19.

I den överklagade domen angavs i huvudsak följande när det gäller Al-Aqsas tredje grund ( 24 ): ”164 Tribunalen har … understrukit att … rådet … inte [kan] bortse från hur ... undersökningar eller rättsliga åtgärder har utvecklats … … 168 I domen i målet Sison II[ ( 25 )] … behandlade förstainstansrätten … situationen att en undersökning från polisens eller säkerhetstjänstens sida avslutas utan att föranleda några rättsliga åtgärder, på grund av bristande bevisning … Förstainstansrätten underströk att det inte kan godtas att rådet underlåter att beakta sådana omständigheter, vilka ingår bland de omständigheter som är relevanta och som ska beaktas för att bedöma situationen …. En annan bedömning skulle innebära att rådet och medlemsstaterna gavs orimliga befogenheter att på obestämd tid frysa en persons penningmedel, utan att detta skulle kunna bli föremål för rättslig prövning och oberoende av utgången i eventuella domstolsförfaranden. 169 Samma synsätt måste vara tillämpligt när en nationell myndighetsåtgärd, avseende frysning av penningmedel eller förbud av en organisation som anses vara en terroristorganisation, återkallas av den som fattat beslutet eller upphävs genom ett domstolsavgörande ... 170 I förevarande mål är det ostridigt att Sanctieregeling upphävdes den 3 augusti 2003, det vill säga nästan direkt efter ikraftträdandet den 28 juni 2003 av den inledande gemenskapsåtgärden avseende frysning av sökandens penningmedel. 171 Förvisso anges att det angripna beslutet[ ( 26 )]inte bygger på själva Sanctieregeling, utan endast på avgörandet i det interimistiska förfarandet … Av de skäl som angetts … ovan är det emellertid i förevarande mål inte möjligt att beakta avgörandet i det interimistiska förfarandet för sig, utan att samtidigt ta hänsyn till Sanctieregeling. 172 Det bör således slås fast att efter att Sanctieregeling upphävts i den nederländska rättsordningen kan avgörandet i det interimistiska förfarandet, vilket såsom erinrats om ovan tillsammans med Sanctieregeling utgör en oupplöslig enhet, inte längre utgöra giltig grund för en gemenskapsåtgärd innebärande frysning av sökandens penningmedel. 173 Detta avgörande innebar nämligen helt enkelt att domstolen med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder avslog ansökan om inhibition av Sanctieregeling. Emellertid har Sanctieregeling definitivt slutat ha några rättsverkningar, eftersom den upphävts. Detsamma gäller med nödvändighet och som en följd härav rättsverkningarna av avgörandet i det interimistiska förfarandet. Detta gäller i än högre grad då detta endast var en provisorisk bedömning utan inverkan på det beslut i sak som skulle fattas vid förfarandets slut. 174 Tribunalen finner att avgörandet i det interimistiska förfarandet inte kan ha rättsverkningar, enbart vid tillämpningen av förordning nr 2580/2001, som kan särskiljas från Sanctieregelings rättsverkningar och som i förekommande fall skulle bestå trots att Sanctieregeling upphävts i nederländsk rätt. Det vore för övrigt inte förenligt med denna förordnings systematik, vilken kännetecknas av det företräde som omständigheter i det nationella förfarandet måste ges vid rådets bedömning, att Sanctieregeling, vilken inte längre har någon rättsverkan i den nederländska rättsordningen, indirekt och på obestämd tid fortsätter att ha rättsverkningar i gemenskapens rättsordning genom avgörandet i det interimistiska förfarandet. 175 Detta gäller i än högre grad eftersom avgörandet i det interimistiska förfarandet, som meddelats efter att sökanden överklagat, hänger samman med Sanctieregeling. Det framgår nämligen av den senare rättsaktens motivering att den antagits ’i avvaktan på antagandet av ett gemenskapsbeslut’ och att den skulle upphävas ’efter ikraftträdandet av ett sådant beslut’ … Enligt de förklaringar som Konungariket Nederländerna gav vid förhandlingen, berodde detta upphävande enbart på att den nederländska regeringen önskade undvika överlappning mellan en nationell åtgärd och en gemenskapsåtgärd avseende frysning av sökandens penningmedel. Följaktligen skulle Sanctieregeling under alla omständigheter ha upphävts efter antagandet av den ursprungliga gemenskapsåtgärden avseende frysning av sökandens penningmedel, oavsett huruvida den senare hade inlett ett interimistiskt förfarande eller väckt talan i sak. Detta gäller i än högre grad eftersom avgörandet i det interimistiska förfarandet, som meddelats efter att sökanden överklagat, hänger samman med Sanctieregeling. 176 En sådan mekanism strider också mot systematiken i förordning nr [2580]/2001, i vilken det som villkor för antagandet av en gemenskapsåtgärd avseende frysning av penningmedel krävs antingen inledande och aktivt genomförande av ett nationellt förfarande som direkt och huvudsakligen avser vidtagande av preventiva eller repressiva åtgärder gentemot den berörda personen i syfte att bekämpa terrorism, på grund av denna persons inblandning i terroristhandlingar …, eller meddelandet och verkställandet av ett avgörande genom vilket den berörde personen döms för sådana handlingar. 177 I ett sådant fall som det förevarande motiveras beslutet om frysning av penningmedel, vilket i ett första skede fattas på nationell nivå, med att det görs ’i väntan på antagandet av ett gemenskapsbeslut’[,] och gemenskapsbeslutet motiveras i sin tur med hänvisning till antagandet av det nationella beslutet, vilket strax efteråt upphävs. En sådan mekanism måste anses bygga på ett cirkelresonemang. 178 I stället för att fortsätta att lägga avgörandet i det interimistiska förfarandet till grund för sina beslut borde rådet ha dragit den logiska konsekvensen av upphävandet av den nationella åtgärden avseende frysning av penningmedel och konstaterat att det inte längre fanns något ’underlag’ i den nationella rättsordningen som rättfärdigade att motsvarande gemenskapsåtgärd vidmakthölls och detta oavsett vilka eventuella rättsliga förfaranden som vidtagits avseende den upphävda nationella åtgärden. … 180 Mot bakgrund av omständigheterna i förevarande mål, som framför allt kännetecknas av upphävandet av Sanctieregeling, bör det tvärtom konstateras att rådet har överskridit gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning genom att på obestämd tid behålla sökanden i den omtvistade förteckningen, vid den återkommande omprövningen av dennes situation enligt artikel 1.6 i gemensam ståndpunkt 2001/931 och artikel 2.3 i förordning nr 2580/2001, med den enda motiveringen att avgörandet i det interimistiska förfarandet inte har ifrågasatts i den nederländska rättsordningen av den domstol till vilken det interimistiska beslutet kan överklagas eller av den domstol som är behörig att pröva talan i sak, trots att det myndighetsbeslut vars verkställighet det yrkats att den senare domstolen skulle inhibera har upphävts av beslutsfattaren själv. 181 Detta gäller i än högre grad eftersom, såsom sökanden har anfört under förhandlingen utan att detta bestritts av de andra parterna, behöriga nederländska myndigheter, administrativa eller rättsliga, efter upphävandet av Sanctieregeling, förutom att genomföra det angripna beslutet i nationell rätt, inte vidtagit någon åtgärd i syfte att ålägga sökanden något straff eller ekonomisk sanktion med hänvisning till kampen mot terrorism och dennes inblandning i denna. ... 184 Under dessa förhållanden saknas skäl att pröva yrkandet om att förordning nr 2580/2001 ska förklaras vara rättsstridig enligt artikel 241 EG (se, för ett liknande resonemang, domen i målet Al-Aqsa, punkterna 66 och 67, och domstolens dom av den 20 maj 2008 i mål C-91/05, kommissionen mot rådet, REG 2008, s. I-3651, punkt 111).”