Förstainstansrättens beslut (tredje avdelningen i utökad sammansättning) av den 20 april 1999. - Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Elf Atochem SA, BASF AG, Shell International Chemical Company Ltd, DSM NV och DSM Kunststoffen BV, Wacker-Chemie GmbH, Hoechst AG, Société artésienne de vinyle, Montedison SpA, Imperial Chemical Industries plc, Hüls AG och Enichem SpA mot Europeiska kommissionen. - Konkurrens - Artikel 85 i EG-fördraget - Verkan av en dom om ogiltigförklaring - Rätten till försvar - Böter. - Förenade målen T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94 till T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94.



Rättsfallssamling 1999 s. II-00931



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

1 Förfarande - Ansökan genom vilken talan anhängiggjorts - Svaromål - Replik - Formkrav - Sammanfattning av grunderna för talan - Rättsliga grunder som inte framställts i ansökan eller i svaromålet - Allmän hänvisning till andra skrivelser - Kan inte prövas

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artiklarna 44.1 c, 46.1 b och 47.1)

2 Förfarande - Rättegångshinder som inte kan avhjälpas - Rättens prövning på eget initiativ - Åberopande av nya grunder under rättegången

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artiklarna 48.2 och 113)

3 Förfarande - Rättskraft - Dom av domstolen efter överklagande som slutligt avgör ett ärende - Räckvidd

(EG-stadgan för domstolen, artikel 54 första stycket)

4 Konkurrens - Administrativt förfarande - Beslut av kommissionen varigenom en överträdelse fastslås som antas efter ogiltigförklaring av ett första beslut på grund av fel i förfarandet - Principen om non bis in idem - Åsidosättande - Föreligger inte

5 Gemenskapsrätt - Principer - Grundläggande rättigheter - Iakttagande säkerställt av gemenskapsdomstolarna - Beaktande av den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter

(Fördraget om Europeiska unionen, artikel F.2)

6 Konkurrens - Administrativt förfarande - Kommissionens skyldigheter - Iakttagande av en rimlig tidsfrist - Bedömningskriterier - Åsidosättande - Följder

(EG-fördraget, artiklarna 178 och 215 andra stycket; rådets förordning nr 17)

7 Talan om ogiltigförklaring - Dom om ogiltigförklaring - Rättsverkningar - Ogiltigförklaring av ett beslut av kommissionen varigenom en överträdelse av konkurrensreglerna fastslås - Verkningar för de mottagare som inte väckt talan - Föreligger inte

8 Talan om ogiltigförklaring - Dom om ogiltigförklaring - Rättsverkningar - Ett beslut av kommissionen varigenom en överträdelse av konkurrensreglerna fastslås - Ogiltigförklaring på grund av ett fel i förfarandet som uppkom i slutskedet av antagandet av beslutet - Förberedande åtgärder påverkas inte

9 Konkurrens - Administrativt förfarande - Förhör - Ogiltigförklaring på grund av ett fel i förfarandet av ett beslut av kommissionen varigenom en överträdelse fastslås - Förberedande åtgärder påverkas inte - Nytt beslut - Skyldighet att hålla ett nytt förhör - Villkor

(Rådets förordning nr 17, artikel 19.1; kommissionens förordning nr 99/63)

10 Invändning om rättsstridighet - Räckvidd - Rättsakter som kan bli föremål för en invändning om rättsstridighet - En institutions arbetsordning

(EG-fördraget, artiklarna 173 och 184)

11 Institutionernas rättsakter - Bestyrkande av antagna rättsakter - Villkor - Kommissionens arbetsordning

(Kommissionens arbetsordning av år 1993, artikel 16 första stycket)

12 Gemenskapsrätt - Principer - Princip om kontinuitet i förvaltningsorgans sammansättning - Föreligger inte

13 Konkurrens - Administrativt förfarande - Språkregler - Bilagor till meddelandet om anmärkningar - Tillhandahållande på originalspråket

(Rådets förordning nr 1, artikel 3; kommissionens förordning nr 99/63, artikel 2.1)

14 Konkurrens - Administrativt förfarande - Iakttagande av rätten till försvar - Rätt för dem som omfattas av ett förfarande att bli delgivna förhörsombudets rapport och att yttra sig över denna - Föreligger inte

15 Talan om ogiltigförklaring - Rättsakter mot vilka talan kan väckas - Beslut om undersökning enligt artikel 14 i förordning nr 17 - Sakprövningsförutsättningar

(EG-fördraget, artikel 173; rådets förordning nr 17, artikel 14.3)

16 Konkurrens - Administrativt förfarande - Kommissionens undersökningsbefogenheter - Undersökningar som genomförs enbart med stöd av fullmakt - Skydd mot godtyckligt eller alltför omfattande myndighetsingripande - Villkor

(Rådets förordning nr 17, artikel 14.2)

17 Gemenskapsrätt - Principer - Rätten till försvar - Iakttagande inom ramen för administrativa förfaranden - Konkurrens - Begäran om upplysningar riktad till ett företag - Rätt att vägra avge ett svar som innebär ett erkännande av en överträdelse

(Rådets förordning nr 17, artikel 11)

18 Konkurrens - Administrativt förfarande - Kommissionens undersökningsbefogenheter - Användning av upplysningar som inhämtats under en undersökning - Gränser

(Rådets förordning nr 17, artiklarna 14 och 20.1)

19 Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Bevisning - Ett företags vägran eller den omständigheten att det saknar möjlighet att besvara begäran om upplysningar - Omfattas inte

(EG-fördraget, artikel 85.1; rådets förordning nr 17)

20 Konkurrens - Administrativt förfarande - Meddelande om anmärkningar - Delge handlingar i efterhand - Villkor - Iakttagande av rätten till försvar

(Kommissionens förordning nr 99/63, artikel 4)

21 Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Komplex överträdelse som innehåller delar som utgör avtal och delar som utgör samordnat förfarande - Enhetlig kvalifikation som "ett avtal och/eller ett samordnat förfarande" - Tillåtet - Betydelse för bevisningen

(EG-fördraget, artikel 85.1)

22 Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Samordnat förfarande - Begrepp - Samordning och samarbete som är oförenligt med varje företags skyldighet att självständigt bestämma hur det skall agera på marknaden

(EG-fördraget, artikel 85.1)

23 Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Samordnat förfarande - Parallellt beteende - Presumtion att det förekommit samordning - Bevis för samordningen

(EG-fördraget, artikel 85.1)

24 Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Företag som kan klandras för överträdelsen bestående i att ha deltagit i en övergripande samverkan - Kriterier

(EG-fördraget, artikel 85.1)

25 Konkurrens - Gemenskapsbestämmelser - Överträdelser - Ansvar - Juridisk person som var ansvarig för företagets drift vid tidpunkten för överträdelsen - Denna person upphör att existera - Ansvar för den juridiska person som fortsätter driften

(EG-fördraget, artikel 85.1)

26 Konkurrens - Gemenskapsbestämmelser - Dotterbolags överträdelse - Moderbolagets ansvar - Villkor

(EG-fördraget, artikel 85.1)

27 Konkurrens - Administrativt förfarande - Tillgång till handlingarna i ärendet - Syfte - Iakttagande av rätten till försvar - Handlingar av nytta för försvaret - Bedömning av kommissionen ensam - Otillåtet

(Rådets förordning nr 17)

28 Konkurrens - Administrativt förfarande - Iakttagande av rätten till försvar - Tillgång till handlingarna i ärendet har getts på ett rättsstridigt sätt - Följder

(Rådets förordning nr 17)

29 Konkurrens - Administrativt förfarande - Preskriptionstider i fråga om förfaranden - Tillfälligt upphävande - Kommissionens beslut att ålägga böter

(Rådets förordning nr 2988/74, artikel 3)

30 Institutionernas rättsakter - Motivering - Skyldighet - Omfattning - Beslut att ålägga böter för överträdelse av konkurrensreglerna - Önskvärt att upplysa om sättet för beräkningen av böterna

(EG-fördraget, artikel 190; rådets förordning nr 17, artikel 15)

31 Konkurrens - Böter - Bedömning grundad på företagets individuella beteende - En annan näringsidkare har inte ålagts någon påföljd - Saknar betydelse

(Rådets förordning nr 17, artikel 15)

32 Konkurrens - Administrativt förfarande - Upphörande av överträdelser - Kommissionens befogenhet - Ålägganden som riktas till företag - Gränser

(Rådets förordning nr 17, artikel 3.1)

Sammanfattning

1 Enligt artikel 44.1 c i förstainstansrättens rättegångsregler skall en ansökan innehålla uppgifter om föremålet för tvisten samt innehålla en kortfattad framställning av grunderna för talan. Dessa uppgifter skall vara tillräckligt klara och precisa, så att svaranden skall kunna förbereda sitt försvar och förstainstansrätten skall kunna pröva talan, i förekommande fall utan att ha tillgång till andra uppgifter.

För att garantera rättssäkerheten och en god rättskipning krävs, för att en talan skall kunna tas upp till sakprövning, att de väsentligaste faktiska och rättsliga omständigheter som talan grundas på åtminstone kortfattat men på ett sammanhängande och begripligt sätt framgår av innehållet i själva ansökan. Ansökan kan stödjas och kompletteras på särskilda punkter genom hänvisningar till bestämda avsnitt i handlingar som bifogas ansökan. Däremot kan inte en allmän hänvisning till andra skrivelser, även om de bifogas ansökan, avhjälpa det faktum att grundläggande uppgifter saknas i ansökan. Vidare ankommer det inte på förstainstansrätten att i bilagorna söka efter och fastställa de grunder som rätten till äventyrs skulle kunna anse utgöra stöd för talan, eftersom bilagorna enbart skall tjäna som bevismaterial och som ett medel för målets utredning.

Denna tolkning av artikel 44.1 c i rättegångsreglerna avser även villkoren för att repliken, vilken i enlighet med artikel 47.1 i rättegångsreglerna kompletterar ansökan, skall kunna godtas och villkoren för att svaromålet skall kunna godtas enligt artikel 46.1 b i rättegångsreglerna.

2 Enligt artikel 113 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten på eget initiativ pröva om talan skall avvisas till följd av att det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas. I det avseendet skall grunder som åberopas först i samband med repliken och vilka inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit under förfarandet avvisas med stöd av artikel 48.2 i rättegångsreglerna.

3 Rättskraften omfattar endast de sak- och rättsfrågor som faktiskt eller med nödvändighet blev avgjorda genom det rättsliga avgörandet i fråga.

Den andra meningen i artikel 54 första stycket i domstolens rättegångsregler innebär inte att domstolen, när den inom ramen för ett överklagande själv slutligt avgör ett ärende genom att bifalla talan på en eller flera av de grunder som sökandena har anfört, i kraft av själva rättsförhållandet (ipso jure) bedömer samtliga sak- och rättsfrågor som sökandena åberopat i målet.

4 När domstolen på grund av att bestyrkande inte har skett ogiltigförklarar ett beslut av kommissionen varigenom en överträdelse av konkurrensreglerna fastställts och böter ålagts, utan att pröva de materiella grunder som sökandena har åberopat, och kommissionen antar ett nytt beslut mot dessa företag genom att enbart avhjälpa det formfel som konstaterats av domstolen, kan det inte anses att kommissionen vid två tillfällen har inlett ett förfarande mot dessa företag på grundval av samma omständigheter eller att den har ålagt dem två påföljder för samma överträdelse, i strid med principen om non bis in idem.

5 De grundläggande rättigheterna utgör en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vilkas iakttagande gemenskapsdomstolarna skall säkerställa. I detta hänseende har gemenskapsdomstolarna tagit intryck av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner samt av den vägledning som ges i de internationella avtal som rör skyddet för de mänskliga rättigheterna och som medlemsstaterna har medverkat i eller anslutit sig till. I detta avseende är Europakonventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna, som det uttryckligen hänvisas till i artikel F.2 i fördraget om Europeiska unionen, av särskild betydelse.

6 Åsidosättandet av den allmänna gemenskapsrättsliga principen om iakttagande av en rimlig tidsfrist vid antagandet av beslut efter det att de administrativa förfarandena på konkurrensområdet avslutats motiverar inte att ett beslut som kommissionen har antagit ogiltigförklaras, såvida det inte samtidigt utgör ett åsidosättande av de berörda företagens rätt till försvar. Om det inte har fastställts att den oskäligt långa tid som förflutit har påverkat de berörda företagens möjlighet att försvara sig effektivt, saknar underlåtelsen att iaktta principen om en rimlig tidsfrist betydelse för det administrativa förfarandets giltighet, och kan således endast beaktas som en skadeorsak som kan åberopas vid gemenskapsdomstolarna inom ramen för en talan i enlighet med artiklarna 178 och 215 andra stycket i fördraget.

Huruvida förfarandet vid kommissionen tar rimlig tid i anspråk skall bedömas med hänsyn tagen till de särskilda omständigheterna i varje ärende och i synnerhet sådana faktorer som parternas uppträdande under förfarandet, ärendets betydelse för de olika berörda företagen samt dess komplexitet.

7 Ett beslut, varigenom kommissionen fastslår att ett flertal företag gjort sig skyldiga till överträdelser av artikel 85 i fördraget och ålägger vart och ett av dessa böter, som visserligen är utformat och offentliggjort som ett enda beslut, skall anses som ett flertal individuella beslut.

Om ett av de företag till vilket ett beslut är riktat väcker talan om ogiltigförklaring av beslutet, skall gemenskapsdomstolarna enbart pröva de delar i beslutet som avser detta företag. De delar av beslutet som avser övriga mottagare och mot vilka talan inte har väckts, ingår däremot inte i den tvist som gemenskapsdomstolarna skall avgöra. Följaktligen kan beslutet endast ogiltigförklaras med avseende på det eller de företag vars talan har bifallits vid gemenskapsdomstolarna.

Under dessa omständigheter åsidosätter inte kommissionen icke-diskrimineringsprincipen om den, efter det att domstolen har ogiltigförklarat det första beslutet i ett konkurrensärende på grund av ett formfel, riktar ett nytt beslut endast till de företag som det ogiltigförklarade beslutet var riktat till, vars talan har bifallits av gemenskapsdomstolarna.

8 Domstolens ogiltigförklaring av ett beslut av kommissionen, varigenom en överträdelse av konkurrensreglerna fastslås, på grund av ett fel i förfarandet som uppkom i slutskedet av antagandet av beslutet och som enbart gällde det sätt på vilket beslutet har antagits, i detta fall underlåtenheten att bestyrka rättsakten i fråga, påverkar inte giltigheten av de åtgärder som vidtogs för att förbereda beslutet, före det skede där felet uppkom.

9 Eftersom domstolens ogiltigförklaring av ett beslut av kommissionen, varigenom en överträdelse av konkurrensreglerna fastslås, på grund av ett fel i förfarandet som beror på underlåtenhet att bestyrka rättsakten inte påverkar giltigheten av de åtgärder som vidtogs för att förbereda beslutet innan felet begicks, är ett nytt förhör med de berörda företagen endast nödvändigt innan kommissionen antar ett nytt beslut, för det fall beslutet innehåller nya anmärkningar i förhållande till de anmärkningar som framgick av det första beslutet som ogiltigförklarats. Den omständigheten att det nya beslutet antogs under andra faktiska och rättsliga omständigheter än de som förelåg då det första beslutet antogs, betyder inte att det innehåller nya anmärkningar.

10 Artikel 184 i fördraget är uttryck för en allmän princip enligt vilken samtliga parter har rätt att, i syfte att få ett beslut ogiltigförklarat som berör dem direkt och personligen, ifrågasätta giltigheten av rättsakter som institutionerna tidigare antagit, vilka utgör rättslig grund för det ifrågasatta beslutet, om den ifrågavarande parten inte hade rätt att med stöd av artikel 173 i fördraget väcka talan direkt mot dessa rättsakter, vars följder berör parten utan att denne har haft möjlighet att begära en ogiltigförklaring.

Artikel 184 i fördraget skall således ges en vid tolkning så att lagenligheten av institutionernas rättsakter kan prövas på ett effektivt sätt. Tillämpningsområdet för artikeln skall omfatta även de av institutionernas rättsakter som till sin form inte är förordningar men som har liknande verkningar samt, särskilt, bestämmelser i en institutions arbetsordning, vilka visserligen inte utgör rättslig grund för det omtvistade beslutet men som bildar den egentliga ramen för antagandet av beslutet och som därmed tillgodoser kravet på rättssäkerhet för de personer till vilka beslutet är riktat.

Inom ramen för talan om ogiltigförklaring av ett kommissionsbeslut på konkurrensområdet kan en invändning om rättsstridighet framställas mot bestämmelserna i denna institutions arbetsordning, i den mån de skall säkerställa skyddet för enskilda. Det skall dock föreligga ett direkt rättsligt samband mellan det individuella beslut som ifrågasätts och bestämmelserna i den arbetsordning vars lagenlighet ifrågasätts.

11 Bestyrkandet av kommissionens rättsakter enligt artikel 16 första stycket i kommissionens arbetsordning av år 1993 utgör i sig en tillräcklig garanti för att det i händelse av att texten ifrågasätts skall vara möjligt att kontrollera att de delgivna eller offentliggjorda texterna fullständigt överensstämmer med den text som kollegiet antagit samt med upphovsmannens vilja. Genom att texten bifogas protokollet och den första sidan i protokollet bär ordförandens och generalsekreterarens underskrifter, finns det ett samband mellan protokollet och de handlingar det innefattar, vilket gör det möjligt att fastställa det exakta innehållet i kollegiets beslut och dess exakta form.

12 Det finns ingen allmän gemenskapsrättslig princip om kontinuitet i ett förvaltningsorgans sammansättning vid behandlingen av ett ärende som kan leda till åläggande av böter.

13 Bilagorna till meddelandet om anmärkningar, vilka inte härrör från kommissionen, skall inte anses som "skriftliga handlingar" i den mening som avses i artikel 3 i rådets förordning nr 1, utan skall betraktas som bevismaterial som kommissionen grundar sin bedömning på och skall följaktligen delges mottagaren i det skick de befinner sig. Kommissionen åsidosätter inte artikel 3 i ovannämnda förordning genom att delge dessa bilagor på originalspråket.

14 Rätten till försvar innebär inte ett krav på att företag som berörs av ett förfarande enligt artikel 85.1 i fördraget skall kunna yttra sig över förhörsombudets rapport. Rätten till försvar anses ha iakttagits i tillfredsställande utsträckning, om de olika instanser som medverkar i utarbetandet av det slutliga beslutet har erhållit korrekt information om företagens argument avseende de anmärkningar kommissionen har meddelat och avseende kommissionens bevis till stöd för anmärkningarna. Förhörsombudets rapport är emellertid kommissionens rent interna handling, vilken endast tjänar som ett underlag för kommissionen och har varken till syfte att komplettera eller korrigera företagens argument eller att tillhandahålla nya anmärkningar eller bevis mot dem.

15 Enligt artikel 14.3 i förordning nr 17 är ett beslut om undersökning i sig sådant att en talan om ogiltigförklaring kan väckas med stöd av artikel 173 i fördraget.

Inom ramen för en talan om ogiltigförklaring av ett slutligt beslut som kommissionen antagit med tillämpning av artikel 85.1 i fördraget, kan ett företag inte göra gällande att det beslut om undersökning som var riktat till det var rättsstridigt, om företaget inte väckt talan inom de föreskrivna fristerna. Företaget har däremot rätt att inom ramen för denna talan ifrågasätta lagenligheten av de beslut om undersökning som riktats till andra företag om de handlingar som kommissionen har inhämtat har använts mot det. Det står nämligen inte helt klart att företaget tveklöst skulle ha haft rätt att ifrågasätta lagenligheten av dessa beslut inom ramen för en direkt talan mot dem. Ett företag har inom ramen för en talan mot kommissionens slutliga beslut även rätt att ifrågasätta under vilka villkor undersökningen har genomförts.

16 Det framgår av artikel 14.2 i förordning nr 17 att undersökningar som genomförs enbart med stöd av fullmakt förutsätter att företagen samarbetar frivilligt. Om ett företag faktiskt har samarbetat under en undersökning som genomförts med stöd av fullmakt, saknar påståendet om ett oskäligt myndighetsingripande i den fysiska eller juridiska personens privata verksamhetssfär fog, såvida ingen omständighet kan åberopas till stöd för att kommissionens åtgärder gått utöver det samarbete företaget gått med på.

17 Iakttagandet av rätten till försvar, såsom en grundläggande princip, skall säkerställas inte bara i administrativa förfaranden som kan leda till påföljder utan även inom ramen för de inledande utredningarna, såsom vid begäran om upplysningar enligt artikel 11 i förordning nr 17, vilka kan vara avgörande för fastställandet av att ett företag gjort sig skyldigt till ett rättsstridigt beteende som medför ansvar.

För att bibehålla den ändamålsenliga verkan av artikel 11.2 och 11.5 i förordning nr 17 har kommissionen rätt att ålägga ett företag att lämna alla nödvändiga upplysningar om de faktiska omständigheter som det kan ha kännedom om, och vid behov överlämna därtill hörande handlingar som företaget är i besittning av, även om dessa kan användas för att fastställa att företaget självt eller ett annat företag har gjort sig skyldigt till konkurrensbegränsande beteende. Kommissionen får dock inte kränka företagets rätt till försvar genom ett beslut om begäran om upplysningar. Den kan därför inte kräva att företaget skall tillhandahålla svar genom vilka det tvingas att erkänna förekomsten av en överträdelse som det ankommer på kommissionen att bevisa.

18 Med hänsyn till artiklarna 14 och 20.1 i förordning nr 17 får de upplysningar som inhämtats under undersökningarna inte användas för andra ändamål än dem som anges i undersökningsfullmakten eller i beslutet om undersökning. Detta krav syftar nämligen till att skydda såväl företagshemligheter som företagens rätt till försvar.

Det är emellertid inte förbjudet för kommissionen att inleda en undersökning i syfte att kontrollera eller komplettera uppgifter som den händelsevis fått kännedom om under en tidigare undersökning, om det av dessa uppgifter framgår att det förekommit beteenden som strider mot konkurrensreglerna i fördraget. När kommissionen erhåller handlingar i ett ärende och använder dem som skäl för att inleda ett annat förfarande, har den rätt att med stöd av fullmakter eller beslut om undersökning avseende det senare förfarandet begära en ny kopia av dessa handlingar och använda dem som bevis i det senare ärendet.

En motsatt lösning skulle gå längre än vad som är nödvändigt för att skydda företagshemligheter samt rätten till försvar och skulle således på ett obefogat sätt hindra kommissionen från att fullgöra sin uppgift att övervaka att konkurrensreglerna iakttas på den gemensamma marknaden.

19 Ett företags vägran eller den omständigheten att det saknade möjlighet att besvara kommissionens begäran om upplysningar enligt artikel 11 i förordning nr 17 kan inte i sig utgöra bevis för att företaget deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan.

20 Det finns inte någon bestämmelse enligt vilken det är förbjudet för kommissionen att efter det att den meddelat anmärkningarna delge parterna i ett förfarande på konkurrensområdet nya handlingar vilka den anser styrker dess antagande, under förutsättning att företagen ges tillräckligt med tid för att framföra sina synpunkter i frågan. Den omständigheten att en handling varken nämndes i eller bifogades meddelandet om anmärkningar kan således inte i sig påverka lagenligheten av beslutet.

21 När det gäller en komplex överträdelse, i vilken flera producenter varit inblandade under lång tid och som syftat till att åstadkomma en gemensam reglering av marknaden, kan det inte krävas att kommissionen, i förhållande till varje företag och vid varje tidpunkt, skall kunna kvalificera överträdelsen som antingen avtal eller samordnat förfarande, i synnerhet som artikel 85 i fördraget under alla omständigheter omfattar båda dessa slag av överträdelse.

Kommissionen har således rätt att kvalificera en sådan komplicerad överträdelse som avtal "och/eller" samordnat förfarande i den mån överträdelsen innefattar såväl omständigheter som skall kvalificeras som "avtal" som omständigheter som skall kvalificeras som "samordnat förfarande". Den dubbla kvalifikationen kan i en sådan situation inte anses kräva att det samtidigt och kumulativt skall föreligga bevis för att var och en av de faktiska omständigheterna uppfyller förutsättningarna för både ett avtal och ett samordnat förfarande. Den dubbla kvalifikationen skall i stället anses gälla ett sammansatt förhållande som innefattar faktiska omständigheter av vilka vissa kan kvalificeras som avtal och andra som samordnat förfarande i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget. Det föreskrivs ingen särskild kvalifikation i denna bestämmelse av detta slag av komplexa överträdelser.

22 När artikel 85 i fördraget skiljer mellan begreppen "samordnat förfarande", "avtal mellan företag" och "beslut av företagssammanslutningar" sker detta i syfte att låta förbuden omfatta en form av samordning mellan företag som, utan att det har lett fram till att det ingåtts ett egentligt avtal, medvetet ersätter den fria konkurrensens risker med ett praktiskt inbördes samarbete. Kriterierna för samordning och samarbete innebär inte alls ett krav på att en verklig "plan" utarbetas utan skall förstås mot bakgrund av den egentliga grundtanken bakom fördragets konkurrensregler. Denna grundtanke är att samtliga ekonomiska aktörer självständigt skall bestämma den affärspolicy de har för avsikt att följa på den gemensamma marknaden. Även om det är riktigt att detta självständighetskrav inte utesluter att de ekonomiska aktörerna har rätt att på ett förståndigt sätt anpassa sig till konkurrenternas konstaterade eller förväntade beteende, utgör det emellertid ett klart hinder för direkta eller indirekta kontakter mellan sådana aktörer, som har till syfte eller resultat antingen att påverka en aktuell eller potentiell konkurrents marknadsbeteende eller att för en sådan konkurrent avslöja hur den berörde aktören själv har beslutat att agera eller planerar att agera på marknaden.

23 Då kommissionen grundar sitt resonemang, som leder till att en överträdelse av konkurrensreglerna fastslås, på antagandet att det styrkta sakförhållandet inte kan förklaras på annat sätt än av en samordning mellan företag, räcker det för de berörda parterna att kunna framlägga omständigheter som kastar ett annat ljus över sakförhållandena och att således kunna ersätta kommissionens förklaring av de ifrågavarande förhållandena.

När beviset för samordningen inte följer enbart av konstaterandet av parallella marknadsbeteenden, utan även av handlingar av vilka det framgår att åtgärderna var resultatet av en samordning, ankommer det däremot på de berörda företagen inte bara att tillhandahålla en alternativ förklaring till de sakförhållanden som kommissionen konstaterat, utan även att bestrida förekomsten av de förhållanden som fastställts med stöd av de handlingar kommissionen framlagt.

24 Ett företag kan hållas ansvarigt för en övergripande samverkan, som bestod i att det regelbundet under flera års tid anordnades möten mellan konkurrerande producenter som syftade till att införa ett otillåtet förfarande som var avsett att på ett konstlat sätt reglera en marknad, även om det har styrkts att det endast har deltagit direkt i ett eller flera av de moment som tillsammans utgör samverkan, om dels företaget kände till eller tveklöst borde ha känt till att den samverkan i vilken det deltog ingick i en plan som syftade till att snedvrida normal konkurrens, dels denna plan omfattade samtliga de moment som tillsammans utgör den konkurrensbegränsande samverkan.

25 När det har visats att det skett en överträdelse av artikel 85.1 i fördraget skall det avgöras vilken fysisk eller juridisk person som var ansvarig för företagets drift vid tidpunkten för överträdelsen, så att denna person kan ställas till ansvar för överträdelsen.

Om emellertid, mellan tidpunkten för överträdelsen och den tidpunkt då det ifrågavarande företaget skall ställas till ansvar för överträdelsen, den fysiska eller juridiska person som var ansvarig för företagets drift har upphört att existera i rättslig bemärkelse, skall först det komplex av materiella och mänskliga faktorer som medverkade till överträdelsen lokaliseras. Därefter skall den person som blivit ansvarig för driften av detta komplex identifieras, så att företaget inte kan undandra sig sitt ansvar för överträdelsen på grund av att den person som vid tidpunkten för överträdelsen var ansvarig för företagets drift inte längre existerar.

26 Den omständigheten att dotterbolaget är en särskild juridisk person räcker inte för att det skall kunna uteslutas att moderbolaget skall ansvara för dotterbolagets agerande. Så är särskilt fallet när dotterbolaget inte självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderbolaget.

27 Tillgång till handlingarna i konkurrensärenden har till syfte att ge mottagarna av ett meddelande om anmärkningar möjlighet att få kännedom om bevismaterialet i kommissionens handlingar så att de, på grundval av detta material, kan uttala sig på ett meningsfullt sätt om de slutsatser som kommissionen dragit i meddelandet om anmärkningar.

Tillgång till handlingarna i ärendet hör alltså till de processrättsliga skyddsregler som syftar till att skydda rätten till försvar. För att denna grundläggande princip verkligen skall iakttas förutsätts att det berörda företaget redan under det administrativa stadiet av förfarandet haft tillfälle att på ett meningsfullt sätt yttra sig om riktigheten och relevansen i de fakta, anmärkningar och omständigheter som kommissionen åberopat.

I detta avseende kan inte kommissionen i det kontradiktoriska förfarande som föreskrivs i förordning nr 17 ha rätt att ensam avgöra vad som är användbart för försvaret. Med hänsyn till principen om jämlikhet i medel kan det inte godtas att kommissionen ensam skall kunna avgöra om den skall använda handlingar mot företagen eller ej, när de inte har haft tillgång till handlingarna och således inte har kunnat fatta motsvarande beslut om de skall använda dessa för sitt försvar eller ej.

Rätten till tillgång till handlingarna i ärendet kan emellertid inte omfatta institutionens interna handlingar, andra företags affärshemligheter eller annan konfidentiell information.

28 Inom ramen för ett administrativt förfarande på konkurrensområdet kan åsidosättande av ett företags rätt till försvar vad gäller tillgång till kommissionens handlingar i ärendet endast leda till ogiltigförklaring av ett beslut där en överträdelse fastslås om det berörda företagets möjligheter till försvar har påverkats av de villkor under vilka det fick tillgång till kommissionens handlingar i ärendet. Det räcker i det avseendet om det kan visas att den omständigheten att vissa av handlingarna i ärendet inte lämnats ut har kunnat påverka förfarandets gång samt beslutets innehåll på ett för det berörda företaget negativt sätt.

I sådana fall kan en kränkning av rätten till försvar som skett under det administrativa förfarandet inte rättas till under förfarandet inför förstainstansrätten, vilket är begränsat till en rättslig prövning av de grunder som anförts och som således inte kan ersätta den fullständiga undersökning av målet som sker under det administrativa förfarandet.

29 Syftet med artikel 3 i förordning nr 2988/74 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt gemenskapens transport- och konkurrensregler är att möjliggöra tillfälligt upphävande av preskriptionstiden när kommissionen är förhindrad att ingripa på grund av ett objektivt skäl som inte kan tillskrivas kommissionen, och som har att göra med att en talan är anhängig. Ett beslut varigenom kommissionen ålägger böter kan nämligen inte anses vara slutgiltigt så länge den lagstadgade fristen för att väcka talan mot detta beslut löper eller, i förekommande fall, en talan är anhängig.

30 Den motivering som krävs enligt artikel 190 i fördraget skall vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen skall klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit akten har resonerat, så att de som berörs därav får kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen kan utöva sin prövningsrätt.

När det gäller ett beslut varigenom flera företag åläggs böter för en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler skall omfattningen av motiveringsskyldigheten i synnerhet bedömas mot bakgrund av att bedömningen av hur allvarliga överträdelserna är skall göras med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom i synnerhet de särskilda omständigheterna i målet, dess kontext och böternas avskräckande verkan, utan att det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut skall tas i beaktande. Dessutom förfogar kommissionen över ett utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställandet av varje bötesbelopp, och den kan inte anses skyldig att i det avseendet tillämpa en särskild matematisk formel.

Det är förvisso önskvärt att företagen - för att kunna ta ställning med full sakkännedom - i detalj och på det sätt som kommissionen anser lämpligt får kännedom om hur de böter beräknats som har ålagts dem, utan att för den skull vara tvungna att väcka talan mot kommissionens beslut.

Sådana sifferuppgifter utgör emellertid inte en ytterligare motivering av beslutet i efterhand utan en översättning till siffror av de kriterier som anges i detta, när dessa kan uttryckas i bestämd kvantitet.

31 När ett företag har åsidosatt artikel 85.1 i fördraget kan det inte undgå påföljd på grund av att ett annat företag inte ålagts böter, när det senares fall inte ens anhängiggjorts vid förstainstansrätten.

32 Tillämpningen av artikel 3.1 i förordning nr 17 kan föranleda förbud för de berörda företagen mot att fortsätta med vissa verksamheter och vissa förfaranden eller upprätthålla förhållanden om dessa har konstaterats vara rättsstridiga, men även mot att i framtiden agera på liknande sätt. Eftersom denna tillämpning skall ske med beaktande av den konstaterade överträdelsen, har kommissionen dessutom befogenhet att fastställa omfattningen av de berörda företagens skyldigheter i syfte att få denna överträdelse att upphöra. Sådana skyldigheter för företagen får emellertid inte gå utöver vad som är lämpligt och nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet, nämligen att företagen åter skall agera i enlighet med de regler som har överträtts.

Parter

I de förenade målen T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94, T-314/94, T-315/94, T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94,

Limburgse Vinyl Maatschappij NV, bolag bildat enligt belgisk rätt, Bryssel, företrätt av Inne G.F. Cath, advokat vid Hoge Raad der Nederlanden, delgivningsadress: advokatbyrån Lambert Dupong, 4-6, rue de la Boucherie, Luxemburg,

Elf Atochem SA, bolag bildat enligt fransk rätt, Paris, företrätt av advokaterna Xavier de Roux, Charles-Henri Léger och Jacques-Philippe Gunther, Paris, delgivningsadress: advokatbyrån Jacques Loesch, 11, rue Goethe, Luxemburg,

BASF AG, bolag bildat enligt tysk rätt, Ludwigshafen (Tyskland), företrätt av advokaten Ferdinand Hermanns, Düsseldorf, delgivningsadress: advokatbyrån Jacques Loesch och Marc Wolters, 11, rue Goethe, Luxemburg,

Shell International Chemical Company Ltd, bolag bildat enligt engelsk rätt, London, företrätt av Kenneth B. Parker, QC, England och Wales, och John W. Osborne, solicitor, delgivningsadress: advokatbyrån Jean Hoss, 2, place Winston Churchill, Luxemburg,

DSM NV och DSM Kunststoffen BV, bolag bildade enligt nederländsk rätt, Heerlen (Nederländerna), företrädda av Inne G.F. Cath, advokat vid Hoge Raad der Nederlanden, delgivningsadress: advokatbyrån Lambert Dupong, 4-6, rue de la Boucherie, Luxemburg,

Wacker-Chemie GmbH, bolag bildat enligt tysk rätt, München (Tyskland),

Hoechst AG, bolag bildat enligt tysk rätt, Frankfurt-am-Main (Tyskland),

företrädda av advokaterna Hans Hellman och Hans-Joachim Hellman, Köln, delgivningsadress: advokatbyrån Jacques Loesch och Marc Wolters, 11, rue Goethe, Luxemburg,

Société artésienne de vinyle, bolag bildat enligt fransk rätt, Paris, företrätt av advokaten Bernard van de Walle de Ghelcke, Bryssel, delgivningsadress: advokatbyrån Alex Schmitt, 7, Val Sainte-Croix, Luxemburg,

Montedison SpA, bolag bildat enligt italiensk rätt, Milano (Italien), företrätt av advokaterna Giuseppe Celona och Giorgio Aghina, Milano, samt Piero Angelo Maria Ferrari, Rom, delgivningsadress: advokatbyrån Georges Margue, 20, rue Philippe II, Luxemburg,

Imperial Chemical Industries plc, bolag bildat enligt engelsk rätt, London, företrätt av David Vaughan, QC, och David Anderson, barrister, England och Wales, samt Victor White och Richard Coles, solicitors, delgivningsadress: advokatbyrån Lambert Dupong, 4-6, rue de la Boucherie, Luxemburg,

Hüls AG, bolag bildat enligt tysk rätt, Marl (Tyskland), inledningsvis företrätt av advokaten Hansjürgen Herrmann, Köln, därefter av advokaten Frank Montag, Köln, delgivningsadress: advokatbyrån Jacques Loesch, 11, rue Goethe, Luxemburg,

Enichem SpA, bolag bildat enligt italiensk rätt, Milano (Italien), företrätt av advokaterna Mario Siragusa, Rom, och Francesca Maria Moretti, Bologna, delgivningsadress: advokatbyrån Elvinger, Hoss och Prussen, 2, place Winston Churchill, Luxemburg,

sökande,

mot

Europeiska gemenskapernas kommission, inledningsvis företrädd av Berend Jan Drijber, Julian Currall och Marc van der Woude, samtliga vid rättstjänsten, i egenskap av ombud, biträdda av advokaten Éric Morgan de Rivery, Paris, advokaten Alexandre Böhlke, Frankfurt-am-Main, David Lloyd Jones, barrister, England och Wales, advokaten Renzo Maria Morresi, Bologna, och Nicholas Forwood, QC, därefter av Julian Currall, även biträdd av advokaten Marc van der Woude, Bryssel, delgivningsadress: rättstjänsten, Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,

svarande,

angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 94/599/EG av den 27 juli 1994 om ett förfarande enligt artikel 85 i EG-fördraget (IV/31.865 - PVC) (EGT L 239, s. 14),

meddelar

FÖRSTAINSTANSRÄTTEN

(tredje avdelningen i utökad sammansättning)

sammansatt av ordföranden V. Tiili samt domarna K. Lenaerts och A. Potocki,

justitiesekreterare: byrådirektören J. Palacio González,

med hänsyn till det skriftliga förfarandet och efter det muntliga förfarandet den 9-12 februari 1998,

följande

Dom

Domskäl

Bakgrund till tvisten

1 Efter att ha genomfört undersökningar av polypropylenbranschen den 13 och den 14 oktober 1983, i enlighet med artikel 14 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962 Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT 13, 1962, s. 204, svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8, nedan kallad förordning nr 17), inledde Europeiska gemenskapernas kommission en utredning angående polyvinylklorid (nedan kallat PVC). Kommissionen genomförde därefter olika undersökningar i de berörda företagens lokaler samt begärde vid ett flertal tillfällen in upplysningar av dessa företag.

2 Den 24 mars 1988 inledde kommissionen på eget initiativ i enlighet med artikel 3.1 i förordning nr 17 ett förfarande riktat mot 14 tillverkare av PVC. Den 5 april 1988 tillställde kommissionen vart och ett av de berörda företagen ett meddelande om anmärkningar i enlighet med artikel 2.1 i kommissionens förordning nr 99/63/EEG av den 25 juli 1963 om sådana förhör som avses i artikel 19.1 och 19.2 i rådets förordning nr 17 (EGT 127, 1963, s. 2268, svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 32, nedan kallad förordning nr 99/63). Samtliga mottagare av meddelandena om anmärkningar inkom med yttranden under juni 1988. Med undantag av Shell International Chemical Company Ltd, som inte begärt att få yttra sig, hördes de andra företagen under september 1988.

3 Den 1 december 1988 avgav rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor sitt yttrande angående kommissionens utkast till beslut.

4 När förfarandet avslutats antog kommissionen beslut 89/190/EEG av den 21 december 1988 om ett förfarande enligt artikel 85 i EEG-fördraget (IV/31.865, PVC) (EGT L 74, 1989, s. 1, nedan kallat det första beslutet eller beslutet av år 1988). I detta beslut fastställde kommissionen påföljder för överträdelse av artikel 85.1 i fördraget för följande PVC-tillverkare: Atochem SA, BASF AG, DSM NV, Enichem SpA, Hoechst AG, Hüls AG, Imperial Chemical Industries plc, Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Montedison SpA, Norsk Hydro AS, Société artésienne de vinyle, Shell International Chemical Company Ltd, Solvay et Cie och Wacker-Chemie GmbH.

5 Samtliga företag, med undantag av Solvay et Cie (nedan kallat Solvay), väckte talan om ogiltigförklaring av beslutet vid förstainstansrätten.

6 I beslut av den 19 juni 1990 i mål T-106/89, Norsk Hydro mot kommissionen (inte publicerat i rättsfallssamlingen) avvisade förstainstansrätten detta företags talan.

7 Målen, som hade registrerats under nummer T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 och T-104/89, förenades vad gällde det muntliga förfarandet och domen.

8 Förstainstansrätten förklarade beslutet av år 1988 som nullitet i dom av den 27 februari 1992 i de förenade målen T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 och T-104/89, BASF m.fl. mot kommissionen (REG 1992, s. II-315; svensk specialutgåva, volym 12).

9 Efter överklagande av kommissionen upphävde domstolen förstainstansrättens dom och ogiltigförklarade beslutet av år 1988 genom dom av den 15 juni 1994 i mål C-137/92 P, kommissionen mot BASF m.fl. (REG 1994, s. I-2555, svensk specialutgåva, volym 15, nedan kallad domen av den 15 juni 1994).

10 Till följd av denna dom antog kommissionen den 27 juli 1994 ett nytt beslut riktat mot de tillverkare som berördes av det första beslutet, med undantag för Solvay och Norsk Hydro AS (nedan kallat Norsk Hydro) (kommissionens beslut 94/599/EG av den 27 juli 1994 om ett förfarande enligt artikel 85 i EG-fördraget (IV/31.865 - PVC) (EGT L 239, s. 14, nedan kallat beslutet av år 1994)).

11 Beslutet av år 1994 innehåller följande bestämmelser:

"Artikel 1

BASF AG, DSM NV, Elf Atochem SA, Enichem SpA, Hoechst AG, Hüls AG, Imperial Chemical Industries plc, Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Montedison SpA, Société artésienne de vinyle SA, Shell International Chemical Company Ltd och Wacker-Chemie GmbH har under de perioder som anges i föreliggande beslut överträtt artikel 85 i fördraget genom att (tillsammans med Norsk Hydro ... och Solvay ...) delta i ett avtal och/eller samordnat förfarande med början omkring augusti 1980, varvid de producenter som levererade PVC till den gemensamma marknaden deltog i regelbundna möten för att fastställa 'riktpriser' och 'riktkvoter', planera samordnade initiativ i syfte att höja prisnivån samt övervaka genomförandet av denna otillåtna samverkan.

Artikel 2

De företag som anges i artikel 1 och som fortfarande är verksamma inom PVC-branschen, med undantag för Norsk Hydro ... och Solvay ..., vilka redan uppmanats att upphöra med överträdelsen, skall omedelbart upphöra med ovannämnda överträdelser (om detta inte redan skett) och skall i framtiden avstå från varje avtal eller samordnat förfarande inom PVC-sektorn, som kan ha samma eller liknande syfte eller verkan, inbegripet utbyte av sådan information som normalt omfattas av skyddet för affärshemligheter, och varigenom deltagarna direkt eller indirekt informeras om andra producenters produktion, leveranser, lagernivåer, försäljningspriser, kostnader eller investeringsplaner, eller varigenom de kan övervaka att uttryckliga eller underförstådda avtal eller samordnade förfaranden avseende priser eller uppdelning av marknaden inom gemenskapen fullgörs. Allt allmänt informationsutbyte mellan producenterna inom PVC-branschen skall ske på sådant sätt att upplysningar som gör det möjligt att identifiera enskilda producenters beteende utesluts. Företagen skall i synnerhet avstå från andra former av informationsutbyte som kan inverka på konkurrensen och som inte omfattas av ett sådant system.

Artikel 3

De företag som anges i detta beslut åläggs, till följd av den i artikel 1 konstaterade överträdelsen, följande böter:

i) BASF AG: böter på 1 500 000 ecu.

ii) DSM NV: böter på 600 000 ecu.

iii) Elf Atochem SA: böter på 3 200 000 ecu.

iv) Enichem SpA: böter på 2 500 000 ecu.

v) Hoechst AG: böter på 1 500 000 ecu.

vi) Hüls AG: böter på 2 200 000 ecu.

vii) Imperial Chemical Industries plc: böter på 2 500 000 ecu.

viii) Limburgse Vinyl Maatschappij NV: böter på 750 000 ecu.

ix) Montedison SpA: böter på 1 750 000 ecu.

x) Société artésienne de vinyle SA: böter på 400 000 ecu.

xi) Shell International Chemical Company Ltd: böter på 850 000 ecu.

xii) Wacker-Chemie GmbH: böter på 1 500 000 ecu."

Förfarande

12 Företagen Limburgse Vinyl Maatschappij NV (nedan kallat LVM), Elf Atochem, BASF AG (nedan kallat BASF), Shell International Chemical Company Ltd (nedan kallat Shell), DSM NV och DSM Kunststoffen BV (nedan kallade DSM), Wacker-Chemie GmbH (nedan kallat Wacker), Hoechst AG (nedan kallat Hoechst), Société artésienne de vinyle (nedan kallat SAV), Montedison SpA (nedan kallat Montedison), Imperial Chemical Industries plc (nedan kallat ICI), Hüls AG (nedan kallat Hüls) och Enichem SpA (nedan kallat Enichem) har genom ansökningar som inkom till förstainstansrätten kansli mellan den 5 och den 14 oktober 1994 väckt förevarande talan.

13 I enlighet med artikel 64 i rättegångsreglerna hölls ett möte mellan medlemmarna av tredje avdelningen i utökad sammansättning och parterna den 6 april 1995. Under detta möte accepterade parterna att det skriftliga förfarandet sköts upp och att ett begränsat muntligt förfarande genomfördes för att pröva de formella grunderna för talan, samt tillstyrkte en förening av målen T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94, T-314/94, T-315/94, T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94.

14 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (tredje avdelningen i utökad sammansättning) att inleda det muntliga förfarandet, begränsat till en prövning av de formella grunderna för talan, utan att föregående åtgärder för bevisupptagning eller processledning vidtogs.

15 I enlighet med artikel 50 i rättegångsreglerna beslutade ordföranden på tredje avdelningen i utökad sammansättning den 25 april 1995 (beslutet inte publicerat i rättsfallssamlingen) att målen T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94, T-314/94, T-315/94, T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94 skulle förenas vad gäller det muntliga förfarandet, på grund av sambandet dem emellan.

16 Det muntliga förfarandet ägde rum den 13 och den 14 juni 1995.

17 Genom beslut av den 14 juli 1995 (inte publicerat i rättsfallssamlingen) förordnade ordföranden på tredje avdelningen i utökad sammansättning att det skriftliga förfarandet skulle återupptas och att målen skulle skiljas åt.

18 Det skriftliga förfarandet avslutades den 20 februari 1996.

19 Förstainstansrätten (tredje avdelningen i utökad sammansättning) informerade sökandena genom skrivelse av den 7 maj 1997 om sitt beslut att, såsom en processledande åtgärd, ge samtliga sökande tillgång till kommissionens handlingar i det ärende som låg till grund för beslutet av år 1994, med undantag för kommissionens interna handlingar och handlingar som rör affärshemligheter eller andra konfidentiella uppgifter.

20 Efter att ha tagit del av handlingarna under juni och juli 1997 inkom samtliga sökande, med undantag av sökandena i målen T-315/94 och T-316/94, med yttranden till förstainstansrättens kansli under juli och september 1997. Kommissionen inkom med svarsyttrande i december 1997.

21 Efter att ha hört parterna beslutade ordföranden på förstainstansrättens tredje avdelning i utökad sammansättning den 22 januari 1998 att åter förena målen vad gäller det muntliga förfarandet.

22 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (tredje avdelningen i utökad sammansättning) att inleda det muntliga förfarandet och vidtog processledande åtgärder genom att uppmana parterna att besvara vissa skriftliga frågor och tillhandahålla vissa handlingar. Parterna efterkom denna uppmaning.

23 Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid offentligt sammanträde som ägde rum den 9-12 februari 1998.

24 Parterna förklarade vid det tillfället att de inte hade några invändningar mot att målen förenades vad gäller domen.

25 Vid sammanträdet var förstainstansrätten sammansatt av avdelningsordföranden V. Tiili samt domarna C.P. Briët, K. Lenaerts, A. Potocki och J.D. Cooke. Efter det att domare C.P. Briëts mandat gick ut den 17 september 1998 har tre domare, i enlighet med artikel 32.1 i rättegångsreglerna, deltagit i överläggningarna avseende föreliggande dom. Domen har undertecknats av dessa domare.

Parternas yrkanden

26 Samtliga sökande har yrkat att förstainstansrätten skall

- ogiltigförklara beslutet av år 1994 i sin helhet eller delvis,

- i andra hand upphäva eller sätta ned böterna,

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

27 I målen T-315/94, T-316/94 och T-329/94 har Wacker, Hoechst och Hüls även yrkat att förstainstansrätten skall

- förordna att förhörsombudets rapport skall föras till handlingarna i målet och att den skall delges sökanden,

- förordna att förhörsprotokollet inklusive bilagor skall delges sökanden.

28 I målen T-315/94 och T-329/94 har Wacker och Hüls yrkat att förstainstansrätten skall

- förordna att svaranden skall överlämna rättstjänstens yttrande om de processuella frågor som berör det omtvistade beslutet av år 1994 till förstainstansrätten och att yttrandet skall delges sökandena.

29 I målen T-315/94 och T-316/94 har Wacker och Hoechst yrkat att förstainstansrättens skall

- beakta handlingarna i mål T-92/89.

30 I mål T-325/94 har Montedison även yrkat att förstainstansrätten skall

- förplikta kommissionen att utge skadestånd för kostnader som uppkommit till följd av ställandet av en bankgaranti och för andra kostnader som orsakats av beslutet av år 1994,

- förordna att de akter och handlingar som tillhandahölls i mål T-104/89 skall tillföras handlingarna i föreliggande mål,

- höra som vittnen de personer som var styrelseledamot respektive ansvarig chef för Montedison den 1 november 1982.

31 Kommissionen har i samtliga mål yrkat att förstainstansrätten skall

- ogilla talan,

- förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Huruvida grunderna kan prövas med hänsyn till artiklarna 44.1, 46.1 och 48.2 i rättegångsreglerna

32 Kommissionen har gjort invändningar om rättegångshinder med stöd av antingen artikel 44.1 c eller artikel 48.2 i rättegångsreglerna beträffande ett flertal av de grunder som sökandena har åberopat. En sökande har även gjort invändning om rättegångshinder med stöd av artikel 46.1 i rättegångsreglerna. Var och en av invändningarna om rättegångshinder skall undersökas för sig.

I - Invändningarna om rättegångshinder med stöd av artikel 44.1 c i rättegångsreglerna

Parternas argument

33 Kommissionen har påpekat att Montedison i samband med repliken allmänt har hänvisat till samtliga formella grunder som parterna utvecklade under sina gemensamma framställningar vid sammanträdet den 13 och den 14 juni 1995. Dessa framställningar har inte bifogats Montedisons inlaga, eftersom förstainstansrätten förutsätts känna till innehållet i dessa.

34 Kommissionen har även framhållit att Enichem, i samband med repliken och som inledning på den del av sin inlaga som gäller de formella grunderna, räknat upp samtliga formella grunder som sökandena utvecklat i sina gemensamma framställningar vid sammanträdet den 13 och den 14 juni 1995, samt att Enichem åberopat dessa grunder för egen del. Enichem har i detta syfte fogat sökandeombudens anteckningar avseende framställningarna till sin replik.

35 Sådana hänvisningar är emellertid inte förenliga med artikel 44.1 c i förstainstansrättens rättegångsregler (förstainstansrättens beslut av den 29 november 1993 i mål T-56/92, Koelman mot kommissionen, REG 1993, s. II-1267, punkterna 21-23). Förstainstansrätten kan inte i sökandens ställe efterforska och identifiera uppgifter i de handlingar som det hänvisas till, vilka skulle kunna anses utgöra stöd för yrkandena i ansökan.

36 Kommissionen har även hävdat att de grunder som Shell räknat upp i repliken och utvecklat i bilagorna till denna inte skall prövas och skall lämnas utan beaktande under förfarandet (domstolens dom av den 13 december 1990 i mål C-347/88, kommissionen mot Grekland, REG 1990, s. I-4747, punkt 29, av den 13 mars 1992 i mål C-43/90, kommissionen mot Tyskland, REG 1992, s. I-1909, punkt 8, förstainstansrättens dom av den 29 juni 1995 i mål T-37/91, ICI mot kommissionen, REG 1995, s. II-1901, punkt 46, samt förstainstansrättens beslut av den 28 april 1993 i mål T-85/92, de Hoe mot kommissionen, REG 1993, s. II-523).

37 Det skall nämligen klart framgå av samtliga inlagor vilka faktiska och rättsliga omständigheter som åberopas i det föreliggande fallet och inlagorna skall, med undantag av ansökan, utgöra ett svar på föregående inlaga. Genom att hänvisa till bifogade handlingar som åberopats av advokater i andra mål, tvingar sökanden förstainstansrätten att själv försöka fastställa de omständigheter som Shell haft för avsikt att åberopa till stöd för sin ansökan. Vidare utgörs de bifogade handlingarna endast av vissa advokaters anteckningar inför sammanträdet den 13 och den 14 juni 1995 och dessa motsvarar inte nödvändigtvis de verkliga framställningarna. Sammanträdesprotokollet är emellertid inte tillgängligt. För övrigt stöder sig sökanden endast på vissa delar av en av advokaternas anteckningar. I dessa anteckningar hänvisas vidare till argument som andra parter anfört i sina yrkanden och inlagor.

38 Kommissionen har slutligen erinrat om att målen förenades enbart vad gäller det muntliga förfarandet och att ordföranden på förstainstansrättens tredje avdelning i utökad sammansättning efter det att det muntliga förfarandet avslutats beslutade att skilja målen åt.

Förstainstansrättens bedömning

39 Enligt artikel 44.1 c i rättegångsreglerna skall en ansökan innehålla uppgifter om föremålet för tvisten samt en kortfattad framställning av grunderna för talan. Dessa uppgifter skall vara tillräckligt klara och precisa för att svaranden skall kunna förbereda sitt försvar och förstainstansrätten skall kunna pröva talan, i förekommande fall utan att ha tillgång till andra uppgifter. För att garantera rättssäkerheten och en god rättskipning krävs, för att en talan skall kunna tas upp till sakprövning, att de väsentligaste faktiska och rättsliga omständigheter som talan grundas på åtminstone kortfattat men på ett sammanhängande och begripligt sätt framgår av innehållet i själva ansökan. Ansökan kan stödjas och kompletteras på särskilda punkter genom hänvisningar till bestämda avsnitt i handlingar som bifogas ansökan. Däremot kan inte en allmän hänvisning till andra skrivelser, även om de bifogas ansökan, avhjälpa det faktum att grundläggande uppgifter saknas i ansökan (se bland annat beslut i ovannämnda målet Koelman mot kommissionen, punkt 21). Vidare ankommer det inte på förstainstansrätten att i bilagorna söka efter och fastställa de grunder som rätten till äventyrs skulle kunna anse utgöra stöd för talan, eftersom bilagorna enbart skall tjäna som bevismaterial och som ett medel för målets utredning (förstainstansrättens dom av den 7 november 1997 i mål T-84/96, Cipeke mot kommissionen, REG 1997, s. II-2081, punkt 34).

40 Denna tolkning av artikel 44.1 c i rättegångsreglerna avser även villkoren för att repliken, vilken i enlighet med artikel 47.1 i rättegångsreglerna kompletterar ansökan, skall kunna godtas.

41 I föreliggande fall har Shell, Montedison och Enichem i sina repliker allmänt hänvisat till de grunder och argument som vissa sökande gemensamt utvecklat under det muntliga förfarandet vid förstainstansrätten den 13 och den 14 juni 1995. En allmän hänvisning till dessa handlingar, även om de bifogas repliken, kan inte ersätta redogörelsen för omständigheter, grunder och argument i denna inlaga.

42 Enligt förstainstansrätten har Enichem på bestämda punkter kompletterat sin replik genom hänvisningar till bifogade handlingar. Dessa hänvisningar avser emellertid endast den bifogade aktuella handlingen rent allmänt och gör det således inte möjligt för förstainstansrätten att exakt fastställa de argument som den skulle kunna anse som en komplettering av de grunder som framställts i ansökan.

43 Mot denna bakgrund uppfyller inte Shells, Montedisons och Enichems repliker kraven i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna, såvitt det i dessa hänvisas till de gemensamma framställningarna, och skall därför lämnas utan beaktande.

II - Invändningen om rättegångshinder med stöd av artikel 46.1 i rättegångsreglerna

Parternas argument

44 Hüls har bestritt kommissionens rätt att med stöd av artikel 46.1 b i rättegångsreglerna hänvisa till förhandlingsrapporten i mål T-86/89, Hüls mot kommissionen, för att bemöta vissa grunder som Hüls framställt i sin ansökan (domstolens dom av den 8 juli 1965 i de förenade målen 19/63 och 65/63, Prakash mot kommissionen, REG 1965, s. 677, 693, av den 28 april 1971 i mål 4/69, Lütticke mot kommissionen, REG 1971, s. 325, punkt 2, och i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkterna 7 och 8, förstainstansrättens dom av den 5 december 1990 i mål T-82/89, Marcato mot kommissionen, REG 1990, s. II-735, punkt 22, samt i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen, punkt 47).

45 Kommissionen anser att den citationsteknik den använt i sitt svaromål inte utgör en allmän hänvisning i den mening som avses i den rättspraxis som sökanden åberopat. Sökanden bortser i själva verket från vad som är syftet med en bilaga, nämligen att kunna göra en formell hänvisning och därigenom undvika onödiga upprepningar. Vidare anser kommissionen att hänvisningen till ett annat mål med samma parter och tvistefrågor kan godtas (domen i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen, punkt 47).

Förstainstansrättens bedömning

46 Enligt artikel 46.1 b i rättegångsreglerna skall svaromålet innehålla de faktiska och rättsliga omständigheter som åberopas. Svarandens argument skall framgå tillräckligt klart och precist, om än kortfattat, av svaromålet för att sökanden skall kunna förbereda sin replik och förstainstansrätten skall kunna pröva talan, i förekommande fall utan att ha tillgång till andra uppgifter.

47 I föreliggande fall har kommissionen under rubriken "Materiella grunder" i sitt svaromål begränsat sig till att förklara att den "för att säkerställa sitt försvar ser sig föranledd att anföra samma argument i detta mål som den redan gjort [i de mål som gällde beslutet av år 1988]. I stället för att återge dessa argument ordagrant i svaromålet anser kommissionen att det i förfarandets nuvarande skede är ändamålsenligt och lämpligt att hänvisa till sin framställning i mål T-86/89, såsom den framgår av förhandlingsrapporten". Kommissionen har därefter angett de aktuella rubrikerna i förhandlingsrapporten, hänvisat till sidor i rapporten samt kommit med kompletterande anmärkningar till de grunder till vilka den hänvisar.

48 Förstainstansrätten konstaterar att de faktiska och rättsliga argument som svaranden åberopat under rubriken "Materiella grunder" endast framgår som rubriker. De kan därför inte anses uppfylla kravet på klarhet och precision för att kunna prövas. Följaktligen skall dessa faktiska och rättsliga omständigheter lämnas utan beaktande.

III - Invändningarna om rättegångshinder med stöd av artikel 48.2 i rättegångsreglerna

Parternas argument

49 Kommissionen har gjort gällande att alla grunder som åberopas för första gången i samband med repliken och som inte kan anses föranledda av rättsliga och faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet, utgör nya grunder som skall avvisas med stöd av artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler (förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992 i de förenade målen T-68/89, T-77/89 och T-78/89, SIV m.fl. mot kommissionen, REG 1992, s. II-1403, punkt 82, svensk specialutgåva, volym 12, av den 18 november 1992 i mål T-16/91, Rendo m.fl. mot kommissionen, REG 1992, s. II-2417, punkt 131, och av den 21 februari 1995 i mål T-29/92, SPO m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-289, punkt 409).

50 I föreliggande fall bör i enlighet med den bestämmelsen ett flertal av de grunder som åberopats av LVM, BASF, DSM och ICI underkännas.

51 Kommissionen har hävdat att det beslut som fattades av ordföranden på tredje avdelningen i utökad sammansättning den 14 juli 1995 om att det skriftliga förfarandet skulle återupptas och målen skiljas åt inte kan tolkas som en tillåtelse för en part att åberopa samtliga formella grunder, inklusive dem som endast anförts i ansökan av andra sökande.

52 Flertalet av bilagorna till Hüls replik skall dessutom lämnas utan beaktande, eftersom de i strid med artikel 35.3 i rättegångsreglerna inte är avfattade på rättegångsspråket.

Förstainstansrättens bedömning

53 Enligt artikel 48.2 första stycket i rättegångsreglerna får nya grunder inte åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet.

54 Det kan i föreliggande fall konstateras att BASF först i repliken har åberopat grunder under vilka det anförts att följande har åsidosatts: Principen om non bis in idem, avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (nedan kallat EES-avtalet), kommissionens då gällande arbetsordning, preskriptionstiden, Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna undertecknad den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen) samt skyldigheten att låta sökanden yttra sig före beslutet att avvika från det förfarande som föreskrivs i förordningarna nr 17 och nr 99/63.

55 ICI har i sin replik åberopat som grund att kommissionens arbetsordning har åsidosatts genom att kommissionens rättstjänst inte rådfrågades innan beslutet av år 1994 antogs. Den omständigheten att kommissionens rättstjänst inte rådfrågades innan beslutet av år 1994 antogs framgår av förhandlingsrapporten i mål T-307/94, som upprättades före sammanträdet i juni 1995, och utgör enligt ICI en ny faktisk omständighet som framkommit under förfarandet. Detta argument kan inte godtas. Det räcker i detta avseende att konstatera att det i förhandlingsrapporten inte nämns att rättstjänsten inte skulle ha rådfrågats alls, utan att "det inte finns något yttrande från rättstjänsten om huruvida ett nytt beslut gentemot PVC-producenterna kunde antas på grundval av det administrativa förfarande som föregick beslutet av den 21 december 1988" ("Die Kommission behauptet, es gebe kein Gutachten des Juristischen Dienstes zu der Frage, ob eine neue Entscheidung gegenüber den PVC-Herstellern auf der Grundlage des Verwaltungsverfahrens erlassen werden könne, das vor dem Erlaß der Entscheidung vom 21. Dezember 1988 durchgeführt worden sei.") Således kan inte den slutsatsen dras att utdraget ur förhandlingsrapporten i mål T-307/94 utgör en ny omständighet av vilken det framgår att antagandet av beslutet av år 1994 inte föregicks av ett yttrande från rättstjänsten.

56 Om ICI:s argumentation skall tolkas på så sätt att ICI, under samma grund och med hänvisning till en av de gemensamma framställningar som ICI bifogat sin replik, har anfört att kommissionens arbetsordning, som gällde då beslutet av år 1994 antogs, är rättsstridig, kan det konstateras att denna invändning om rättsstridighet har framförts först i repliken, trots att sökanden var oförhindrad att framföra den i sin ansökan om väckande av talan.

57 Hüls har i sin replik åberopat och bifogat anteckningar avseende framställningarna avseende frågor för vilka en gemensam redogörelse lämnades under sammanträdet den 13 och den 14 juni 1995. Det kan påpekas att de frågor som berörs i dessa anteckningar, såvitt de redovisas i form av en argumentation som utvecklats i repliken, gäller grunder som åberopats av sökanden i dennes ansökan om väckande av talan, med undantag av grunden att Europeiska frihandelssammanslutningens (nedan kallad EFTA) övervakningsmyndighet inte deltagit. Den sistnämnda grunden åberopades således först i repliken.

58 Förstainstansrätten konstaterar vidare att anteckningarna avseende de gemensamma framställningarna, som bifogats Hüls replik, inte är avfattade på det rättegångsspråk sökanden har valt och att sökanden inte har bifogat översättningar av de relevanta delarna av detta omfångsrika material, vilket strider mot artikel 35.3 i rättegångsreglerna. Med hänsyn till de mycket speciella omständigheterna i föreliggande fall och till att förstainstansrätten godtagit att de gemensamma framställningarna under det muntliga förfarandet den 13 och den 14 juni 1995 gjordes på vilket av rättegångsspråken som helst, anser förstainstansrätten att det, trots beslutet att skilja målen åt efter det muntliga förfarandet, vore ett utslag av överdriven formalism att inte godta bilagor på ett annat språk än det rättegångsspråk som sökanden valt. Följaktligen skall bilagorna till Hüls replik godtas i deras nuvarande utformning.

59 LVM och DSM har i sina repliker, till stöd för en grund avseende åsidosättande av proportionalitetsprincipen som redan anförts i ansökan, hävdat att kommissionen har underlåtit att fullgöra sin motiveringsskyldighet enligt artikel 190 i EG-fördraget. Förstainstansrätten anser att denna anmärkning, med hänsyn till hur den formulerats i samband med den ifrågavarande grunden, inte är av självständig karaktär i förhållande till den grund under vilken den har anförts. Den kan följaktligen inte anses som en särskild grund som åberopats för första gången i repliken.

60 Det kan slutligen erinras om att förstainstansrätten enligt artikel 113 i rättegångsreglerna på eget initiativ kan pröva om talan skall avvisas till följd av att det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas.

61 Förstainstansrätten påpekar i det avseendet att Elf Atochem först i repliken har gjort gällande att kommissionen har underlåtit att fullgöra skyldigheten att samarbeta med EFTA:s övervakningsmyndighet.

62 SAV har i sin ansökan om väckande av talan åberopat en grund under vilken anförts att "principerna om god förvaltningssed och rätten till försvar har åsidosatts genom att förfarandet inte inletts i rimlig tid". Sökanden har i sin replik i samband med grunden med rubriken "Åsidosättande av principerna om god rättsskipning och rätten till försvar" tillagt att kommissionen inte har beaktat förhöret som hölls i september 1988, eftersom den inte hade tillräckligt med tid för att gå igenom förhörsprotokollet innan den antog beslutet av år 1988. Det sista argumentet skall anses som en särskild grund, eftersom det inte på något sätt avser frågan om förfarandet inleddes i rimlig tid. Denna grund saknar samband med de andra grunder som framställts i ansökan och skall således anses vara framställd först i repliken.

63 I föreliggande fall har emellertid inga nya omständigheter framkommit under förfarandet som kan ge Elf Atochem och SAV rätt att framställa sina grunder i efterhand. Dessa sökande har således haft möjlighet att åberopa sina respektive grunder i sina ansökningar om väckande av talan. Följaktligen kan de enligt artikel 48.2 inte åberopa dem i samband med repliken.

64 Mot bakgrund av det ovan anförda finns det anledning avvisa de grunder som åberopats av Elf Atochem, BASF, SAV, ICI och Hüls först i samband med repliken och vilka inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit under förfarandet.

Yrkandena om ogiltigförklaring av beslutet av år 1994

I - Grunderna enligt vilka det förekommit formfel och brister i förfarandet

65 De olika grunder som sökandena åberopat avseende förekomsten av formfel och brister i förfarandet kan indelas i fyra huvudsakliga kategorier. För det första har sökandena invänt såväl mot kommissionens tolkning av räckvidden av domen av den 15 juni 1994 om ogiltigförklaring av beslutet av år 1988 som mot de slutsatser kommissionen har dragit av denna dom (A). De har vidare hävdat att det förekommit fel i samband med antagandet och bestyrkandet av beslutet av år 1994 (B). Sökandena har även gjort gällande att det förekommit fel i förfarandet som föregick antagandet av beslutet av år 1988 (C). Slutligen är beslutet av år 1994 bristfälligt motiverat vad gäller vissa frågor som berör de tre ovannämnda kategorierna (D).

A - Verkningarna av domen av den 15 juni 1994 om ogiltigförklaring av beslutet av år 1988

66 Sökandenas grunder och argument kan uppdelas på tre åtskilda linjer. För det första har en del sökande hävdat att kommissionen till följd av domen av den 15 juni 1994 inte kunde anta ett nytt beslut. För det andra har vissa sökande gjort gällande att domen av den 15 juni 1994 om ogiltigförklaring av beslutet av år 1988 med retroaktiv verkan undanröjt de förberedande åtgärder som vidtogs inför antagandet av beslutet i förhållande till samtliga mottagare av detta. För det tredje anser en del sökande att även om kommissionen kunde anta ett nytt beslut för att följderna av domen av den 15 juni 1994 skulle kunna beaktas, var den tvungen att iaktta vissa formkrav.

1. Kommissionens befogenhet att anta ett nytt beslut efter domen av den 15 juni 1994

67 Sökandenas argumentation kan delas in i tre delar. Enligt den första delen kunde kommissionen inte anta ett nytt beslut i "PVC-ärendet" efter domen av den 15 juni 1994. Den andra delen innefattar de grunder avseende tidsåtgången under vilka det anförts att kommissionen inte längre var behörig att anta beslutet av år 1994. Slutligen avser den tredje delen de grunder under vilka påståtts att kommissionen har felbedömt sitt utrymme för skönsmässig bedömning.

68 Varje del av sökandenas argumentation skall undersökas för sig.

a) Grunderna under vilka det anförts att kommissionen inte kunde anta beslutet av år 1994

69 Sökandena har åberopat två grunder till stöd för sina påståenden om att kommissionen inte kunde anta beslutet av år 1994.

70 Under den första grunden har anförts att rättskraften åsidosatts. Enligt den andra grunden har principen om non bis in idem åsidosatts.

Grunden under vilken det anförts att rättskraften åsidosatts

- Parternas argument

71 LVM, DSM, ICI och Enichem har gjort gällande att kommissionen inte kunde anta beslutet av år 1994 utan att bortse från att domen av den 15 juni 1994 vunnit laga kraft.

72 LVM och DSM har framhållit att den skillnad som gjorts mellan formella och materiella fel som inverkar på det ogiltigförklarade beslutet inte har något rättsligt stöd vare sig i doktrin eller rättspraxis. En sådan skillnad följer inte av artikel 174 i fördraget eller av förstainstansrättens dom av den 6 april 1995 i mål T-80/89, T-81/89, T-83/89, T-87/89, T-88/89, T-90/89, T-93/89, T-95/89, T-97/89, T-99/89, T-100/89, T-101/89, T-103/89, T-105/89, T-107/89 och T-112/89, BASF m.fl. mot kommissionen (REG 1995, s. II-729, punkt 78). Eftersom frågan inte berörs i domen av den 15 juni 1994 skall denna tolkas så att ärendet har avgjorts slutligt (domstolens dom av den 29 oktober 1980 i mål 138/79, Roquette Frères mot rådet, REG 1980, s. 3333, punkt 37, svensk specialutgåva, volym 5, s. 405, och av den 30 september 1982 i mål 108/81, Amylum mot rådet, REG 1982, s. 3107, punkt 5, generaladvokaten Reischls förslag till avgörande i sistnämnda mål, REG 1982, s. 3139, 3151 och 3152). Den omständigheten att domstolen bedömde att ärendet var färdigt för avgörande när den upphävde förstainstansrättens dom bekräftar denna tolkning.

73 Enichem har hävdat att domstolen med sin dom av den 15 juni 1994 avsåg att slutligt avgöra det förfarande som riktats mot PVC-producenterna, eftersom den utövade sina befogenheter enligt artikel 54 första stycket andra meningen i EG-stadgan för domstolen. Trots att den endast prövade vissa grunder avgjorde domstolen tvisten i sin helhet. Samtliga aspekter av tvisten omfattas således av domens rättskraft.

74 Kommissionens inställning leder i själva verket till att materiella grunder ges företräde framför formella grunder vilka endast skulle vara av underordnad betydelse. Fel i förfarandet skulle därmed enkelt kunna avhjälpas. Att vid gemenskapsdomstolarna åberopa brister i förfarandet skulle följaktligen vara verkningslöst och de åtgärder som i föreliggande fall vidtagits vid förstainstansrätten och därefter vid domstolen skulle ha varit förgäves.

75 Enligt kommissionen omfattar rättskraften enbart de omständigheter som domstolen redan bedömt. I förevarande fall var emellertid det enda skäl för ogiltigförklaring av beslutet av år 1988 som domstolen beaktade i sin dom av den 15 juni 1994 att beslutet inte bestyrkts i vederbörlig ordning. Detta innebär att enbart domstolens bedömning av formfelen omfattas av rättskraften. Övriga formella och materiella grunder har således inte prövats av domstolen.

76 Kommissionen har tillagt att det inte finns någon bestämmelse enligt vilken domstolen hade kunna återförvisa målet till förstainstansrätten efter det att beslutet av år 1988 hade ogiltigförklarats.

- Förstainstansrättens bedömning

77 Rättskraften omfattar endast de sak- och rättsfrågor som faktiskt eller med nödvändighet blev avgjorda genom det rättsliga avgörandet i fråga (domstolens dom av den 19 februari 1991 i mål C-281/89, Italien mot kommissionen, REG 1991, s. I-347, punkt 14, och domstolens beslut av den 28 november 1996 i mål C-277/95 P, Lenz mot kommissionen, REG 1996, s. I-6109, punkt 50).

78 Det kan i förevarande fall konstateras att domstolen i domen av den 15 juni 1994 fastslog att förstainstansrätten hade gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den förklarade beslut 89/190 som nullitet och att den överklagade domen skulle upphävas (punkterna 53 och 54). Mot den bakgrunden beslutade domstolen i enlighet med artikel 54 första stycket andra meningen i EEG-stadgan för domstolen att slutligt avgöra ärendet då detta var färdigt för avgörande (punkt 55).

79 Domstolen sammanfattade således de grunder som sökandena hade åberopat till stöd för sin talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av beslutet av år 1988 enligt följande: "Det administrativa förfarandet hade flera brister, det kritiserade beslutet var inte motiverat eller var otillräckligt motiverat, rätten till försvar har inte respekterats, kommissionens bevisföring är omtvistlig, det kritiserade beslutet strider mot artikel 85 i fördraget och mot gemenskapsrättens allmänna principer, beslutet åsidosätter preskriptionsreglerna, det är uttryck för maktmissbruk och de ålagda böterna är olagliga" (punkt 56).

80 Domstolen påpekade vidare att sökandena "[t]ill stöd för grunden om bristande eller otillräcklig motivering av det omtvistade beslutet" hade gjort gällande "i huvudsak ... att motiveringen av det beslut som delgavs dem sannolikt skilde sig på flera punkter, varav vissa var väsentliga, från det beslut som kommissionsledamöternas kollegium antog under sitt sammanträde den 21 december 1988" (punkt 57). Domstolen anförde även följande: "En del sökande har dessutom av kommissionens försvar slutit sig till att beslutet inte hade antagits på två av de giltiga språken, nämligen italienska och nederländska, eftersom bara utkasten på engelska, franska och tyska hade förelagts kollegiet" (punkt 58). Domstolen preciserade vidare: "I sina avslutande argument hävdade de sökande företagen att artikel 12 i kommissionens arbetsordning hade åsidosatts" (punkt 59). Slutligen inledde domstolen sin undersökning av om "denna grund är välgrundad" (punkt 61).

81 Domstolen konstaterade att kommissionen hade åsidosatt bestämmelserna i artikel 12 första stycket i kommissionens arbetsordning genom att inte bestyrka beslutet av år 1988 på det sätt som föreskrivs i artikeln och drog följande slutsats: "Beslutet bör därför ogiltigförklaras på grund av åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, utan att sökandenas övriga grunder behöver undersökas" (punkt 78).

82 Av detta följer att domstolen i domen av den 15 juni 1994 varken faktiskt eller med nödvändighet bedömde de övriga formella grunder som sökandena åberopat vid förstainstansrätten eller de materiella grunderna eller slutligen andrahandsgrunderna avseende de ålagda böterna.

83 Enligt artikel 54 första stycket i domstolens stadga skall domstolen "[o]m överklagandet är välgrundat ... upphäva förstainstansrättens avgörande. Domstolen kan själv slutligt avgöra ärendet, om detta är färdigt för avgörande, eller återförvisa ärendet till förstainstansrätten för avgörande".

84 Den andra meningen i denna bestämmelse innebär inte att domstolen, när den själv slutligt avgör ett ärende genom att bifalla talan på en eller flera av de grunder som sökandena har anfört, i kraft av själva rättsförhållandet (ipso jure) bedömer samtliga sak- och rättsfrågor som sökandena åberopat i målet. Att godta Enichems påstående skulle vara detsamma som att förneka att rättskraften endast omfattar de sak- och rättsfrågor som faktiskt eller med nödvändighet har avgjorts.

85 Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte bifallas på denna grund.

Åsidosättandet av principen om non bis in idem

- Parternas argument

86 LVM, DSM, Montedison och ICI har hävdat att kommissionen har åsidosatt principen om non bis in idem, genom att anta ett nytt beslut efter det att domstolen ogiltigförklarat beslutet av år 1988.

87 LVM, DSM och ICI har erinrat om att det ankommer på gemenskapsdomstolarna att säkerställa att allmänna rättsprinciper, såsom principen om non bis in idem, iakttas (domstolens dom av den 5 maj 1966 i de förenade målen 18/65 och 35/65, Gutmann mot kommissionen, REG 1966, s. 149, och av den 15 mars 1967 i de förenade målen 18/65 och 35/65, Gutmann mot kommissionen, REG 1967, s. 75). Denna princip följer även av protokoll nr 7 till Europakonventionen och artikel 14.7 i Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter undertecknad i New York den 16 mars 1966.

88 Enligt LVM och DSM har kommissionen underlåtit att iaktta denna princip i två avseenden: Kommissionen har dels vid två tillfällen fastställt en påföljd för samma överträdelse, dels vid två tillfällen på grundval av samma omständigheter inlett ett förfarande beträffande en överträdelse, även om detta förfarande vid det andra tillfället inskränktes till antagande och delgivning av beslutet (dom av den 5 maj 1966 i det ovannämnda målet Gutmann mot kommissionen, s. 174, och av den 15 mars 1967 i det ovannämnda målet Gutmann mot kommissionen, s. 81, samt generaladvokaten Mayras förslag till avgörande i mål 7/72 inför domstolens dom av den 14 december 1972, Boehringer mot kommissionen, REG 1972, s. 1281, 1296, svensk specialutgåva, volym 2, s. 61).

89 För att principen om non bis in idem skall ha åsidosatts krävs endast att de påtalade gärningarna är identiska (domen i det ovannämnda målet Boehringer mot kommissionen, punkt 6), såsom i föreliggande fall. Den omständigheten att det första beslutet har ogiltigförklarats, vilket medfört att rättsverkningarna undanröjts, att ett förfarande beträffande en överträdelse har ägt rum, att en överträdelse har fastställts och böter ålagts, saknar i likhet med principen om rättskraften betydelse.

90 ICI har framhållit att domen av den 15 juni 1994 är av bindande och slutlig karaktär, vilket innebär att den vunnit rättskraft (artikel 65 i domstolens rättegångsregler), utan att domstolen återförvisar målet till förstainstansrätten. Hela beslutet av år 1988 ogiltigförklarades och inte bara en del av det, vilket innebär att domstolens dom är slutlig och friande. Kommissionen har således inte iakttagit principen om non bis in idem när den antog samma beslut grundat på samma rättsliga och faktiska omständigheter. ICI har slutligen påpekat att domstolen i sin dom av den 15 juni 1994 inte uppmanade kommissionen att anta ett nytt beslut (se e contrario domstolens dom av den 23 oktober 1974 i mål 17/74, Transocean Marine Paint mot kommissionen, REG 1974, s. 1063, punkt 22; svensk specialutgåva, volym 2, s. 357).

91 Kommissionen har framhållit för det första att LVM:s, DSM:s och ICI:s argument inom ramen för denna grund strider mot deras påstående att beslutet av år 1988 aldrig existerat, på grund av att det ogiltigförklarats med retroaktiv verkan (ex tunc).

92 Kommissionen har vidare erinrat om att domstolen har godtagit att principen om non bis in idem gäller för gemenskapens konkurrensrätt (domen i det ovannämnda målet Boehringer mot kommissionen), vilket innebär att sökandena inte behöver åberopa bestämmelser i Europakonventionen eller i Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter.

93 Sökandenas argument är under alla omständigheter ogrundade, eftersom beslutet av år 1994 - efter det att domstolen ogiltigförklarat beslutet av år 1988 - skall anses som det första beslut genom vilket de berörda företagen på PVC-marknaden åläggs påföljder för överträdelse av artikel 85 i fördraget. Företagen har varken i rättslig eller faktisk mening bötfällts två gånger.

94 Kommissionen har tillagt att regeln om non bis in idem endast gäller möjligheten att fastställa påföljder. Den får således inte sammanblandas med principen om rättskraften.

- Förstainstansrättens bedömning

95 Sökandena har anmärkt att kommissionen genom att anta beslutet av år 1994 har åsidosatt den allmänna rättsprincipen om non bis in idem, enligt vilken det är förbjudet dels att fastställa två påföljder för samma överträdelse, dels att vid två tillfällen inleda ett förfarande beträffande en överträdelse på grundval av samma omständigheter.

96 I det avseendet anser förstainstansrätten, vad beträffar den aktuella grunden, att kommissionen inte kan inleda ett förfarande mot ett företag med stöd av förordningarna nr 17 och nr 99/63 för överträdelse av gemenskapens konkurrensregler eller fastställa påföljder i form av böter, på grund av ett konkurrensbegränsande beteende som förstainstansrätten eller domstolen redan har konstaterat att kommissionen har bevisat, alternativt inte har bevisat.

97 Det kan i föreliggande fall för det första erinras om att domstolen ogiltigförklarade beslutet av år 1988 i sin dom av den 15 juni 1994. Kommissionen antog beslutet av år 1994 efter denna ogiltigförklaring och har således inte ålagt sökandena två påföljder för samma överträdelse.

98 För det andra prövade domstolen ingen av sökandenas materiella grunder när den i sin dom av den 15 juni 1994 ogiltigförklarade beslutet av år 1988 (se punkt 81 ovan). Kommissionen avsåg enbart att avhjälpa det formfel som konstaterats av domstolen när den antog beslutet av år 1994. Kommissionen har således inte vid två tillfällen inlett ett förfarande mot sökandena på grundval av samma omständigheter.

99 Talan kan således inte bifallas på denna grund.

b) Tidsåtgången

100 Vissa sökande har till stöd för sina yrkanden om ogiltigförklaring av beslutet av år 1994 åberopat ett flertal grunder avseende tidsåtgången. För det första har kommissionen enligt dessa sökande åsidosatt principen om rimlig tidsfrist. För det andra har kommissionen missbrukat sina rättigheter. Slutligen har kommissionen underlåtit att iaktta principerna om ett opartiskt förfarande. Eftersom kommissionens argumentation avser samtliga dessa grunder tillsammans, kommer den att redovisas i sin helhet efter sökandenas argument.

Parternas argument

- Åsidosättande av principen om rimlig tidsfrist

101 LVM, DSM och ICI har gjort gällande att de företag som berörs av ett förfarande enligt artikel 85 i fördraget har rätt att kräva att kommissionen avgör ärendet inom rimlig tid. Detta krav på rimlig tidsfrist erkänns i gemenskapsrätten (se bland annat domstolens dom av den 24 november 1987 i mål 223/85, RSV mot kommissionen, REG 1987, s. 4617, punkt 14) och är fristående från reglerna om preskriptionstid i rådets förordning (EEG) nr 2988/74 av den 26 november 1974 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler (EGT L 319, s. 1, svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 48, nedan kallad förordning nr 2988/74).

102 Det framgår vidare av artikel 6.1 i Europakonventionen att en anklagelse om brott skall prövas inom skälig tid för att undvika att enskilda under lång tid är i ovisshet om sin rättsliga ställning.

103 LVM och DSM har hävdat att en rimlig tidsfrist skall räknas från varje åtgärd som vidtas för att få till stånd ett förfarande i den mening som avses i artikel 2 i förordning nr 2988/74 (Europadomstolens dom av den 15 juli 1982, Eckle, serie A nr 51, punkt 73, av den 10 december 1982, Foti m.fl., serie A nr 56, punkt 52, och av den 10 december 1982, Corigliano, serie A nr 56, punkt 34). Den fristen löpte ut i samband med att det första beslutet antogs.

104 Enligt dessa sökande började fristen löpa i december 1983 då kommissionen genomförde sin undersökning och löpte ut i december 1988. Fristen omfattade således en period på fem år, under vilken kommissionen var overksam från april 1984 till januari 1987.

105 I överensstämmelse med Europakonventionen får en rimlig tidsfrist inte överskrida två år såvida inte särskilda skäl föreligger (Europadomstolens dom av den 28 juni 1978, König, serie A nr 27, punkterna 98 och 99). Enbart den omständigheten att det gäller ett konkurrensrättsligt ärende utgör inget särskilt skäl.

106 Underlåtelsen att i rimlig tid anta beslutet av år 1988 och a fortiori beslutet av år 1994 gav dessutom upphov till berättigade förväntningar hos företagen på att undersökningen inte skulle fullföljas.

107 ICI anser att det ifrågavarande dröjsmålet kan indelas i två skeden. ICI har framhållit kommissionens passivitet under utredningsskedet, från den 5 juni 1984, då sökanden besvarade ett sådant beslut som avses i artikel 11.5 i förordning nr 17, till januari 1987 då undersökningar genomfördes i andra PVC-producenters lokaler. Denna tidsfrist är inte rimlig (domen i det ovannämnda målet RSV mot kommissionen och förstainstansrättens dom av den 2 maj 1995 i de förenade målen T-163/94 och T-165/94, NTN Corporation och Koyo Seiko mot rådet, REG 1995, s. II-1381, och av den 28 september 1995 i mål T-95/94, Sytraval och Brink's France mot kommissionen, REG 1995, s. II-2651).

108 Det dröjsmål som orsakats av domstolsförfarandena, det vill säga närmare fem år, vilar på kommissionens ansvar, med hänsyn till de formfel som det konstaterats att kommissionen gjort sig skyldig till.

109 LVM, DSM och ICI har dragit slutsatsen att kommissionen överskred en rimlig tidsfrist och därför inte längre var behörig att anta beslutet av år 1988 och a fortiori beslutet av år 1994. Detta skall därför ogiltigförklaras på grund av kommissionens bristande behörighet (domstolens dom av den 12 november 1987 i mål 344/85, Ferriere San Carlo mot kommissionen, REG 1987, s. 4435, och domen i det ovannämnda målet RSV mot kommissionen).

- Missbruk av rättigheter

110 Wacker och Hoechst har hävdat att tiden mellan år 1983 och år 1987, under vilken kommissionen var overksam, och den tid som förflöt från det att den påstådda överträdelsen inleddes till det att beslutet av år 1994 antogs, det vill säga fjorton år, oaktat tolkningen av preskriptionsreglerna, utgör ett missbruk av rättigheter. Ansvaret för detta dröjsmål vilar enbart på kommissionen.

- Åsidosättande av principerna om ett opartiskt förfarande

111 Hüls och Enichem har hävdat att kommissionen har åsidosatt principerna om ett opartiskt förfarande.

112 Enligt Enichem har rätten till ett opartiskt förfarande inte iakttagits, eftersom mycket lång tid förflöt från det att de första undersökningarna genomfördes till det att beslutet av år 1994 antogs. Parterna hamnade därigenom i en synnerligen svår och besvärande situation, eftersom det var omöjligt att fastställa de exakta omständigheterna.

113 Hüls har hävdat att kommissionens praxis inte är förenlig med reglerna om ett opartiskt förfarande.

114 För det första undersökte kommissionen Hüls lokaler först i september 1987, trots att den fick kännedom om den påstådda överträdelsen senast år 1983. Ett sådant dröjsmål med att inleda förfarandet påverkade Hüls möjligheter till försvar och ledde, de facto, till en överflyttning av bevisbördan till Hüls nackdel. Detta konstaterande gäller i ännu högre grad för år 1994. Det kumulerade dröjsmålet borde för övrigt inverka på bötesnivån (domstolens dom av den 6 mars 1974 i de förenade målen 6/73 och 7/73, Istituto Chemioterapico och Commercial Solvents mot kommissionen, REG 1974, s. 223; svensk specialutgåva, volym 2, s. 229).

115 För det andra har Hüls hävdat att principen om upphörande av rättigheter är en grundläggande del av gällande gemenskapsrätt (domstolens dom av den 14 juli 1972 i mål 48/69, ICI mot kommissionen, REG 1972, s. 619, punkt 49, svensk specialutgåva, volym 2, s. 25, av den 18 oktober 1989 i mål 374/87, Orkem mot kommissionen, REG 1989, s. 3283, punkt 30, svensk specialutgåva, volym 10, se även artikel 6 i Europakonventionen och Europakommissionens för mänskliga rättigheter beslut av den 9 februari 1990 i ärendet Melchers & Co. mot Förbundsrepubliken Tyskland, nr 13258/87). Frågan kan inte ha lösts genom förordning nr 2988/74. I händelse av konflikt skulle den allmänna gemenskapsrättsliga principen om upphörande av rättigheter utan tvekan ha företräde framför förordningen. Denna princip innebar enligt sökanden att kommissionen år 1994 inte kunde anta ett beslut avseende omständigheter som inträffat för nästan femton år sedan.

116 Inledningsvis har kommissionen inte bestritt att det i gemenskapsrätten finns en allmän princip grundad på rättssäkerhetskrav och god förvaltningssed, enligt vilken en administrativ myndighet skall utöva sina befogenheter inom vissa tidsfrister (domstolens dom av den 15 juli 1970 i mål 45/69, Boehringer mot kommissionen, REG 1970, s. 769, punkt 6).

117 Förordning nr 2988/74 uppfyller emellertid detta rättssäkerhetskrav genom att kommissionen och ekonomiska aktörer i förväg får reda på de tidsmässiga ramar inom vilka kommissionen kan agera för att konstatera en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler.

118 I förordningen förekommer inga hänvisningar till bestämda rättsliga kriterier som "oskäligt dröjsmål", orimlig tidsfrist, missbruk av rättigheter, opartiskt förfarande eller ogiltiga förfaranden. Sådana kriterier orsakar enbart förvirring och bristande rättssäkerhet, eftersom de inte förekommer bland redan fastställda skriftliga regler (domen av den 15 juli 1970 i det ovannämnda målet Boehringer mot kommissionen, punkt 47) och eftersom de bygger på ett vagt och subjektivt begrepp.

119 Med anledning av LVM:s och DSM:s argument har kommissionen preciserat att förordningen även innebär att artikel 6 i Europakonventionen saknar betydelse för företagens rättsliga ställning. Även om det skulle vara relevant att åberopa Europakonventionen, är så inte fallet med den rättspraxis som sökandena stöder sig på, eftersom den gäller begreppet rimlig tidsfrist i brottmål som berör fysiska personer och inte i mål som gäller ekonomisk rätt tillämpad på juridiska personer. På det sistnämnda området, vilket innefattar komplicerade sakförhållanden, är den frist på två år som LVM och DSM gjort gällande uppenbart otillräcklig, vilket framgår av den tid som detta slag av förfaranden vid förstainstansrätten eller domstolen kräver. Även om det fortfarande antas att artikel 6 i Europakonventionen är relevant, kan slutligen inte den rimliga tidsfristen börja löpa förrän från och med meddelandet om anmärkningar. Åtgärder inom ramen för utredningen, såsom undersökningar och begäran om upplysningar syftar endast till att klarlägga omständigheterna och utgör inte anklagelser. I föreliggande fall antogs beslutet av år 1988 några månader efter meddelandet om anmärkningar. Kommissionen kan således inte, som LVM och DSM har hävdat, klandras för en passivitet som gett upphov till berättigade förväntningar på utgången av det administrativa förfarandet.

Förstainstansrättens bedömning

120 Enligt fast rättspraxis utgör de grundläggande rättigheterna en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vilkas iakttagande domstolen skall säkerställa (se bland annat domstolens yttrande 2/94 av den 28 mars 1996, REG 1996, s. I-1759, punkt 33, och domstolens dom av den 29 maj 1997 i mål C-299/95, Kremzow, REG 1997, s. I-2629, punkt 14). I detta hänseende har domstolen och förstainstansrätten tagit intryck av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner samt av den vägledning som ges i de internationella avtal som rör skyddet för de mänskliga rättigheterna och som medlemsstaterna har medverkat i eller anslutit sig till. I detta avseende är Europakonventionen av särskild betydelse (domstolens dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston, REG 1986, s. 1651, punkt 18, svensk specialutgåva, volym 8, samt domen i det ovannämnda målet Kremzow, punkt 14). I artikel F.2 i Fördraget om Europeiska unionen föreskrivs för övrigt att "[u]nionen skall som allmänna principer för gemenskapsrätten respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i [Europakonventionen], och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner".

121 Det finns därför anledning att ta ställning till om kommissionen mot bakgrund av dessa överväganden har underlåtit att följa den allmänna gemenskapsrättsliga principen om iakttagande av en rimlig tidsfrist vid antagandet av beslut efter det att de administrativa förfarandena på konkurrensområdet avslutats (förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1997 i de förenade målen T-213/95 och T-18/96, SCK och FNK mot kommissionen, REG 1997, s. II-1739, punkt 56).

122 Åsidosättandet av denna princip, under förutsättning att det har fastställts, motiverar emellertid inte att beslutet av år 1994 ogiltigförklaras, såvida det inte samtidigt utgör ett åsidosättande av de berörda företagens rätt till försvar. Om det inte har fastställts att den oskäligt långa tid som förflutit har påverkat de berörda företagens möjlighet att försvara sig effektivt, saknar underlåtelsen att iaktta principen om en rimlig tidsfrist betydelse för det administrativa förfarandets giltighet, och kan således endast beaktas som en skadeorsak som kan åberopas vid gemenskapsdomstolarna inom ramen för en talan i enlighet med artiklarna 178 och 215 andra stycket i fördraget.

123 I föreliggande fall pågick det administrativa förfarandet vid kommissionen i sammanlagt omkring 62 månader. Den period under vilken domstolen prövade lagenligheten av beslutet av år 1988 samt giltigheten av förstainstansrättens dom får inte beaktas vid fastställandet av hur länge förfarandet vid kommissionen pågick.

124 För att kunna bedöma om det administrativa förfarandet vid kommissionen var rimligt, finns det anledning att skilja den del av förfarandet som inleddes genom undersökningarna i november 1983 av PVC-branschen med stöd av artikel 14 i förordning nr 17, från den del som inleddes genom att de berörda företagen mottog meddelandet om anmärkningar. Det skall bedömas var för sig huruvida de respektive delarna av förfarandet pågick under rimligt lång tid.

125 Den första perioden på 52 månader inleddes med de första undersökningarna i november 1983 och avslutades med att kommissionen inledde förfarandet i mars 1988 på grundval av artikel 9.3 i förordning nr 17, med tillämpning av artikel 3 i samma förordning.

126 Huruvida denna del av förfarandet tog rimlig tid i anspråk skall bedömas med hänsyn tagen till de särskilda omständigheterna i varje ärende och i synnerhet sådana faktorer som parternas uppträdande under förfarandet, ärendets betydelse för de olika berörda företagen samt dess komplexitet.

127 Mot bakgrund av dessa omständigheter anser förstainstansrätten att utredningen av de särskilda ärenden som omfattas av rättens prövning tog rimlig tid i anspråk.

128 Det kan i detta hänseende framhållas att de omständigheter som kommissionen skulle klarlägga var komplicerade på grund av det slag av beteende som var i fråga och att dessa beteenden var utbredda på den berörda geografiska marknaden och innefattade de största PVC-producenternas hela verksamhetsområde inom den gemensamma marknaden.

129 Omständigheterna har även komplicerats av att de handlingar som kommissionen insamlade var både många och oordnade. De handlingar som kommissionen insamlade under sina undersökningar i lokalerna hos ett stort antal tillverkare av petrokemiska produkter under den aktuella perioden och producenternas svar på de frågor kommissionen ställde med stöd av artikel 11 i förordning nr 17 bidrog till att ärendet blev synnerligen omfattande. Bland de många handlingar som påträffades under det administrativa förfarandet var kommissionen dessutom tvungen att skilja mellan dem som hörde till PVC-ärendet och dem som hörde till den parallella utredningen av den närliggande PEBD-branschen. Denna bransch var, i likhet med andra termoplastproduktbranscher under samma tid, föremål för utredning och ett förfarande för att konstatera överträdelser av företag, varav ett flertal även är parter i förevarande mål. Det kan även påpekas att akten i ärendet som ledde fram till beslutet av år 1994 innehöll, under ett första registernummer, en serie handlingar på 1 072 sidor, och mer än 5 000 sidor under ett annat registernummer, kommissionens interna handlingar oräknade.

130 Slutligen komplicerades omständigheterna av svårigheten att bevisa att företagen deltagit i den påstådda konkurrensbegränsande samverkan samt av antalet inblandade företag. I beslutet av år 1994 nämns i detta hänseende att "17 företag deltog i överträdelsen under den ifrågavarande perioden ..." (punkt 2 andra stycket i övervägandena) och att 14 företag var mottagare av det första beslutet.

131 Den andra perioden sträckte sig från meddelandet om anmärkningarna till antagandet av beslutet den 27 juli 1994.

132 Huruvida denna del av förfarandet tog rimlig tid i anspråk skall också bedömas mot bakgrund av ovan angivna kriterier (punkt 126) och i synnerhet med beaktande av kriteriet avseende ärendets betydelse för de berörda företagen. Detta kriterium är nämligen av särskild vikt för att bedöma huruvida denna del av förfarandet för att konstatera en överträdelse av konkurrensreglerna pågick under rimligt lång tid. För det första förutsätter meddelandet om anmärkningar i ett förfarande för konstaterande av en överträdelse att förfarandet i enlighet med artikel 3 i förordning nr 17 har inletts. Genom att inleda detta förfarande har kommissionen gett till känna sin avsikt att fatta ett beslut om konstaterande av en överträdelse (se i detta hänseende domstolens dom av den 6 februari 1973 i mål 48/72, Brasserie de Haecht, REG 1973, s. 77, punkt 16; svensk specialutgåva, volym 2, s. 67). För det andra är det först då ett företag mottar meddelandet om anmärkningar som det kan få kännedom om föremålet för det förfarande som har inletts mot det och de beteenden kommissionen klandrar företaget för. Företagen har således särskilt intresse av att kommissionen genomför den andra delen av förfarandet synnerligen snabbt, men utan att företagens rätt till försvar inskränks.

133 I föreliggande fall pågick den andra delen av förfarandet vid kommissionen i tio månader. En sådan tidsrymd kan inte anses som ett anmärkningsvärt dröjsmål. Meddelandet om anmärkningarna delgavs de berörda företagen i början av april 1988. Företagen besvarade meddelandet om anmärkningar under juni 1988. Med undantag av Shell, som inte begärt det, fick samtliga mottagare av