogillade deras talan och förpliktade klagandebolagen att ersätta rättegångskostnaderna.

III – Prövning av överklagandet

12. Klagandebolagen och kommissionen deltog i det skriftliga förfarandet vid domstolen och vid förhandlingen som hölls den 16 oktober 2013.

13. Till stöd för överklagandet har klagandebolagen åberopat fyra grunder, vilka enbart avser beräkningen av de böter som de ålades som en följd av trepartssamarbetet och BWA-samarbetet.

14. Klagandebolagen har först gjort gällande att det i den överklagade domen inte har angetts på ett lämpligt sätt varför tribunalen fann att talan inte kunde bifallas såvitt avsåg grunden att utgångsbeloppet för böterna var oproportionerligt, eftersom trepartssamarbetet inte hade haft någon påverkan på marknaden. Tribunalen åsidosatte i det avseendet artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003 samt proportionalitetsprincipen (den första grunden). Klagandebolagen har vidare hävdat att tribunalen åsidosatte sin motiveringsskyldighet och principen om tillämpning av den lag som föreskriver den mildaste påföljden (lex mitior), vad beträffar tillämpligheten av 1996 och 2002 års meddelanden om samarbete (den andra grunden). De har dessutom hävdat att tribunalen, genom att grunda sig på en felaktig tolkning av artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, inte iakttog proportionalitetsprincipen, principen om likabehandling och principen om personligt ansvar, när den inte tillämpade taket på 10 procent på enbart YKK Stockos omsättning med avseende på perioden innan bolaget förvärvades av YKK Holding (den tredje grunden). Slutligen har klagandebolagen gjort gällande att tribunalen även åsidosatte motiveringsskyldigheten, artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, proportionalitetsprincipen och principen om personligt ansvar, vad beträffar tillämpningen av en avskräckande multiplikator med avseende på den överträdelseperiod som föregick förvärvet av YKK Stocko (den fjärde grunden).

A – Den första grunden, rörande trepartssamarbetet, vilken avser avsaknaden av motivering i den överklagade domen vid fastställandet av utgångsbeloppet för böterna med hänsyn till överträdelsens påverkan på marknaden och underlåtenheten att iaktta proportionalitetsprincipen

1. Den första grundens första del

15. Genom denna delgrund har klagandebolagen hävdat att tribunalen underlät att motivera varför den fann att talan inte kunde bifallas såvitt avsåg grunden att utgångsbeloppet för böterna på 50 miljoner euro var oproportionerligt, med hänsyn till att den aktuella överträdelsen inte antas ha påverkat marknaden. Denna avsaknad av motivering gör att klagandebolagen inte kan få klarhet i huruvida tribunalen ansåg att talan inte kunde bifallas såvitt avsåg denna grund på grund av att kommissionen i tillräcklig utsträckning hade beaktat överträdelsens påverkan på marknaden eller huruvida kommissionen inte hade beaktat detta, på grund av att den inte hade någon skyldighet att göra det.

16. Klagandebolagen har tillagt att tribunalens resonemang är oklart, genom att kvalificeringen av överträdelsen som ”mycket allvarlig” har blandats ihop med beräkningen av utgångsbeloppet för böterna.

17. Jag delar inte deras uppfattning.

18. Det ska inledningsvis påpekas att klagandebolagen uttryckligen har övergett argumentet ”att trepartssamarbetet, till sin art, inte kunde kvalificeras som ’mycket allvarligt’, med hänsyn till att kommissionen inte beaktade påverkan” (punkt 13 i överklagandet). Eftersom kvalificeringen av överträdelsen inte längre är i fråga, avser således talan i förevarande mål endast den omständigheten att utgångsbeloppet för böterna fastställdes till 50 miljoner euro, vilket tribunalen påstås ha godtagit utan att i tillräcklig utsträckning förklara huruvida kommissionen på lämpligt sätt hade beaktat den aktuella överträdelsens påverkan på marknaden eller huruvida kommissionen hade en skyldighet att beakta denna påverkan.

19. Jag anser att tribunalen på ett utmärkt sätt förklarade varför den ansåg att kommissionen hade kunnat kvalificera den aktuella överträdelsen som ”mycket allvarlig” och fastställa utgångsbeloppet för böterna till 50 miljoner euro, utan att beakta överträdelsens påverkan på marknaden på grund av att den inte hade någon skyldighet att göra det.

20. Tribunalen påpekade först att ”enligt punkt 1 A första stycket i riktlinjerna ska man vid bedömningen av överträdelsens allvar beakta överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden”(punkt 125 i den överklagade domen), men att de tre aspekterna av denna bedömning ”inte väger lika tungt inom ramen för en helhetsbedömning” (punkt 126 i den överklagade domen). De allvarligaste överträdelserna, som ”avtal eller samordnade förfaranden – vilka särskilt, såsom i förevarande mål, avser fastställande av priser – kan redan på grund av sin art betecknas som ’mycket allvarliga’, utan att det är nödvändigt att sådana beteenden har en påverkan eller en särskild geografisk utbredning” (punkt 126 i den överklagade domen).

21. Beträffande beaktandet av den konkreta påverkan på marknaden, fortsatte tribunalen sitt resonemang genom att i punkt 140 i den överklagade domen ange att denna påverkan ska beaktas endast ”om den är mätbar”, och genom att i punkt 141 i nämnda dom påpeka att kommissionen inte hade ”försökt visa de exakta verkningarna av överträdelsen”. Kommissionen hade nämligen klart angett att den, med hänsyn till bevisningen i handlingarna i ärendet avseende trepartssamarbetet på marknaden för blixtlås, inte hade tillräckligt med bevis för det slutliga genomförandet av avtalet om prisharmonisering ( 9 ) (som var en av avtalets delar och som även omfattade utbyte av känslig information och diskussioner om prishöjningarna ( 10 )). Detta hindrade emellertid inte, såsom tribunalen påpekade i punkt 142 i den överklagade domen, kommissionen från att dra slutsatsen att avtalet som helhet sannolikt hade haft en påverkan på marknaden, även om denna påverkan hade varit mer begränsad eller haft kortare varaktighet än vad deltagarna hade avsett. ( 11 )

22. Jag anser att kommissionen, utan någon som helst motstridighet, kunde konstatera att avtalet som helhet hade genomförts och kunde ha haft en påverkan på marknaden, och samtidigt tillägga att denna påverkan dock inte var mätbar, eftersom det var omöjligt att med tillräcklig visshet fastställa de konkurrensparametrar som skulle ha varit tillämpliga om inte överträdelserna hade förelegat, något som tribunalen tydligt har förklarat i punkterna 141 och 142 i den överklagade domen.

23. Jag vill vidare påpeka att tribunalens motivering överensstämmer helt med domstolens praxis. Tribunalen gjorde nämligen inte något annat än att erinra om ”principen om att en överträdelses konkreta påverkan på marknaden inte är ett avgörande kriterium för att fastställa bötesnivån”. ( 12 )

24. Domstolen slog också fast i domen i målet Carbone‑Lorraine mot kommissionen ( 13 ) att ”verkan av ett konkurrensbegränsande förfarande är inte i sig ett avgörande kriterium vid bedömningen av huruvida bötesbeloppet är skäligt. Särskilt kan omständigheter som rör avsikten vara viktigare än nämnda verkan, framför allt när det rör sig om överträdelser som till sin natur är allvarliga, till exempel en uppdelning av marknader”.

25. Tribunalen slog för övrigt fast i domen i målet Sachsa Verpackung mot kommissionen ( 14 ) att ”[s]ökandens argument att tribunalen borde sätta ned det av kommissionen ålagda bötesbeloppet då överträdelsens påverkan på marknaden inte är mätbar kan ... inte godtas”.

26. Klagandebolagen har vidare påpekat att tribunalen inte beaktade deras argument avseende utgångsbeloppets proportionalitet som en separat anmärkning.

27. Det räcker i det avseendet att påpeka att detta argument rörande proportionaliteten har, i vart fall i den första delgrunden, anförts endast i samband med argumentet som avser avsaknaden av påverkan på marknaden eller skyldigheten att beakta denna eventuella avsaknad.

28. Jag finner således att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första grundens första del, vilken avser att motiveringen i den överklagade domen är otillräcklig.

2. Den första grundens andra del

29. Genom denna delgrund har klagandebolagen hävdat att om det skulle framgå av den överklagade domen att kommissionen i tillräcklig utsträckning beaktade överträdelsens påverkan på marknaden, har tribunalen, genom att slå fast detta, feltolkat det omtvistade beslutet och åsidosatt unionsrätten, särskilt artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003, och domstolens praxis. Enligt domstolens praxis åligger det kommissionen, när den anser det lämpligt att beakta överträdelsens påverkan på marknaden för att höja utgångsbeloppet för böterna utöver det lägsta möjliga belopp på 20 miljoner euro som föreskrivs i riktlinjerna, att lägga fram konkreta, tillförlitliga och tillräckliga uppgifter som gör det möjligt att bedöma vilken faktisk inverkan som överträdelsen har kunnat ha på konkurrensen på marknaden.

30. Detta argument grundar sig klart på en feltolkning av den överklagade domen och av det omtvistade beslutet.

31. Som jag redan har påpekat ska man nämligen vid bedömningen av kriteriet överträdelsens allvar endast beakta dess konkreta påverkan på marknaden om den är mätbar.

32. I förevarande fall förklarade kommissionen – på samma sätt som i dess beslut K(2004) 2826 ( 15 ) (vilket gav upphov till tre domar, nämligen domarna i målen KME Germany m.fl. mot kommissionen (C‑272/09 P), Chalkor mot kommissionen och KME Germany m.fl. mot kommissionen (C‑389/10 P) ( 16 )) – att den inte med precision kunde mäta den konkreta påverkan av trepartssamarbetet (se skälen 507 och 509 i det omtvistade beslutet).

33. I likhet med vad som var fallet med klagandena i det ovannämnda målet KME Germany m.fl. mot kommissionen, har således klagandebolagen feltolkat den överklagade domen, genom att därav sluta sig till att ”överträdelse[n]s konkreta påverkan på marknaden sk[ulle] beaktas vid beräkningen av ... utgångsbelopp[et för de böter som de ålades]”. ( 17 )

34. Jag anser således att kommissionen, på samma sätt som i detta mål, hade fog för att i det omtvistade beslutet dra slutsatsen att överträdelsen sannolikt hade haft en viss påverkan (som inte var mätbar) på marknaden, ( 18 ) vilket naturligtvis inte får förväxlas med konstaterandet att det föreligger en mätbar konkret påverkan, vilket inte krävs. ( 19 ) Som förklarats ovan i samband med den första delgrunden och som domstolen redan har slagit fast i nämnda mål, ( 20 ) är det inte motstridigt att dels hävda att den konkreta påverkan inte är ett avgörande kriterium vid bedömningen av överträdelsens allvar, dels anse att överträdelsen sannolikt har haft en viss påverkan.

35. Härav följer att tribunalen inte gjorde en felaktig tolkning av det omtvistade beslutet och att detta avsnitt av den första grundens andra del (nämligen punkterna 17–22 i överklagandet) grundar sig på ett felaktigt antagande.

36. Jag instämmer dessutom med kommissionen att detta resonemang inte kullkastas av domen i det ovannämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen (särskilt punkterna 81 och 82 i domen), vilken har åberopats av klagandebolagen (se punkterna 23–30 i överklagandet).

37. Skälet till detta är enkelt. I sin dom i målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen ( 21 ) konstaterade förstainstansrätten att kommissionen inte hade hävdat att överträdelsens konkreta påverkan inte var mätbar ( 22 ) och det var således mot bakgrund av det faktum att kommissionen hade försökt att beakta och mäta en konkret påverkan som förstainstansrätten slog fast att den inte hade uppfyllt sin motiveringsskyldighet ( 23 ) (även om förstainstansrätten slutligen inte satte ned bötesbeloppet) ( 24 ).

38. Det står således klart att domstolens dom i det ovannämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen inte kan tillämpas på förevarande mål.

39. Under alla omständigheter kan inte domstolens dom i det ovannämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen (särskilt punkterna 81 och 82 i domen, vilka klagandebolagen har omnämnt) tolkas så, att konstaterandet att det föreligger en mätbar konkret påverkan och bevisningen för detta (på andra sätt än genom presumtioner) utgör de enda berättigade skälen för att höja utgångsbeloppet utöver det lägsta beloppet på 20 miljoner euro.

40. I punkt 1 A fjärde och sjätte styckena i riktlinjerna anges att ”[d]et kommer vidare att vara nödvändigt att beakta de överträdande företagens ekonomiska kapacitet att vålla andra aktörer, särskilt konsumenterna, betydande skada och att fastställa bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna är tillräckligt avskräckande”och ”[o]m en överträdelse begås av flera företag (t.ex. en kartell) kan det vara nödvändigt att i vissa fall variera de belopp som fastställs inom var och en av de ovan angivna kategorierna för att ta hänsyn till den särskilda vikten, och således den faktiska påverkan på konkurrensen, av varje företags förfarande i samband med överträdelsen, särskilt när det är stor skillnad i storleken på de företag som begått en överträdelse av samma slag”.

41. Vidare ska det påpekas att i de ovannämnda domarna rörande beslutet i ärendet VVS-kopparrör godtog tribunalen och domstolen ett utgångsbelopp som översteg det ”lägsta” beloppet på 20 miljoner euro (35 miljoner euro i det fallet), trots att någon (mätbar) konkret påverkan inte hade beaktats.

42. Det kan under alla omständigheter erinras om att ”det inte ankommer på domstolen, när den prövar rättsfrågor i ett mål om överklagande, att göra en skälighetsbedömning som ändrar den bedömning som [tribunalen] med stöd av sin fulla prövningsrätt har gjort av det bötesbelopp som företag har ålagts på grund av att de har åsidosatt [unions]rätten”. ( 25 )

43. Av det ovan anförda följer att tribunalen inte gjorde en oriktig bedömning när den, utan att ha beaktat den aktuella överträdelsens konkreta påverkan på marknaden, fann att ett belopp på 50 miljoner euro utgjorde ett lämpligt utgångsbelopp för böterna i detta fall. Överklagandet kan således inte bifallas såvitt avser den första grundens andra del.

3. Den första grundens tredje del

44. Genom denna delgrund har klagandebolagen hävdat att för det fall (som enligt min mening är korrekt jämfört med det fall som den andra delgrunden ovan avsåg) det skulle framgå av den överklagade domen att kommissionen inte beaktade överträdelsens påverkan på marknaden, på grund av att den inte var skyldig att göra det, gjorde tribunalen en felaktig tillämpning av unionsrätten, enligt vilken de sanktioner som föreskrivs i den nationella rätten och i unionsrätten ska vara inte bara effektiva och ha en avskräckande verkan, utan även stå i proportion till överträdelsen. I det avseendet har klagandebolagen, precis som i deras ansökan vid tribunalen, hävdat att det är oproportionerligt att höja det lägsta möjliga beloppet på 20 miljoner (på det sätt som har fastställts för ”mycket allvarliga” överträdelser i riktlinjerna) till 50 miljoner euro (det vill säga en höjning med 250 procent) utan att beakta att avtalet om trepartssamarbetet inte hade någon påverkan på marknaden. I annat fall skulle företagets storlek tillmätas alltför stor betydelse i den överklagade domen som en relevant omständighet vid fastställandet av bötesbeloppet och domen skulle på så sätt strida mot riktlinjerna och domstolens praxis.

45. Enligt kommissionen har klagandebolagen försökt ge intryck av att beloppet på 20 miljoner euro utgör grundbeloppet för beräkningen och att kommissionen uttryckligen måste motivera varje ”höjning” utöver detta belopp, i förevarande fall en höjning med 250 procent eller 312,5 procent, med hänsyn till enbart företagets storlek. ( 26 )

46. Som kommissionen har anfört grundar sig detta argument på en förväxling mellan ”utgångsbeloppet”– vilket fastställs med hänsyn till ett visst antal omständigheter som är specifika för ärendet och som har samband med överträdelsen, däribland storleken på den relevanta marknaden – och indelningen av en kartelldeltagare i en viss grupp (”grupperingen”) eller tillämpningen av en ”avskräckande multiplikator” vid beräkningen av de böter som ett enskilt företag ska åläggas, vilket är det skede i beräkningen då företagets storlek beaktas.

47. I förevarande fall översteg värdet på marknaden för blixtlås 400 miljoner euro (skäl 12 i det omtvistade beslutet) och överträdelsen kvalificerades som ”mycket allvarlig” med hänsyn till samtliga särskilda förhållanden och specifika omständigheter i det aktuella fallet. Med hänsyn till samtliga dessa omständigheter fastställdes utgångsbeloppet för de böter som den första gruppen företag ålades till 50 miljoner euro. ( 27 )

48. Med hänsyn till att klagandebolagen utgjorde den största kartelldeltagaren vad gäller andelar på marknaden för blixtlås, placerades de i den första gruppen (skäl 530 i det omtvistade beslutet). Fram till detta skede av beräkningen tas inte någon hänsyn till företagets totala storlek. En avskräckande multiplikator på 1,25 tillämpades därefter på detta belopp på grund av YKK-koncernens betydande totala storlek (skälen 537–539 i det omtvistade beslutet).

49. Det ska under alla omständigheter erinras om att det åligger tribunalen att pröva bedömningen av huruvida dessa belopp är lämpliga och att det i princip ”inte ankommer på domstolen, när den prövar rättsfrågor i ett mål om överklagande, att göra en skälighetsbedömning som ändrar den bedömning som [tribunalen] med stöd av sin fulla prövningsrätt har gjort av det bötesbelopp som företag har ålagts på grund av att de har åsidosatt [unions]srätten”. ( 28 )

50. Klagandebolagen har vidare klandrat tribunalen för att den inte övervägde möjligheten att betrakta det förhållandet att deras avtal inte hade tillämpats som en förmildrande omständighet.

51. Det räcker i det avseendet att påpeka, såsom tribunalen redan har gjort i sin praxis, att ”det vid avgörandet av huruvida det föreligger förmildrande omständigheter, däribland den omständigheten att avtalen inte har tillämpats, inte är verkningarna av hela överträdelsen som skall prövas [ – vilka ska tas i beaktande vid bedömningen av] överträdelsens konkreta påverkan på marknaden ... [för att bedöma] överträdelsens allvar (punkt 1 A första stycket i riktlinjerna) [–] utan det enskilda företagets uppförande, ... [för att undersöka] allvaret i varje företags deltagande i överträdelsen” (min kursivering). ( 29 )

52. I domen i det ovannämnda målet KME Germany m.fl. mot kommissionen bekräftade domstolen tribunalens synsätt, eftersom domstolen slog fast att ”[d]et första argumentet avser punkt 127 i den överklagade domen, i vilken tribunalen hänvisade till sin praxis enligt vilken de som har gjort sig skyldiga till en överträdelse, för att kunna dra fördel av [den förmildrande omständighet som avses i] punkt 3 andra strecksatsen i riktlinjerna, ska visa att de har uppträtt korrekt i konkurrenshänseende eller, i vart fall, att de på ett så tydligt och omfattande sätt har underlåtit att uppfylla skyldigheterna att genomföra kartellen att dess funktion rubbats, och att de inte har gett ett intryck av att ha följt avtalet och, på så sätt, påverkat andra företag att genomföra kartellen i fråga”. ( 30 ) I punkt 96 i nämnda dom slog domstolen följaktligen fast att ”[t]ribunalens strikta tolkning av villkoren för att komma i åtnjutande av den förmildrande omständighet som avses i punkt 3 andra strecksatsen i riktlinjerna utgjorde ... ingen felaktig rättstillämpning. Såsom tribunalen fastställde i punkt 128 i den överklagade domen har klagandena inte heller hävdat att de uppfyllde dessa villkor. Klagandena kan således inte vinna framgång med sitt första argument.”

53. Eftersom klagandebolagen inte har styrkt – eller ens åberopat – något av de ovannämnda kraven för att visa att det finns förmildrande omständigheter, kan deras argument inte godtas.

54. Vad beträffar jämförelsen med målen Degussa mot kommissionen (kallad metioninkartellen) samt Prym och Prym Consumer mot kommissionen (kallad nålkartellen), ( 31 ) anser jag (i likhet med kommissionen) att förevarande mål skiljer sig från dessa genom att det här inte är fråga om att trepartssamarbetet inte alls tillämpades på marknaden för blixtlås under en viss period (som för övrigt var relativt lång), utan om att det helt enkelt saknas bevis för det slutliga genomförandet av endast en av dess beståndsdelar (avtalet om prisharmonisering). Vidare beaktades faktiskt denna särskilda omständighet vid helhetsbedömningen av överträdelsens allvar.

55. Vad beträffar besluten K(2006) 1766 och K(2006) 5700 slutlig ( 32 ) kan klagandebolagen inte bestrida att storleken på de relevanta marknaderna totalt sett var jämförbar (340 miljoner euro för väteperoxidmarknaden och 550 miljoner euro för den sammanlagda marknaden för butadiengummi och emulsionspolymeriserat styren-butadiengummi (BR/ESBR)) med storleken på marknaden för blixtlås. Graden av genomförande från deltagarnas sida och bedömningen av en trolig påverkan som dock inte var mätbar i dessa beslut i kartellärenden skilde sig inte heller i grund och botten från vad som kännetecknar förevarande mål. ( 33 )

56. Härav följer att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första grundens tredje del, och därmed inte såvitt avser någon del av den första grunden.

B – Den andra grunden, rörande trepartssamarbetet, vilken avser motiveringen i den överklagade domen, i den mån 2002 års meddelande om samarbete inte tillämpades däri (den första delgrunden) och det gjordes en felaktig tolkning av principen om tillämpning av den lag som föreskriver den mildaste påföljden (lex mitior) (den andra delgrunden)

57. I likhet med kommissionen anser jag – även om man antar att 2002 års meddelande om samarbete i det sammanhanget kan anses utgöra ”lex mitior” jämfört med 1996 års meddelande om samarbete, något som kommissionen har bestritt – att tribunalen på ett otvetydigt sätt, om än underförstått (i punkt 184 och följande punkter i den överklagade domen), underkände det argument som grundade sig på principen om tillämpning av den lag som föreskriver den mildaste påföljden (lex mitior) på grund av att denna anmärkning saknade föremål, eftersom kommissionen hade beviljat klagandebolagen delvis immunitet genom att betrakta deras samarbete, vilket inte kunde beaktas enligt 1996 års meddelande om samarbete, som en förmildrande omständighet. Tribunalen noterade att denna omständighet medförde en nedsättning av böterna med 9375000 euro (punkt 187 i den överklagade domen).

58. Vidare förklarade faktiskt tribunalen på vilket sätt klagandebolagen inte hade iakttagit kraven i 1996 års meddelande om samarbete (punkterna 170–180 i den överklagade domen).

59. Kommissionen har rätt när den hävdar att den enda fråga som är relevant här (mot bakgrund av den andra grundens andra del) är frågan huruvida tribunalen uttryckligen borde ha förklarat varför klagandebolagen inte var – utöver den (faktiska) delvisa immuniteten – berättigade till en ytterligare fördel grundad på 2002 års meddelande om samarbete, nämligen en ytterligare nedsättning av bötesbeloppet för att avseende perioden den 28 april 1998–2 juni 1999 ha lämnat upplysningar eller bevis som hade ett betydande mervärde (punkt 21 i 2002 års meddelande om samarbete).

60. Klagandebolagen anser i det avseendet att tribunalen, genom att underlåta att tillämpa 2002 års meddelande om samarbete i stället för 1996 års meddelande om samarbete, feltolkade unionsrätten, i synnerhet principen om tillämpning av den lag som föreskriver den mildaste påföljden (lex mitior), såsom den har slagits fast i artikel 7 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950, och i artikel 49.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, enligt vilken den mest förmånliga lagen ska tillämpas retroaktivt. Eftersom beviljandet av en nedsättning av böterna enligt 1996 års meddelande om samarbete, till skillnad från 2002 års meddelande om samarbete, var avhängigt av att företagen inte bestred de faktiska omständigheterna, var det således i strid med principen om tillämpning av den lag som föreskriver den mildaste påföljden (lex mitior) (punkterna 62–65 i överklagandet) som de nekades en nedsättning av böterna på grundval av en omständighet som inte längre var tillämplig. Klagandebolagen har dragit slutsatsen att de bevis som de ingav hade ett betydande mervärde för utredningen, eftersom de möjliggjorde för kommissionen att styrka att den påstådda överträdelsen hade pågått under längre tid. Följaktligen borde de av den anledningen ha beviljats en ytterligare nedsättning av bötesbeloppet (utöver den delvisa immunitet som de hade beviljats för att ha styrkt kartellens förlängda varaktighet), det vill säga ”två fördelar” för samma upplysningar och bevis, bestående av, för det första, en nedsättning och, för det andra, delvis immunitet.

61. Det ska först och främst påpekas att det inte är meddelandet om samarbete (oavsett om det rör sig om 1996 års eller 2002 års meddelande) som utgör rättslig grund för de böter som ålades enligt unionens konkurrensregler, utan faktiskt artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003. Som kommissionen har påpekat har inte nämnda artikel ändrats med tiden, och den är för övrigt i huvudsak identisk med artikel 15 i förordning nr 17. ( 34 ) De tillämpliga bötesbestämmelserna har således inte ändrats i sak.

62. Med beaktande av detta vill jag först påpeka att Prym och Coats hade ingett deras första ansökan om förmånlig behandling före den 14 februari 2002 och att det, enligt punkt 28 i 2002 års meddelande om samarbete, ( 35 ) var 1996 års meddelande om samarbete som var och förblev tillämpligt i tiden (ratione temporis) på hela kartellen på marknaden för blixtlås.

63. Vidare vill jag erinra om att domstolen ( 36 ) har slagit fast, ”[v]ad gäller [ett] företags samarbete med kommissionen [oavsett om det sker enligt 1996 års eller 2002 års meddelande om samarbete eller som en förmildrande omständighet,] ... att ett sådant samarbete enligt meddelandet om samarbete endast kan motivera en nedsättning av böterna om det faktiskt gör det möjligt för kommissionen att fullgöra sin skyldighet att fastställa förekomsten av en överträdelse och se till att den upphör”.

64. I det sammanhanget ska det erinras om att ”kommissionen [har] ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller hur den beräknar böterna och [den] kan härvid beakta ett stort antal olika faktorer, däribland berörda företags samarbete under institutionens undersökning. Kommissionen måste härvid göra komplicerade bedömningar av de faktiska omständigheterna, exempelvis vad rör respektive företags samarbete.” ( 37 )

65. Det framgår dessutom av handlingarna i målet att klagandebolagen, genom att inte ifrågasätta punkterna 170–181 i den överklagade domen, inte längre gör gällande att kommissionen hade gjort en felaktig tillämpning av 1996 års meddelande om samarbete.

66. Det ska vidare framhållas att de kvalitativa kraven i 1996 års och 2002 års meddelanden om samarbete totalt sett är jämförbara (2002 års meddelande är i vart fall inte mindre strängt än 1996 års meddelande ( 38 )), vilket gör att underlåtenhet att iaktta de villkor som uppställs i 1996 års meddelande om samarbete – i synnerhet den omständigheten att klagandebolagen har bestritt de faktiska omständigheterna – medför i kraft av själva sakförhållandet (ipso facto) att de liknande kraven i 2002 års meddelande om samarbete inte har iakttagits.

67. Som kommissionen har noterat har det – oberoende av den delvisa immunitet som inte längre ifrågasätts – inte på något sätt styrkts att 2002 års meddelande om samarbete var mer förmånligt för klagandebolagen än 1996 års meddelande, vilket klagandebolagen har gjort gällande (se punkt 56 i överklagandet).

68. Klagandebolagen har i huvudsak försökt argumentera för ståndpunkten att när ett företag inkommer med bevismaterial avseende en viss överträdelseperiod och därigenom gör det möjligt för kommissionen att förlänga kartellens varaktighet, ska företaget beviljas inte bara delvis immunitet med avseende på denna period, utan även en ytterligare fördel, nämligen en procentuell nedsättning med avseende på den överträdelse som företaget gjort sig skyldigt till.

69. Förutom att jag anser att en sådan dubbel belöning är utesluten, tror jag inte att ett sådant resonemang är förenligt med det allmänna syftet med de nedsättningar som beviljas på grund av samarbete. Ett företag bör nämligen inte belönas för att det har hjälpt kommissionen att styrka att överträdelsen föreligger, om företaget inte har tillfört kommissionens utredning något som helst mervärde avseende den period som företagets ansvar omfattar (nämligen perioden efter den period för vilken företaget har beviljats delvis immunitet).

70. I själva verket har klagandebolagen yrkat att en omvänd princip om ne bis in idem ska tillämpas, nämligen en nedsättning av böterna för att de har tillfört kommissionens utredning mervärde och immunitet för de faktiska omständigheter som de ska ha avslöjat!

71. Jag anser att samma upplysningar inte kan belönas både enligt meddelandet om samarbete (för att beviljas en procentuell nedsättning) och utanför meddelandets ram (för att beviljas delvis immunitet som en förmildrande omständighet för samarbetet utan förmånlig behandling). ( 39 )

72. Jag anser inte heller att klagandebolagen i detta avseende med framgång kan åberopa tidigare avgöranden.

73. I målet FRA.BO mot kommissionen ( 40 ) (rörande den så kallade rörkopplingskartellen) kombinerades inte delvis immunitet med en nedsättning som förmånlig behandling för samma samarbete, eftersom det var för ett samarbete avseende två olika perioder som FRA.BO SpA beviljades en nedsättning som förmånlig behandling (avseende perioden före år 2001) och delvis immunitet för samarbetet utan förmånlig behandling (avseende en annan period, mellan åren 2001 och 2004).

74. I motsats till vad klagandebolagen har hävdat, slog tribunalen klart fast att det inte kunde förekomma en kumulativ belöning. ( 41 ) Under alla omständigheter kan det tilläggas att klagandebolagen i förevarande fall, i motsats till FRA.BO SpA, har bestritt de faktiska omständigheterna avseende trepartssamarbetet på marknaden för blixtlås efter den 2 juni 1999 och den rättsliga kvalificeringen av dessa som en överträdelse.

75. Slutligen anser jag inte att de upplysningar som klagandebolagen lämnade till kommissionen tillförde dess utredning ett betydande mervärde, i den mening som avses i punkt 21 i 2002 års meddelande om samarbete.

76. Vad beträffar perioden före den 2 juni 1999 ska det konstateras att detta samarbete belönades med (faktisk) delvis immunitet och att det inte finns något som motiverar beviljandet av en dubbel belöning. Vad beträffar de faktiska omständigheterna efter detta datum, har klagandebolagen bestritt dessa.

77. Jag anser följaktligen att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den fann att klagandebolagens samarbete, avseende perioden före den 2 juni 1999, inte hade hjälpt kommissionen att fastställa de faktiska omständigheterna och överträdelsen avseende perioden efter detta datum. Denna bedömning gäller såväl med avseende på 1996 års meddelande om samarbete som på grundval av de kriterier som anges i 2002 års meddelande om samarbete.

78. Överklagandet kan följaktligen inte bifallas såvitt avser den andra grunden.

C – Den tredje grunden, rörande BWA-samarbetet, vilken avser en felaktig tillämpning av taket på 10 procent av omsättningen med avseende på den period som föregick YKK Holdings förvärv av YKK Stocko

79. Som tredje grund har klagandebolagen gjort gällande att tribunalen åsidosatte artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, proportionalitetsprincipen, principen om likabehandling och principen att straff ska vara individuella, genom att inte bifalla deras talan såvitt avsåg grunden om att det hade gjorts en felaktig tillämpning av taket på 10 procent med avseende på den period som föregick YKK Holdings förvärv av YKK Stocko – en period under vilken YKK Stocko ansågs vara ensamt ansvarigt.

80. Den del av bötesbeloppet som avser den inledande perioden av överträdelsen uppgår faktiskt till 19,25 miljoner euro, vilket motsvarar 55 procent av YKK Stockos sammanlagda omsättning år 2006 (vilken uppgick till 34,91 miljoner euro), det vill säga betydligt högre än det tak på 10 procent som föreskrivs i artikel 23.2 andra stycket i förordning nr 1/2003.

81. Kommissionen har genmält att detta argument grundar sig på en i rättsligt hänseende felaktig uppfattning av syftet med det tak på 10 procent som avses i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, vilken innebär att när strukturen i ett företag förändras (exempelvis till följd av att ett moderbolag förvärvar ett dotterbolag), ska ett särskilt bötesbelopp beräknas för varje period efter denna förändring (till exempel före och efter förvärvet).

82. Kommissionen har hävdat att det tvärtom ska åläggas ett enda bötesbelopp, eftersom den gräns som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 inte utgör en del av böterna som är kopplad till det samordnade beteendet under överträdelseperioden, utan en föreskriven maximigräns som har samband med den ekonomiska förmågan att betala böter och som huvudsakligen syftar till att skydda företaget mot åläggandet av orimligt höga böter, med hänsyn till dess storlek. Det viktiga är således företagets ekonomiska styrka (som den sammanlagda omsättningen ger en indikation på) vid antagandet av beslutet att ålägga böter. Dessa överväganden är de enda som kan förklara varför den aktuella bestämmelsen uttryckligen hänvisar till denna tidpunkt vad gäller beräkningen av taket på 10 procent. Den omständigheten att företaget har haft en mer begränsad ekonomisk förmåga vid en tidigare tidpunkt, till exempel innan det förvärvades av ett annat bolag, såsom i förevarande fall, saknar följaktligen relevans.

83. Kommissionen har tillagt att även om moderbolaget beslutar att inte ge dotterbolaget något ekonomiskt stöd vad gäller den del av böterna som dotterbolaget ensamt har hållits ansvarigt för, vilket skulle kunna hota dotterbolagets livskraft, rör det sig i det fallet endast om att en investeringsrisk för moderbolaget förverkligas, vilken är kopplad till en juridisk person (dotterbolaget) som före (men även efter) förvärvet har deltagit i ett konkurrensbegränsande beteende som kan medföra böter. Genom att förvärva kontroll över dotterbolaget tar moderbolaget på sig denna risk, vilken det emellertid kan begränsa genom att föreskriva en ersättning i det köpeavtal som ingås med den ursprungliga ägaren.

84. Sammanfattningsvis anser kommissionen att endast det företag som är ansvarigt under överträdelsens sista faser och vid antagandet av det slutgiltiga beslutet är den lämpliga referensenheten vid bedömningen av frågor om ansvar och avskräckande verkan, såvitt kommissionen styrker att detta företag (det vill säga den enhet som innefattar de nya moderbolagen) självt har deltagit i överträdelsen. Av samma skäl har kommissionen hävdat att klagandebolagen inte med framgång kan göra gällande att böterna ålades i strid med proportionalitetsprincipen eller principen om likabehandling.

85. Som jag har påpekat i inledningen till detta förslag till avgörande, aktualiserar denna grund en viktig fråga rörande konkurrensrätten som domstolen ännu inte har tagit ställning till, nämligen fastställandet av det föreskrivna taket för böter, enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, när det är fråga om successivt ansvar inom ramen för samma kartell, och närmare bestämt när kontrollen över en enhet som deltar i överträdelsen förvärvas av ett annat företag medan kartellen pågår.

86. I nämnda bestämmelse i förordning nr 1/2003 föreskrivs att ”[f]ör varje företag och företagssammanslutning som deltagit i överträdelsen får böterna inte överstiga 10 % av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning” (min kursivering).

87. Domstolen ska således för första gången tolka begreppet ”företag som deltagit i överträdelsen” i artikel 23.2 i nämnda förordning – och detta särskilt mot bakgrund av principen om personligt ansvar (det vill säga att sanktionerna ska vara specifika för den som begår överträdelsen och för överträdelsen) – i en situation där det aktuella företaget, med avseende på en viss period, har hållits ensamt ansvarigt för betalningen av en del av böterna och därefter har förvärvats av ett annat företag.

88. Det ska här noteras att denna fråga nyligen även uppkom vid domstolen i det ovannämnda målet Gascogne Sack Deutschland mot kommissionen. Frågan behandlades för övrigt ingående av generaladvokaten Sharpston i det förslag till avgörande som hon föredrog i nämnda mål. I avvaktan på stora avdelningens kommande dom (vilken avkunnades den 26 november 2013), stod generaladvokaten Sharpstons förslag till avgörande helt naturligt i centrum för diskussionerna under förhandlingen i förevarande mål den 16 oktober 2013. ( 42 )

89. Tyvärr avgjorde inte stora avdelningen frågan, eftersom den slog fast att de argument som avsåg denna fråga inte kunde tas upp till sakprövning. Det är än mer beklagligt, då domstolen aldrig hade haft tillfälle att tolka artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 under sådana omständigheter som dem som förelåg i det ovannämnda målet Gascogne Sack Deutschland mot kommissionen (eller i förevarande mål) och då kommissionens praxis (och tribunalens därtill hörande praxis) inte är enhetlig, med de konsekvenser för rättssäkerheten som man kan ana.

90. Jag ska återigen utgå från generaladvokaten Sharpstons resonemang i målet Gascogne Sack Deutschland mot kommissionen.

91. För det första, såsom generaladvokaten har angett i punkt 83 i sitt förslag till avgörande, ”anges det i artikel 23.2 andra stycket i förordning nr 1/2003 att ’[f]ör varje företag ... som deltagit i överträdelsen får böterna inte överstiga 10 % av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning’. Tribunalen gjorde inte själv ett uttryckligt konstaterande, utan godtog underförstått kommissionens konstaterande i beslutet att [Gascogne Sack Deutschland (GSD)] hade fullt ansvar för överträdelsen under perioden innan det förvärvades av Groupe Gascogne ... . Eftersom GSD var det företag som deltog i överträdelsen under perioden den 9 februari 1988 till den 1 januari 1994 tycks det ensamt vara det ’företag’ som omfattas av artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 med avseende på den överträdelse som begicks under denna period.” I punkt 84 i förslaget till avgörande anges vidare följande: ”Under den senare perioden, den 1 januari 1994 till den 26 juni 2002, var det ’företag’ som deltog i överträdelsen både Groupe Gascogne (enligt presumtionen om avgörande inflytande) och GSD (i verkligheten). Följaktligen har båda bolagen solidariskt ansvar för denna period.”

92. För det andra har generaladvokaten påpekat i punkt 85 i förslaget till avgörande att ”när identiteten på den som begår en överträdelse ändras under den tid då överträdelsen pågår, på grund av att hela dotterbolaget därefter förvärvas av ett moderbolag, är ordet ’företag’ i artikel 23.2 andra stycket i förordning nr 1/2003 tillräckligt vidsträckt för att omfatta en sådan ’föränderlig form’”.

93. För det tredje, enligt punkt 86 i förslaget till avgörande, ”krävs det enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 att referenspunkten, vid fastställandet av 10‑procentstaket, fastställs till tidpunkten för kommissionens beslut, trots att sanktionen avser dotterbolagets tidigare ageranden. I det avseendet skiljer sig inte dotterbolagets situation från situationen för andra företag, eftersom 10‑procentstaket fastställs med hänvisning till omsättningen det [räkenskaps]år som föregick kommissionens beslut. Följaktligen är det viktigt att särskilja dotterbolagets omsättning från moderbolagets omsättning. Vidare ska det 10‑procentstak som tillämpas på dotterbolaget med avseende på böter som åläggs för en period innan bolaget förvärvades av moderbolaget fastställas med hänvisning till enbart dotterbolagets omsättning.”

94. För det fjärde tycks, som generaladvokaten har angett i punkt 87, ”en sådan tolkning stämm[a] bättre överens med syftena med artikel 23.2 än kommissionens metod [i målet Gascogne Sack Deutschland mot kommissionen liksom den som är i fråga i förevarande fall]. Syftet med 10-procentstaket är att skydda ett företag mot orimligt höga böter som skulle kunna knäcka det affärsmässigt. ( 43 ) När ett företag åläggs sanktioner för en överträdelse som det har fullt ansvar för, upp till en övre gräns som beräknas på grundval av en hel koncerns totala omsättning, är det mer sannolikt att detta kommer att ge upphov till en högre siffra (eftersom 10 procent av en företagskoncerns totala omsättning normalt sett är större än 10 procent av ett enskilt dotterbolags omsättning). Denna beräkningsmetod kommer således att medföra att högre böter åläggs än om 10-procentstaket fastställdes med hänvisning till endast dotterbolagets omsättning.”

95. Generaladvokaten Sharpston har i punkt 89 i sitt förslag till avgörande tillagt att ”det [förefaller] rimligt att anta att kommissionen, under sådana omständigheter som i förevarande fall, fördelar ansvaret för perioderna före och efter moderbolagets förvärv för att återspegla principen om personligt ansvar. ( 44 ) Det är på grund av att dotterbolagets konkurrensbegränsande beteende under den tidigare perioden skedde innan dotterbolaget och moderbolaget utgjorde ett och samma företag som moderbolaget inte hålls solidariskt ansvarigt för denna överträdelseperiod. I analogi med detta anser jag dock att det är mycket svårt att motivera att koncernens totala omsättning ska beaktas för att fastställa 10‑procentstaket med avseende på böter som dotterbolaget ensamt ska betala, vilka har ålagts för en överträdelse som moderbolaget inte självt har begått och som det inte hålls ansvarigt för avseende den aktuella perioden.”

96. Jag instämmer i generaladvokatens Sharpstons slutsatser på denna punkt av följande skäl.

1. Begreppet företag i den mening som avses i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003

97. Begreppet företag i den mening som avses i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 ska anses sammanfalla med begreppet ansvarigt företag enligt artikel 81 EG.

98. Jag vill påpeka att kommissionen ansåg att YKK Stocko ensamt var ansvarigt för betalningen av en del av böterna, nämligen 19250000 euro. Genom artiklarna 1.1 och 2.1 i det omtvistade beslutet ålades nämligen YKK Stocko böter på 68250000 euro, varav YKK Corp. och YKK Holding är solidariskt ansvariga för betalningen av ett belopp på 49000000 euro. Beloppet på 19250000 euro motsvarar således cirka 55 procent av YKK Stockos omsättning år 2006. ( 45 )

99. Det framgår klart av det omtvistade beslutet att kommissionen höll YKK Stocko ensamt ansvarigt för betalningen av denna del av böterna, på grund av att YKK Stocko även ansågs vara ensamt ansvarigt för en del av den period under vilken de överträdelser som begicks inom ramen för BWA-samarbetet konstaterades.

100. I skäl 429 i det omtvistade beslutet anges att YKK Corp., YKK Holding Europe BV och YKK Stocko ”ska hållas solidariskt ansvariga för de överträdelser som skett inom ramen för BWA-samarbetet som beskrivs i punkt 4.2 i nämnda beslut, och detta från och med den tidpunkt då YKK Stocko blev ett helägt dotterbolag till YKK Holding och följaktligen till YKK Corp., det vill säga mellan mars 1997 och den 15 mars 2001. YKK Stocko ska hållas ansvarigt för hela den period som bolaget deltagit i [BWA-samarbetet], det vill säga från den 24 maj 1991 till den 15 mars 2001” (min kursivering).

101. I fotnot 586 i det omtvistade beslutet, rörande fastställandet av böterna, under rubriken ”höjning av böterna med hänsyn till varaktigheten”, konstaterade vidare kommissionen att ”utgångsbeloppet som höjts med 40 procent avser den period med avseende på vilken YKK Stocko, [YKK Holding] och [YKK Corp.] hålls solidariskt ansvariga [det vill säga fyra år]. Den återstående procentuella höjningen avser den period med avseende på vilken [YKK Stocko] hålls ensamt ansvarigt” ( 46 ) (nämligen återstående 55 procent, det vill säga fem år och nio månader).

102. Kommissionen gjorde således en korrekt fördelning av varje företags ansvar, eftersom YKK Stocko och YKK-koncernen före mars 1997 (tidpunkten för YKK Holdings förvärv av YKK Stocko) var två olika bolag och således utgjorde två ”ekonomiska enheter” eller företag, i den mening som avses i artikel 81 EG och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. ( 47 )

103. På samma sätt som för BWA-samarbetets första fem och ett halvt år (och för betalningen av en del av böterna), höll kommissionen YKK Stocko ensamt ansvarigt, vilket med nödvändighet innebär att bolaget utgjorde ”en och samma ekonomiska enhet” (en självständig ekonomisk enhet) under denna period.

104. På grundval av detta var kommissionen logiskt sett tvungen att tillämpa två olika tak på 10 procent, i stället för att beräkna taket på 10 procent på grundval av omsättningen i det största av de två företagen (det företag som bildades år 1997 när YKK Stocko förvärvades av YKK-koncernen).

105. Artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 kräver nämligen att ”[f]ör varje företag och företagssammanslutning som deltagit i överträdelsen får böterna inte överstiga 10 % av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning” (min kursivering).

106. Domstolen har klargjort ( 48 ) att ”[den] gräns [på 10 procent av omsättningen som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003] [syftar just] till att förhindra att böterna [som kommissionen ålägger] är orimliga i förhållande till företagets storlek”och att ”[det] högre [bötesbeloppet] ... inte får överstiga 10 % av föregående räkenskapsårs omsättning för varje företag som har deltagit i överträdelsen” (min kursivering).

107. Vid tolkningen av nämnda artikel bör man hålla i minnet det grundläggandet sambandet mellan ansvar och böter. Jag anser att denna bestämmelse föreskriver dels att endast omsättningen i det företag som hålls ansvarigt kan beaktas vid beräkningen av taket på 10 procent, dels att taket på 10 procent, i ett ärende där olika företag successivt har deltagit i en kartell, ska beräknas på företagens respektive omsättning.

108. Jag vill även påpeka att kommissionens beslutspraxis inte är konsekvent i detta avseende.

109. I andra beslut har nämligen kommissionen redan tillämpat olika tak på 10 procent beroende på den aktuella överträdelseperioden.

110. I sitt beslut 2005/349/EG ( 49 ) (nedan kallat beslutet i ärendet organiska peroxider) beräknade kommissionen de 10 procenten på dotterbolagens omsättning med avseende på den period under vilken de ansågs ensamma vara ansvariga, medan den grundade sig på koncernens omsättning med avseende på perioden med gemensamt ansvar för moderbolaget och dotterbolagen.

111. I det ovannämnda målet Gascogne Sack Deutschland mot kommissionen ansåg för övrigt generaladvokaten Sharpston att ”den metod som tillämpades i beslutet om organiska peroxider stämmer bättre överens med ordalydelsen i och syftena med artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 än den metod som valdes i förevarande fall”.

112. År 2011 tillämpade kommissionen samma metod i ett beslut i ett annat ärende ( 50 ) (nedan kallat beslutet i ärendet spännstål).

113. I det beslutet medgav kommissionen underförstått att det fanns fog för den grund som klagandebolagen har åberopat i förevarande mål (nämligen grunden som avser att det gjordes en felaktig tillämpning av taket på 10 procent) och den ändrade sitt ursprungliga beslut genom att sätta ned de böter som hade ålagts flera enheter som hade konstaterats ensamma vara ansvariga för perioden innan de förvärvades av koncernen. Kommissionen gjorde denna nedsättning för att ”säkerställa att böterna inte var orimligt höga i förhållande till de berörda företagens storlek och omsättning. Kommissionen sänkte böterna till 10 procent av företagens omsättning” (min kursivering). ( 51 )

114. Kommissionens skiftande praxis visar i alla fall att den inte hade något principiellt skäl för att fatta ett sådant beslut som den gjorde i det aktuella ärendet. De argument som den har anfört för att tillämpa ett enda snarare än två olika tak på 10 procent är dessutom knappast övertygande.

115. Vid förhandlingen gjorde kommissionen gällande att i ärendena organiska peroxider och spännstål var moderbolaget solidariskt ansvarigt endast för 7 av de 27 år respektive 3 av de 17 år som överträdelsen hade pågått, och den antydde att motsvarande siffror i förevarande mål, det vill säga 4 år av överträdelsens 9 år och 9 månader, krävde en annan metod.

116. Förutom svårigheten att fastställa eller dra en sådan siffergräns, anser jag att det inte finns något principiellt skäl (eller någon motivering i de aktuella handlingarna) för att avvika från tillämpningen av två olika tak på 10 procent, vilket en korrekt tolkning av artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 kräver enligt min mening.

117. De andra argument som kommissionen har åberopat (det vill säga beräkningarnas komplexitet eller riskerna för missbruk) kan enligt min mening inte heller hålla vid ovannämnda bedömning. Varför skulle beräkningarna vara mer komplexa i detta ärende än i besluten i ärendena organiska peroxider och spännstål? ( 52 ) Vad beträffar risken för att moderbolaget eller det förvärvande bolaget på konstlad väg minskar det ansvariga dotterbolagets omsättning vill jag påpeka att kommissionen inte har nämnt denna risk i det omtvistade beslutet eller lagt fram minsta tillstymmelse till prima facie-bevis i den aktuella akten.

118. Av det ovan anförda följer att tribunalen har åsidosatte artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, eftersom endast dotterbolaget (YKK Stocko) borde ha ansetts vara det ”företag som deltagit i överträdelsen” med avseende på den första perioden och följaktligen borde dotterbolagets omsättning, och inte koncernens, ha beaktats vid beräkningen av taket på 10 procent.

2. Principen om personligt ansvar och om att påföljder ska vara individuella

119. Jag anser vidare att den metod som har tillämpats av kommissionen och tribunalen i förevarande mål strider mot principen om personligt ansvar och om att påföljder ska vara individuella.

120. Det är uppenbart att kommissionen kan ålägga ett företag att betala böter endast om den kan styrka att detta företag har gjort sig skyldigt till en överträdelse enligt artikel 81 EG eller har deltagit i denna. Det logiska och rättsliga sambandet mellan vållande och ansvar, å ena sidan, och straffbarhet, å andra sidan, innebär med nödvändighet att böter ska fastställas i förhållande till det ansvariga företaget (det vill säga det företag som har deltagit i överträdelsen).

121. Enligt denna grundprincip, vilken hör till fast rättspraxis och som under alla omständigheter gäller i varje administrativt förfarande som kan leda till sanktioner enligt unionens konkurrensbestämmelser, kan ett företag endast åläggas sanktioner för gärningar som är hänförliga till just detta företag. ( 53 )

122. Sanktionerna ska individualiseras, i den meningen att de ska avse de berörda företagens beteenden och särdrag. ( 54 )

123. Vidare är det i princip den fysiska eller juridiska person som ledde det aktuella företaget när överträdelsen begicks som ska hållas ansvarig för densamma. Detta gäller även om ansvaret för driften av företaget inte längre åvilar denna person när beslutet om fastställelse av överträdelsen antas. ( 55 )

124. Närmare bestämt har domstolen redan haft tillfälle att slå fast att ett förvärvande bolag inte kan hållas ansvarigt för överträdelser som två av dess dotterbolag självständigt har begått före förvärvet av dessa. Dessa dotterbolag ska nämligen själva svara för sina överträdelser före bolagets förvärv av dem, utan att det förvärvande bolaget kan hållas ansvarigt för dessa. ( 56 )

125. Domstolen har vid flera tillfällen bekräftat att ”[d]å en ... [ekonomisk] enhet har överträtt konkurrensreglerna ska denna enhet, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen”. ( 57 )

126. Det följer således av artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 (enligt vilken kommissionen får ålägga endast de företag som den anser vara ansvariga böter) och den grundläggande principen om att straff och påföljder ska vara individuella, att åläggandet av böter är avhängigt av att företaget hålls ansvarigt (oavsett huruvida ansvaret är direkt eller tillskrivs företaget) och nivån på böterna för att beivra företagets deltagande i överträdelsen ska fastställas med hänsyn till detta ansvar. Enligt min mening är denna princip tillämplig vid beräkningen av det tak på 10 procent av omsättningen som böterna inte får överstiga.

127. Med andra ord, när överträdelsen – såsom i förevarande fall – med avseende på en viss period tillskrivs ett dotterbolag och inte moderbolaget, är endast det ansvariga dotterbolagets omsättning relevant vid beräkningen av taket på 10 procent

128. I domen i målet Hoek Loos mot kommissionen ( 58 ) slog förstainstansrätten fast att ”kommissionen i samband med tillämpningen av tioprocentsgränsen [ska] beakta det berörda företagets omsättning, det vill säga det företag som tillskrivits överträdelsen och som av denna anledning förklarats vara ansvarigt och delgivits beslutet om åläggande av böter” (min kursivering).

129. Med beaktande av att syftet med taket på 10 procent är att se till att böterna inte överstiger betalningsförmågan hos det företag som gjort sig skyldigt till en överträdelse av konkurrensrätten, skulle användningen av koncernens sammanlagda omsättning vid beräkningen av detta tak ‐ för det fall och med avseende på den period då överträdelsen begicks enbart av ett dotterbolag innan det integrerades i koncernen ‐ få till följd antingen att dotterbolaget fråntas det skydd som åsyftats genom införandet av detta tak, eller att det nya moderbolaget (vilket dock inte är ansvarigt för överträdelsen) åläggs en sanktion om dotterbolaget inte kan betala böterna, precis som om koncernen hade ansetts vara solidariskt ansvarig för hela överträdelsen. ( 59 )

130. Vid förhandlingen uppgav kommissionen att den skulle ha beräknat taket på 10 procent på grundval av enbart företaget YKK Stockos omsättning, om de andra företagen i koncernen inte alls hade deltagit i överträdelsen efter det att YKK Stocko integrerades i koncernen. Jag kan inte se hur den omständigheten att de andra företagen i koncernen eventuellt deltog i överträdelsen efter YKK Stockos integration kan ändra beräkningen av böterna med avseende på den period då YKK Stocko var självständigt och, på grund av detta, ensamt ansvarigt för den överträdelse som skedde vid denna tidpunkt.

131. Vid förhandlingen åberopade kommissionen förstainstansrättens dom i målet Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen ( 60 ) för att frångå den metod som den hade tillämpat i besluten i ärendena organiska peroxider och spännstål, och i stället förorda den metod som den använde i målet Gascogne Sack Deutschland mot kommissionen eller i förevarande mål.

132. Som generaladvokaten Sharpston förklarade i målet Gascogne Sack Deutschland (i punkt 77 i förslaget till avgörande), avsåg målet Tokai Carbon m.fl. en helt annan situation, eller rent av motsatt situation. I det målet hörde moderbolaget och dotterbolaget till samma företag vid tidpunkten för överträdelsen, men deras förhållande hade ändrats vid referenspunkten för beräkningen av 10-procentstaket. I det skedet var moderbolaget inte längre ansvarigt för sitt före detta dotterbolag, eftersom de var systerbolag. De två bolagen hölls solidariskt ansvariga för överträdelseperioden, men beslutet var riktat separat till det före detta dotterbolaget och till det före detta moderbolaget, och 10–procentstaket tillämpades på vart och ett av dem. ( 61 )

133. I förstainstansrättens dom beaktades således inte principen om personligt ansvar och om att påföljder ska vara individuella vid tillämpningen av det tak på 10 procent som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.

3. Principen om likabehandling och proportionalitetsprincipen

134. Jag anser slutligen att kommissionens metod, vilken har fastställts av tribunalen, inte iakttar principen om likabehandling och proportionalitets-principen.

135. Enligt domstolens praxis innebär principen om likabehandling att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. ( 62 )

136. I den överklagade domen har dock lika situationer behandlats olika, eftersom två företag, som vart och ett har ansetts som ensamt ansvarigt för samma överträdelse, har behandlats olika enbart på grund av att det ena företaget senare förvärvades av en företagskoncern.

137. Syftet med den aktuella bestämmelsen (det vill säga förbudet mot böter som är orimligt höga i förhållande till det aktuella företagets storlek och omsättning) och den grundläggande proportionalitetsprincipen, vilken ligger till grund för denna bestämmelse, kan inte heller utgöra sakliga skäl för skillnaden i behandling av lika situationer.

138. I domen i de ovannämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen slog domstolen fast att det tak på 10 procent som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 utgör ”en gräns som på ett likartat sätt är tillämplig på samtliga företag och som fastställts i förhållande till storleken på vart och ett av företagen, i syfte att undvika orimligt höga och oproportionerliga böter. Denna övre gräns har således ett syfte som är skilt från och självständigt i förhållande till syftet med kriterierna avseende överträdelsens allvar och varaktighet.” ( 63 )

139. I punkt 389 i domen i de ovannämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen slog förstainstansrätten på samma sätt fast att ”taket syftar särskilt till att skydda företagen mot en orimligt hög bötesnivå som skulle kunna ödelägga deras ekonomiska substans”. Med andra ord är taket på 10 procent avsett att säkerställa att nivån på sanktionen inte äventyrar det ansvariga företagets livskraft.

140. Slutligen anser jag, i likhet med klagandebolagen, att de domar som tribunalen åberopade för att ogilla talan såvitt avsåg deras grund (nämligen domen i målet HFB m.fl. mot kommissionen ( 64 ) och domen i det ovannämnda målet Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen) saknar relevans och att tribunalen felbedömde relevansen av domstolens dom i det ovannämnda målet Cascades mot kommissionen.

141. I målet HFB m.fl. mot kommissionen hade nämligen kommissionen hållit flera juridiska personer solidariskt ansvariga, vilka ingick i en ekonomisk enhet som kvalificerades som företag. Eftersom prövningen inte avsåg ett mål där ett av dessa företag hade hållits ensamt ansvarigt för en överträdelse med avseende på perioden innan företaget integrerades i en koncern, undersökte följaktligen inte förstainstansrätten i målet HFB m.fl. mot kommissionen frågan huruvida två tak på 10 procent skulle beaktas.

142. Hänvisningen till punkt 390 i domen i de ovannämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen (se punkt 193 i den överklagade domen) stöder vidare inte alls kommissionens resonemang, utan bekräftar tvärtom klagandebolagens argument. I de förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen hade samtliga företag som kommissionens beslut var riktat till ansetts vara solidariskt ansvariga under överträdelsens hela varaktighet. I det sammanhanget uppgav förstainstansrätten att ”det syfte som eftersträvas genom införandet av taket på 10 procent kan endast uppnås om detta tak först tillämpas på varje separat adressat av det beslut varigenom böter har ålagts” och att ”[d]et är endast om det därefter visar sig att flera adressater utgör ’företaget’, det vill säga den ekonomiska enhet som ansvarar för den beivrade överträdelsen, ... som taket kan beräknas på grundval av företagets sammanlagda omsättning” (min kursivering). Domen i de förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen bekräftar således att om ett företag ensamt är ansvarigt för en överträdelse med avseende på perioden innan företaget förvärvades av en större koncern, ska taket på 10 procent beräknas på grundval av det aktuella företagets omsättning, och inte omsättningen i den koncern som företaget ingår i vid tidpunkten för antagandet av beslutet (eftersom de andra juridiska personer som ingår i denna koncern inte alls är ansvariga för överträdelsen).

143. Vidare anser jag, i likhet med klagandebolagen, att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att, i punkt 194 i den överklagade domen, utan vidare förklaringar slå fast att bolagen inte kunde åberopa domen i det ovannämnda målet Cascades mot kommissionen, ( 65 )”eftersom YKK Holding och YKK Corp. inte hålls ansvariga för betalningen av YKK Stockos hela bötesbelopp”. Som jag redan har påpekat i punkt 124 i förevarande förslag till avgörande, är domen i det ovannämnda målet Cascades mot kommissionen tvärtom relevant, med hänsyn till att det däri anges att ett dotterbolag ska svara för de överträdelser som skett innan dotterbolaget förvärvades, eftersom det nya moderbolaget inte kan hållas ansvarigt. Dotterbolaget är således skyldigt att ensamt betala de böter som det har ålagts i egenskap av separat ekonomisk enhet.

144. Av det ovan anförda följer att överklagandet ska bifallas såvitt avser den tredje grunden, i den mån tribunalen feltolkade artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 och åsidosatte de allmänna principerna om personligt ansvar, om att påföljder ska vara individuella, om proportionalitet och om likabehandling. De böter som YKK Stocko ålades för BWA-samarbetet ska följaktligen begränsas till 3,491 miljoner euro, vilket motsvarar 10 procent av bolagets omsättning under det räkenskapsår som föregick antagandet av det omtvistade beslutet.

145. Klagandebolagen har yrkat att de – från det ändrade beloppet på 10 procent av deras omsättning – ska beviljas en nedsättning med 20 procent med anledning av den förmånliga behandling som kommissionen beviljat YKK-koncernen, som hade begärt sådan förmånlig behandling för samtliga sökandes räkning (se skälen 657‐664 i det omtvistade beslutet). Jag anser att den omständigheten att 10-procentstaket borde ha beräknats på ett annat sätt inte utgör anledning till avvikande tillämpning av nedsättningen på grund av förmånlig behandling och att klagandebolagens begäran därför ska bifallas. Kommissionen har dessutom inte invänt mot klagandebolagens begäran – och detta inte ens i andra hand – i sina skriftliga inlagor eller vid förhandlingen, varken vid tribunalen eller vid domstolen. Detta är än mer logiskt när man tänker på att kommissionens praxis enligt 1998 års riktlinjer ( 66 ) gick ut på att tillämpa nedsättningen på grund av förmånlig behandling (sjätte steget) efter kontroll av att 10-procentstaket inte hade överskridits (femte steget i förfarandet). Nämnda nedsättning med 20 procent på grund av förmånlig behandling ska således tillämpas på det ändrade beloppet. YKK Stockos böter ska således uppgå till 2 792 800 euro.

D – Den fjärde grunden, rörande BWA-samarbetet, vilken avser tillämpningen av en avskräckande multiplikator med avseende på perioden före förvärvet av YKK Stocko

146. Inom ramen för den fjärde grunden har klagandebolagen påpekat att tribunalen inte angav i vederbörlig ordning skälen till att den inte biföll talan såvitt avsåg deras grund om att multiplikatorn tillämpades felaktigt med avseende på perioden före förvärvet av YKK Stocko. De anser att tribunalen under alla omständigheter åsidosatte artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, proportionalitets-principen, principen om att straff och påföljder ska vara individuella samt principen om likabehandling, genom att anse att en ökning av den avskräckande verkan var motiverad med avseende på perioden före YKK Holdings förvärv av YKK Stocko (den period under vilken YKK Stocko anses vara ensamt ansvarigt).

147. Kommissionen har ifrågasatt dessa argument. Beträffande den påstådda avsaknaden av motivering har den särskilt framhållit att det av punkt 114 i överklagandet framgår att klagandebolagen mycket väl förstod tribunalens resonemang i bland annat punkt 204 i den överklagade domen, enligt vilket den omständighet som ska tas i beaktande vid bedömningen av den avskräckande verkan är det berörda företagets ekonomiska förmåga vid antagandet av ett beslut att ålägga böter. Beträffande argumenten i sak, har kommissionen förklarat att den avskräckande multiplikatorn inte hade tillämpats med avseende på en viss varaktighet, till exempel med avseende på den period som YKK Stocko ensamt hade hållits ansvarigt för, utan den tillämpades på det utgångsbelopp som var gemensamt för hela YKK-koncernen (däribland YKK Stocko) och som hade fastställts för överträdelsen i sin helhet. Kommissionen har tillagt att den avskräckande verkan som är viktig att säkerställa avser inverkan på den enda ekonomiska enhet (företag) som existerar vid antagandet av beslutet att ålägga böter. Vid tidpunkten för antagandet av beslutet (och faktiskt redan fyra år innan överträdelsen upphörde) hade det ansvariga företaget vuxit, eftersom inte bara YKK Stocko, utan även dess två moderbolag, hade integrerats i företaget. Efter det att YKK Stocko hade förvärvats av YKK Holding och YKK Corp., kunde YKK Stocko inte längre betraktas för sig vid bedömningen av böternas inverkan, inte ens vad beträffar de delar av böterna som det ensamt var skyldigt att betala.

148. Jag anser att samma överväganden som dem som har anförts ovan i mitt förslag till avgörande avseende den tredje grunden i tillämpliga delar ska gälla även här.

149. Som klagandebolagen har angett har det i unionens rättspraxis fastställts två skäl till att en avskräckande multiplikator kan tillämpas, nämligen följande: 1) nödvändigheten av att säkerställa att böterna har en betydande inverkan, även för de företag som har stora ekonomiska resurser vid tidpunkten för antagandet av beslutet, och 2) den omständigheten att storföretag, under överträdelseperioden, ( 67 ) har kunnat förfoga över större resurser än konkurrenterna och således har haft bättre möjligheter än dem att känna till gällande rätt och att agera inom de gränser som uppställs däri.

150. Det betyder att kommissionen endast kan beakta resurserna och de finansiella medlen i det företag som den anser är ansvarigt för en överträdelse. ( 68 )

151. I det omtvistade beslutet tillämpade kommissionen en multiplikator på 1,25 på grundval av dels de större juridiska och ekonomiska kunskaper och medel som de aktuella företagen hade jämfört med sina konkurrenter, dels de ”stora ekonomiska resurser” som de förfogade över.

152. I det avseendet hänvisas det i skäl 538 i det omtvistade beslutet till 1) YKK-koncernens ”storlek”och 2) dess ”sammanlagda resurser”, ett uttryck som tribunalen själv använde i domen i målet Danone mot kommissionen ( 69 ) – en dom som för övrigt nämndes av kommissionen i skäl 537 i det angripna beslutet för att motivera tillämpningen av multiplikatorn inte bara på den del av böterna som klagandebolagen solidariskt ålades, utan även på de böter som YKK Stocko ålades med avseende på den överträdelseperiod som det bedömdes vara ensamt ansvarigt för, det vill säga före mars månad 1997.

153. Jag anser att om tillämpningen av en multiplikator på 1,25 av dessa skäl kunde vara berättigad för perioden efter mars 1997 (eftersom YKK Stocko faktiskt ingick i YKK), är en sådan multiplikator inte motiverad med avseende på den period som föregick förvärvet av YKK Stocko.

154. Det framgår nämligen av handlingarna i målet att YKK Stocko, fram till förvärvet, var ett litet företag med begränsade resurser och utan en juridisk avdelning. Det står klart att före mars månad 1997 hade inte YKK Stocko några stora ekonomiska resurser.

155. Med hänsyn till både principen om likabehandling (med tanke på den betydande skillnaden i resurser som förfogades av, å ena sidan, YKK Stocko under den överträdelseperiod som det hölls ensamt ansvarigt för och, å andra sidan, hela YKK-koncernen (inbegripet YKK Stocko) under den överträdelse-period som de hölls solidariskt ansvariga för, det vill säga efter förvärvet av YKK Stocko) och principen om att straff ska vara individuella, vilken kräver att straffen ska anpassas till de berörda företagens beteenden och särdrag, ( 70 ) borde tribunalen ha kritiserat att kommissionen tillämpade samma multiplikator på de två aktuella överträdelseperioderna.

156. Det är intressant att dra en parallell mellan förevarande mål och det beslut som kommissionen fattade med avseende på den så kallade monoklorättiksyra-kartellen. ( 71 ) I det beslutet ålade kommissionen endast Arkema SA (nedan kallat Arkema) (tidigare benämnt Atofina SA), ett dotterbolag inom ELF/Total-koncernen, böter för upprepning av överträdelsen.

157. Vid beräkningen av böterna såg kommissionen till – för att anpassa utgångsbeloppet för böterna i avskräckande syfte – att beakta en multiplikator som endast avspeglade Arkemas ekonomiska förmåga (beräknad oberoende av dess moderbolag, det vill säga Elf Aquitaine), och detta trots att Arkema och Elf utgjorde en och samma ekonomiska enhet vid tidpunkten för antagandet av det aktuella beslutet.

158. Kommissionen har angett i fotnot 222 i nämnda beslut att ”... [d]en multiplikator som tillämpas på Elf, 2,5, ingår inte i beräkningen. För de upprepade överträdelserna används i stället multiplikatorn 1,5, som skulle ha tillämpats om Atofina hade varit ensam mottagare av beslutet (eftersom dess världsomfattande omsättning var 17,8 miljarder euro). Därför åläggs Atofina ensamt separata böter på detta belopp.”

159. Med andra ord tillämpade kommissionen, vid beräkningen av de böter som ålades enbart dotterbolaget, en multiplikator på 1,5 – vilken skiljer sig från den multiplikator på 2,5 som tillämpades vid beräkningen av de böter som moderbolaget (Elf) och dotterbolaget (Arkema) solidariskt ålades – och detta för att beakta dotterbolagets mindre ekonomiska kapacitet, betraktad oberoende av dess moderbolag.

160. Kommissionen har i förevarande mål inte anfört något skäl som skulle kunna förklara varför denna metod inte användes vid beräkningen av de böter som YKK Stocko var ensamt ansvarigt för.

161. Genom att fördela klagandebolagens ansvar inom ramen för BWA‑samarbetet, har det i det omtvistade beslutet uttryckligen medgetts att YKK Stocko, före mars månad år 1997, utgjorde ett företag som var skilt från YKK-koncernen. Dessutom har det konstaterats i det omtvistade beslutet att det föreligger överträdelser med olika varaktighet, vilka har begåtts av YKK Stocko respektive YKK Stocko tillsammans med YKK-koncernen. ( 72 ) Vid beräkningen av böterna, och särskilt vid fastställandet av en avskräckande multiplikator, beaktade dock inte kommissionen YKK-koncernens sammanlagda resurser, även vad gäller den överträdelseperiod då det företag som hölls ansvarigt inte förfogade över dessa resurser.

162. Det företag vars storlek och sammanlagda resurser ska beaktas vid fastställandet av en eventuell avskräckande multiplikator utgör dock det ansvariga företaget enligt artikel 81 EG.

163. Tribunalen gjorde sig således skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att kommissionen kunde tillämpa en multiplikator på 1,25 vid beräkningen av de böter som ålades enbart YKK Stocko.

164. Som framgår av det ovan anförda anser jag att det i förevarande mål inte är befogat att tillämpa någon multiplikator i YKK Stockos fall. Följaktligen ska bötesbeloppet för den period som föregick YKK-koncernens förvärvs av YKK Stocko fastställas till 2 792 800 euro.

IV – Rättegångskostnader

165. Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna, när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken. I artikel 138.3 i rättegångsreglerna, vilken enligt artikel 184.1 ska tillämpas i mål om överklagande, föreskrivs att om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, ska vardera parten bära sina rättegångskostnader.

166. I förevarande mål anser jag att överklagandet ska bifallas såvitt avser två av de fyra grunder som klagandebolagen har åberopat och att den överklagade domen ska ogiltigförklaras i denna del. Så är dock inte fallet med de två andra grunderna, då jag föreslår att överklagandet ska ogillas såvitt avser dessa grunder.

167. Vad beträffar talan i första instans ska det påpekas att domstolen, genom att sätta ned böterna, även kommer att bifalla talan såvitt avser två av de åtta grunder som klagandebolagen åberopade. ( 73 ) Däremot framgår det av den överklagade domen, och domstolen har härvid inte gjort någon annan bedömning, att klagandebolagen tappade målet såvitt avser övriga grunder som de åberopade i första instans.

168. Under dessa omständigheter, och eftersom parterna delvis har tappat målet, både i första instans och i förevarande överklagande, ska vardera parten bära sina rättegångskostnader.

V – Förslag till avgörande

169. Jag föreslår följaktligen att domstolen ska — ogilla överklagandet såvitt avser den första och den andra grunden, — ogiltigförklara Europeiska unionens tribunals dom av den 27 juni 2012 i mål T‑448/07, YKK m.fl. mot kommissionen, i den mån tribunalen, vid beräkningen av de böter som YKK Stocko Fasteners GmbH ålades, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av det tak på 10 procent som föreskrivs i artikel 23.2 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] och vid tillämpningen av den avskräckande multiplikatorn, — fastställa de böter som YKK Stocko Fasteners GmbH ålades med avseende på den överträdelseperiod som det ensamt är ansvarigt för till 2 792 800 euro i stället för 19250000 euro, — förplikta Europeiska kommissionen att bära sina rättegångskostnader både i målet i första instans och i målet om överklagande, och slutligen — förplikta YKK Corp., YKK Holding Europe BV och YKK Stocko Fasteners GmbH att bära sina rättegångskostnader både i målet i första instans och i målet om överklagande.

( 1 ) Originalspråk: franska.

( 2 ) Dom av den 27 juni 2012 i mål T‑448/07, YKK m.fl. mot kommissionen (nedan kallad den överklagade domen).

( 3 ) Beslut av den 19 september 2007 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget (ärende COMP/39.168 – PO/Hårda sybehör: Fästanordningar) (nedan kallat det omtvistade beslutet). En sammanfattning av beslutet har publicerats i Europeiska unionens officiella tidning (EUT C 47, 2009, s. 8). Det omtvistade beslutet ingår i en serie med tre kommissionsbeslut avseende sybehörsbranschen – nämligen beslut K(2005) 3765 slutlig av den 14 september 2005 (ärende 38.337 – PO/Tråd), beslut K(2004) 4221 slutlig av den 26 oktober 2004 (ärende 38.338 – PO/Nålar) och det omtvistade beslutet – vilka samtliga fattades efter inspektioner som i november 2001 genomfördes hos flera olika tillverkare av sybehörsprodukter i plast och metall.

( 4 ) Rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrens-reglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EUT L 1, 2003, s. 1).

( 5 ) EGT C 45, 2002, s. 3 (nedan kallat 2002 års meddelande om samarbete).

( 6 ) Jag kommer att använda den tidigare numreringen i förevarande förslag till avgörande, eftersom det omtvistade beslutet fattades enligt EG-fördraget.

( 7 ) Riktlinjer för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna).

( 8 ) EGT C 207, 1996, s. 4 (nedan kallat 1996 års meddelande om samarbete).

( 9 ) Se punkt 1 A första stycket i riktlinjerna, vilken domstolen erinrade om i punkt 38 i dom av den 8 december 2011 i mål C‑389/10 P, KME Germany m.fl. mot kommissionen (REU 2011, s. I‑13125), samt i punkt 140 och där angiven rättspraxis i den överklagade domen.

( 10 ) Se skäl 508 i det omtvistade beslutet.

( 11 ) Se skäl 509 i det omtvistade beslutet.

( 12 ) Se domen i det ovannämnda målet KME Germany m.fl. mot kommissionen, punkt 44 (kallad kartellen på marknaden för kopparrör för industriellt bruk/VVS-kopparrör). Se även punkt 97 och följande punkter i generaladvokaten Sharpstons förslag till avgörande i mål C‑40/12 P, Gascogne Sack Deutschland mot kommissionen, där domstolen meddelade dom den 26 november 2013.

( 13 ) Dom av den 12 november 2009 i mål C‑554/08 P, Carbone Lorraine mot kommissionen, punkt 44. Se även dom av den 2 oktober 2003 i mål C-194/99 P, Thyssen Stahl mot kommissionen (REG 2003, s. I-10821), punkt 118, och av den 3 september 2009 i mål C-534/07 P, Prym och Prym Consumer mot kommissionen (REG 2009, s. I-7415), punkt 96.

( 14 ) Dom av den 16 november 2011 i mål T‑79/06, Sachsa Verpackung mot kommissionen, punkt 118. Se även domen i det ovannämnda målet Gascogne Sack Deutschland mot kommissionen.

( 15 ) Beslut av den 3 september 2004 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES‑avtalet (ärende COMP/E‑1/38.069 – VVS-kopparrör) (nedan kallat beslutet i ärendet VVS‑kopparrör). Se skäl 629 i beslutet i ärendet VVS-kopparrör, där det anges att ”[ä]ven om vissa uppgifter i akten möjliggör en noggrann uppskattning av den konkurrensbegränsande samverkans inverkan på priserna under en begränsad period, är det omöjligt för kommissionen att exakt avgöra hur priserna hade utvecklats utan den konkurrensbegränsande samverkan under hela den tid som överträdelsen pågick”.

( 16 ) Respektive dom av den 8 december 2011 i mål 272/09 P, KME Germany m.fl. mot kommissionen (REU 2011, s. I‑13085), och domen i det ovannämnda målet KME Germany m.fl. mot kommissionen.

( 17 ) Domen i det ovannämnda målet KME Germany m.fl. mot kommissionen, punkt 45.

( 18 ) Se skälen 629 och 673 i beslutet i ärendet VVS-kopparrör och skäl 507 i det omtvistade beslutet.

( 19 ) Domen i det ovannämnda målet KME Germany m.fl. mot kommissionen, punkt 41.

( 20 ) Ibidem, punkt 44.

( 21 ) Dom av den 12 september 2007 i mål T‑30/05, Prym och Prym Consumer mot kommissionen.

( 22 ) Se punkt 109 i nämnda dom, som hänvisar till skälen 318–320 i det beslut som hade fattats i det ärendet. Se även domstolens dom i det ovannämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 78.

( 23 ) Förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkterna 111 och 112.

( 24 ) Ibidem, punkt 190.

( 25 ) Dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen (REG 2005, s. I-5425), punkt 245.

( 26 ) Enligt klagandebolagen ska ett utgångsbelopp för böterna på 50 miljoner euro anses motsvara 250 procent av det lägsta utgångsbeloppet för överträdelser som kvalificeras som ”mycket allvarliga”, och rentav 312,5 procent med en multiplikator på 1,25.

( 27 ) Skälen 496, 497, 507–509, 514–516, 529 och 530 i det omtvistade beslutet.

( 28 ) Domen i det ovannämnda målet Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 245.

( 29 ) Förstainstansrättens dom av den 25 oktober 2005 i mål T-38/02, Groupe Danone mot kommissionen (REG 2005, s. II-4407), punkt 384. Se även domstolens dom i det ovannämnda målet KME Germany m.fl. mot kommissionen, punkterna 93 och 96, och tribunalens dom av den 30 november 2011 i mål T‑208/06, Quinn Barlo m.fl. mot kommissionen (REU 2011, s. II‑7953), punkt 244.

( 30 ) Se punkt 93 i domen, Se, i det sammanhanget, förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i mål T-50/00, Dalmine mot kommissionen (REG 2004, s. II-2395), punkt 292, och av den 15 mars 2006 i mål T-26/02, Daiichi Pharmaceutical mot kommissionen (REG 2006, s. II-713), punkt 113.

( 31 ) Förstainstansrättens dom av den 5 april 2006 i mål T-279/02, Degussa mot kommissionen (REG 2006, s. II-897), och förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen.

( 32 ) Kommissionens beslut av den 3 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet mot Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret SA, Kemira OYJ, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA och Arkema SA (ärende COMP/F/C.38.620 – Väteperoxid och perborat) – en sammanfattning av nämnda beslut har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (EUT L 353, 2006, s. 54), och beslutet finns tillgängligt på webbplatsen för kommissionens generaldirektorat för konkurrens – respektive kommissionens beslut av den 29 november 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.638 – BR/ESBR) – en sammanfattning av nämnda beslut har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (EUT C 7, 2008, s. 11), och beslutet finns tillgängligt på webbplatsen för kommissionens generaldirektorat för konkurrens.

( 33 ) Se skäl 455 i beslut K(2006) 1766 och skäl 462 i beslut K(2006) 5700 slutlig.

( 34 ) Rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning fördragets artiklar [81] och [82] (EGT 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8).

( 35 ) Däri föreskrivs nämligen följande: ”Från den 14 februari 2002 ersätter detta meddelande 1996 års meddelande i alla de fall där inget företag har kontaktat kommissionen för att dra nytta av den gynnsamma behandling som omtalas i det meddelandet.”

( 36 ) Se dom av den 10 maj 2007 i mål C-328/05 P, SGL Carbon mot kommissionen (REG 2007, s. I-3921), punkt 83. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 november 2000 i mål C-297/98 P, SCA Holding mot kommissionen (REG 2000, s. I-10101), punkt 36, och domen i de ovannämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 399.

( 37 ) Se domen i det ovannämnda målet SGL Carbon mot kommissionen, punkt 81.

( 38 ) Se punkterna 21 och 22 i 2002 års meddelande om samarbete jämförda med punkt 1, D, i 1996 års meddelande om samarbete. Hur skulle det till exempel rimligen kunna hävdas att upplysningar som inte uppfyller villkoret att de ska ”bidra till att fastställa att överträdelsen har begåtts”(punkt D i 1996 års meddelande om samarbete) skulle kunna utgöra bevis som har ”ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan har samlat in” (punkt 21 i 2002 års meddelande om samarbete)?

( 39 ) Se förstainstansrättens dom av den 15 mars 2006 i mål T-15/02, BASF mot kommissionen (REG 2006, s. II-497), punkt 588, där det anges att ”en nedsättning enligt denna bestämmelse [det vill säga punkt 3 sjätte strecksatsen i riktlinjerna för beräkning av böter, vilken avser samarbete utanför ramen för 1996 års meddelande om samarbete] [förutsätter] med nödvändighet att ifrågavarande samarbete inte kan belönas inom ramen för meddelandet om samarbete”.

( 40 ) Tribunalens dom av den 24 mars 2011 i mål T‑381/06.

( 41 ) Domen i det ovannämnda målet FRA.BO mot kommissionen, punkterna 93, 105 och 106.

( 42 ) Av det skälet kunde jag vid förhandlingen inte ange datum för mitt förslag till avgörande, eftersom det datum då nämnda dom skulle avkunnas inte var känt.

( 43 ) I förslaget till avgörande citeras domen i de ovannämnda målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkterna 280 och 281.

( 44 ) Generaladvokaten Sharpston har tillagt i fotnot 39 i samma förslag till avgörande att ”[f]ör en förklaring av personligt ansvar när moderbolaget hålls ansvarigt för en överträdelse som begåtts av ett dotterbolag, se [dom av den 19 juli 2012 i de förenade målen C‑628/10 P och C‑14/11 P, Alliance One International och Standard Commercial Tobacco mot kommissionen och kommissionen mot Alliance One International m.fl. … punkt 42]”. Hon har även hänvisat till punkterna 36–40 i sitt förslag till avgörande i mål C‑50/12 P, Kendrion mot kommissionen, i vilket dom meddelades den 26 november 2013.

( 45 ) Enligt det omtvistade beslutet deltog det tredje klagandebolaget, Stocko, i överträdelsen under hela den tid som den pågick, det vill säga 9 år och 9 månader, medan YKK Corp. och YKK Holding, som är det första och det andra klagandebolaget, började delta i överträdelsen (direkt eller indirekt) först efter förvärvet av det tyska bolaget Stocko år 1997 (sedermera YKK Stocko Fasteners GmbH) och de deltog i denna under 4 år (skälen 466–468 i det omtvistade beslutet). Detta är skälet dels till att YKK Corp. och YKK Holding inte har hållits ansvariga för betalningen av hela det bötesbelopp som Stocko ålades, dels till att Stocko ensamt hölls ansvarigt för betalningen av böterna upp till ett belopp på 19250000 euro.

( 46 ) Fri översättning och min kursivering.

( 47 ) Se, exempelvis, dom av den 2 oktober 2003 i mål C-196/99 P, Aristrain mot kommissionen (REG 2003, s. I-11005), punkterna 95–99, och domen i de ovannämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 118.

( 48 ) Dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80-103/80, Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen (REG 1983, s. 1825; svensk specialutgåva, volym 7, s. 133), punkterna 119 och 118.

( 49 ) Beslut av den 10 december 2003 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/E‑2/37.857 – Organiska peroxider) (delgivet med nr K(2003) 4570 slutligt och rättelse K(2004) 4). En sammanfattning har publicerats i Europeiska unionens officiella tidning (L 110, 2005, s. 44).

( 50 ) Kommissionens beslut av den 30 juni 2010 om ett förfarande enligt artikel 101 [FEUF] och artikel 53 i EES-avtalet mot företagen ArcelorMittal, Emesa/Galycas/ArcelorMittal (España), GlobalSteelWire/Tycsa, Proderac, Companhia Previdente/Socitrel, Fapricela, Nedri/HIT Groep, WDI/Pampus, DWK/Saarstahl, voestalpine Austria Draht, Rautaruukki/Ovako, Italcables/Antonini, Redaelli, CB Trafilati Acciai, I.T.A.S., Ori Martin/Siderurgica Latina Martin och Emme Holding (ärende COMP/38.344 – Spännstål), ändrat genom kommissionens beslut av den 30 september 2010 och genom kommissionens beslut av den 4 april 2011. En sammanfattning har offentliggjorts i EUT C 399, 2011, s. 7 (skäl 8).

( 51 ) Se beslutet i ärendet spännstål, skäl 8. Se skäl 1072a i den ursprungliga versionen av beslutet av den 30 juni 2010, delgivet med nummer K(2010) 4387 slutligt.

( 52 ) Även om artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 kräver att referenspunkten vid beräkningen av taket på 10 procent ska vara det räkenskapsår som föregår kommissionens beslut om sanktioner för en överträdelse, hindrar inte detta att taket fastställs på grundval av enbart dotterbolagets omsättning, vad beträffar de böter som dotterbolaget ensamt åläggs med avseende på en period innan det förvärvades av moderbolaget. Det ska i det sammanhanget tilläggas att i förevarande mål om överklagande har klagandebolagen för övrigt inte ifrågasatt det relevanta år som ska beaktas vid den aktuella bedömningen, nämligen det år som föregick det omtvistade beslutet.

( 53 ) Förstainstansrättens dom av den 13 december 2001 i de förenade målen T-45/98 och T-47/98, Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen (REG 2001, s. II-3757), punkt 63.

( 54 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juni 2007 i mål C-76/06 P, Britannia Alloys & Chemicals mot kommissionen (REG 2007, s. I-4405), punkt 44.

( 55 ) Dom av den 16 november 2000 i mål C-248/98 P, KNP BT mot kommissionen (REG 2000, s. I-9641), punkt 71, i mål C-279/98 P, Cascades mot kommissionen (REG 2000, s. I-9693), punkterna 78 och 79, och i mål C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen (REG 2000, s. I-9925), punkt 37, samt domen i det ovannämnda målet SCA Holding mot kommissionen, punkt 27, och av den 29 mars 2011 i mål C‑352/09 P, ThyssenKrupp Nirosta mot kommissionen (REU 2011, s. I‑2359), punkt 143.

( 56 ) Se domen i det ovannämnda målet Cascades mot kommissionen, punkterna 78–80.

( 57 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 juli 1999 i mål C-49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni (REG 1999, s. I-4125), punkt 145, domen i det ovannämnda målet Cascades mot kommissionen, punkt 78, dom av den 11 december 2007 i mål C-280/06, ETI m.fl. (REG 2007, s. I-10893), punkt 39, och av den 10 september 2009 i mål C-97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (REG 2009, s. I-8237), punkt 56.

( 58 ) Dom av den 4 juli 2006 i mål T-304/02, Hoek Loos mot kommissionen (REG 2006, s. II-1887), punkterna 116 och 120.

( 59 ) Vidare skulle jag vilja påpeka att – i motsats till vad kommissionen har gjort gällande – tillämpningen på ett dotterbolag, med avseende på en överträdelse som det självständigt har begått, av ett föreskrivet tak som beräknas enbart på grundval av dess omsättning inte tycks undergräva syftet att avskräcka från överträdelser. Detta hindrar nämligen inte att koncernens omsättning också beaktas vid beräkningen av böterna, vad beträffar de böter som koncernen ska åläggas för den del av överträdelsen som den har gjort sig skyldig till.

( 60 ) Dom av den 15 juni 2005 i de förenade målen T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 och T‑91/03, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen. Domen har publicerats i form av en sammanfattning. Fullständiga versioner av domen finns på tyska, engelska och franska på tribunalens webbplats.

( 61 ) Domen i de ovannämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkterna 389–391.

( 62 ) Dom den 10 januari 2006 i mål C-344/04