Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Fri rörlighet för varor - tullar - avgifter med motsvarande verkan - begrepp - avgift i proportion till värdet som av en medlemsstat tas ut på varor på grund av att dessa förs in i en region inom dess territorium - omfattas, också när det gäller beskattning av nationella varor

(artiklarna 9, 12 och 13 i EEG-fördraget)

2. Fri rörlighet för varor - tullar - avgifter med motsvarande verkan - sjötull som tas ut i de franska utomeuropeiska departementen - rådets beslut med bemyndigande att sedan fördraget trätt i kraft tills vidare bibehålla denna avgift - ogiltighet - rättsverkningar i tiden

(artiklarna 9, 12, 13, 227.2 och 235 i EEG-fördraget; rådets beslut 89/688)

Sammanfattning

1. Den i de franska utomeuropeiska departementen tillämpade sjötullen, som är proportionell mot varors tullvärde och som tas ut av en medlemsstat på alla varor som förs in i en region inom dess territorium, utgör en avgift med motsvarande verkan som en importtull, vilken är förbjuden enligt artiklarna 9, 12 och 13 i fördraget, inte bara i den mån den läggs på varor som förs in i regionen från andra medlemsstater, utan också i den mån den tas ut på varor som förs in dit från en annan del av samma stat.

En avgift som tas ut vid en regional gräns med anledning av att varor förs in i en region inom en medlemsstat skadar enheten i gemenskapens tullområde och utgör ett hinder för den fria rörligheten för varor som är minst lika allvarligt som en avgift som tas ut vid en nationell gräns med anledning av att varor förs in på en medlemsstats hela territorium. Det ingrepp som det innebär för enheten i gemenskapens tullområde att en regional tullgräns upprättas är densamma vare sig det är inhemska produkter eller produkter från andra medlemsstater som påförs en avgift vid passerandet av denna gräns. Dessutom är en avgift som tas ut på inhemska produkter med anledning av att en regional gräns passeras ett minst lika allvarligt hinder för den fria rörligheten för varor som när samma slags avgift tas ut för produkter från en annan medlemsstat, eftersom själva principen om den tullunion som föreskrivs i artikel 9 i fördraget och som skall omfatta all handel med varor förutsätter att den fria rörligheten för varor är säkerställd generellt inom unionen och inte enbart gäller handeln mellan stater. Det är endast på grund av att det förutsattes att sådana hinder som tullar inte förekommer inom medlemsstaterna som artikel 9 och följande uttryckligen hänvisar uteslutande till handeln mellan medlemsstater.

För övrigt vore det inkonsekvent att en avgift som tas ut för alla produkter som passerar en regional gräns betecknas som en avgift med motsvarande verkan i de fall då den tas ut på varor från andra medlemsstater, men samtidigt undgår denna beteckning då den tas ut på varor från en annan del av det nationella territoriet.

Det administrativa kontrollförfarande som vid tillämpningen av avgiften skulle krävas för att skilja mellan de importerade produkterna utifrån deras faktiska ursprung, skulle slutligen i sig hindra den fria rörligheten för varor.

2. Beslutet 89/688 om sjötullssystemet i de franska utomeuropeiska departementen är ogiltigt i den mån det tillåter Frankrike att till och med den 31 december 1992 bibehålla det sjötullssystem som var i kraft då beslutet fattades.

Artikel 227.2 i fördraget skall tolkas så att den så snart fördraget trätt i kraft utesluter varje möjlighet för rådet att för de utomeuropeiska departementen fastställa undantag vad gäller tillämpningen av de bestämmelser, inbegripet bestämmelserna om den fria rörligheten för varor, som i enlighet med första stycket gäller i fråga om en avgift med motsvarande verkan som en sjötull. Artikel 235 i fördraget kan inte tolkas så att den tillåter rådet att ens tillfälligt göra undantag från den omedelbara tillämpning som föreskrivs i artikel 227.2, utan att detta skulle göra bestämmelsens första stycke verkningslöst.

I den mån den sjötull som togs ut mellan dagen för ikraftträdandet av beslut 89/688 och den 31 december 1992 hade exakt samma rättsliga karaktär som den sjötull som togs ut före denna period, dvs. var en avgift med

motsvarande verkan som en med stöd av nationell rätt uppburen tull, är den tidsmässiga begränsning som domstolen fastställde i sin dom av den 16 juli 1992 i målet C-163/90 (Legros m.fl.) också tillämplig på krav på återbetalning av belopp som tagits ut i sjötull från det att beslutet trädde i kraft och till och med den 16 juli 1992, då ovan nämnda dom avkunnades. Eftersom den franska regeringen inte rimligen kunde vidhålla att den nationella lagstiftningen på området överensstämde med gemenskapsrätten, och de lokala förvaltningarnas intressen är tillräckligt skyddade genom den tidsmässiga begränsning som fastställts i domen av den 16 juli 1992, finns det ingen anledning att begränsa rättsverkningarna i tiden av den dom som förklarar beslut 89/688 ogiltigt.