ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Punkt 82 i regeringsbeslut nr 44/2004 innehållande tillämpningsföreskrifter för skattelagen (hotărârea Guvernului nr. 44/2004 privind Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 571/2033 privind Codul fiscal), i den lydelse som var tillämplig vid tidpunkten för omständigheterna i det nationella målet, har följande lydelse: ”(1) Det obligatoriska villkor som föreskrivs i artikel 160.1 i skattelagen för att förenklingsvillkor respektive omvänd betalningsskyldighet ska äga tillämpning är att såväl leverantören eller tillhandahållaren som mottagaren är registrerade för mervärdesskatt i enlighet med artikel 153 i skattelagen och att den aktuella transaktionen är beskattningsbar. Förenklingsåtgärderna är endast tillämpliga på transaktioner inom landet i den mening som avses i artikel 125 ter i skattelagen. … (3) För sådana leveranser eller tillhandahållanden som avses i artikel 160.2 i skattelagen, inklusive för redan uppburen förskottslikvid, ska leverantörerna eller tillhandahållarna ställa ut fakturor utan skatt och ange ’omvänd betalningsskyldighet’. Skatten beräknas av mottagaren och anges på fakturorna och i inköpsregistret. Skatten ska även återges i deklarationen som både uppburen skatt och avdragsgill skatt. Mottagaren ska under beskattningsperioden i sin bokföring ange motsvarande belopp under såväl rubrik 4426 [avdragsgill mervärdesskatt] som rubrik 4427 [uppburen mervärdesskatt]. … (12) Såvitt gäller byggnads- och monteringsarbeten för vilka förskottslikvid erhållits och/eller fakturor har ställts ut för hela eller delar av värdet enligt förfarandet för omvänd betalningsskyldighet till och med den 31 december 2007, men där den händelse som utlöser skattskyldighet inträffar år 2008, det vill säga då delavräkning görs och i förekommande fall godtas av mottagaren, ska de allmänna beskattningsreglerna tillämpas endast på skillnaden mellan värdet på de arbeten där den händelse som utlöser skattskyldighet inträffar under år 2008 och värdet på den uppburna förskottslikviden eller de värden som finns upptagna på fakturor utställda till och med den 31 december 2007...”
—

tillfällig total invaliditet under 10 dagar, tillfällig partiell invaliditet om 50 procent under 20 dagar och tillfällig partiell invaliditet om 25 procent under 10 dagar: 2250,00 euro, och
21

Enligt Consiglio di Stato beror problemet med tolkningen av artikel 6.1 i direktiv 2005/29 på de skillnader som föreligger mellan de olika språkversionerna av denna. Enligt den italienska versionen (där uttrycket ”e in ogni caso” används) och den tyska versionen (där uttrycket ”und ... in jedem Fall” används) förefaller det röra sig om en allmän bestämmelse enligt vilken det faktum att en affärsmetod sannolikt kommer att påverka konsumentens affärsbeslut räcker för att affärsmetoden ska kunna kvalificeras som vilseledande. Den engelska versionen (som innehåller uttrycket ”and in either case”) och den franska versionen (”et dans un cas comme dans l’autre”) ger däremot intrycket att det endast kan vara fråga om en vilseledande affärsmetod om såväl ett av de två alternativa rekvisiten i den första delen av den inledande meningen i artikel 6.1, som kravet på att affärsmetoden ska kunna påverka konsumentens affärsbeslut är uppfyllt.
68

Med hänsyn till det ovanstående ska den första frågan, i den del den avser artiklarna 35 FEUF och 36 FEUF, samt den fjärde frågan, besvaras enligt följande. Bestämmelserna i förordning nr 1013/2006 jämförda med artikel 16 i direktiv 2008/98 ska tolkas på följande sätt: — En lokal förvaltning får kräva att ett företag som har i uppdrag att samla in avfall inom dess territorium ska transportera blandat kommunalt avfall som samlats in från privata hushåll och, i förekommande fall, från andra producenter, till den närmaste lämpliga behandlingsanläggningen, vilken är belägen i samma medlemsstat som den lokala förvaltningen. — En lokal förvaltning får inte kräva att ett företag som har i uppdrag att samla in avfall inom dess territorium ska transportera industri- och byggavfall som uppkommit inom detta territorium, till den närmaste lämpliga behandlingsanläggningen, vilken är belägen i samma medlemsstat som den lokala förvaltningen, när detta avfall är avsett för återvinning, om producenterna av avfallet är skyldiga antingen att överlämna det till det nämnda företaget, eller att transportera det direkt till den nämnda anläggningen.
13

Flygplatsen Frankfurt-Hahns avgiftsregler från år 2006 innebär att avgiftsbeloppet fastställs i enlighet med en tabell i förhållande till det antal passagerare som ett flygbolag transporterar från den flygplatsen per år, varvid den högsta avgiften motsvarar 5,35 euro och utgår vid färre än 100000 passagerare per år, och den lägsta avgiften motsvarar 2,24 euro vid tre miljoner passagerare eller fler per år. För att omfattas av undantaget från skyldigheten att betala start- och landningsavgifter, samt flygledningsavgifter och avgifter för marktjänster krävs enligt tabellen dessutom att marktjänsterna inte tar mer än 30 minuter i anspråk. I avgiftsreglerna föreskrivs även ett ”marknadsföringsstöd” vid inrättande av nya flyglinjer. Stödbeloppet bestäms i förhållande till det berörda flygbolagets totala antal passagerare. Ryanair har erhållit sådant marknadsföringsstöd.
33

Förevarande mål skiljer sig sålunda från de förenade målen C‑628/10 P och C‑14/11 P, Alliance One International och Standard Commercial Tobacco mot kommissionen och kommissionen mot Alliance One International m.fl., där domstolen meddelade dom den 19 juli 2012. Det är i detta hänseende nämligen tillräckligt att påpeka att tribunalen, i domen i det ovannämnda målet som meddelats i första instans, konstaterade att den bevisning som angavs i det omtvistade beslutet inte i någon del bekräftade presumtionen för att moderbolaget faktiskt utövade ett avgörande inflytande över dotterbolaget (domen i de ovannämnda förenade målen Alliance One International och Standard Commercial Tobacco mot kommissionen och kommissionen mot Alliance One International m.fl., punkt 54).
4

I skälen 1, 3, 7 och 11 i förordning nr 21/2004 anges följande: ”(1) Enligt artikel 3.1 c i [direktiv 90/425/EEG], skall djur som är föremål för handel inom gemenskapen identifieras enligt kraven i gemenskapens bestämmelser och registreras på ett sådant sätt att den anläggning, central eller organisation som djuren ursprungligen kommer från eller har vistats på under någon del av transporten kan spåras. ... ... (3) Regler om identifiering och registrering särskilt av får och getter fastställs i [rådets direktiv 92/102/EEG av den 27 november 1992 om identifikation och registrering av djur (EGT L 355, s. 32; svensk specialutgåva, område 3, volym 46, s. 90)]. När det gäller får och getter har erfarenheten, och i synnerhet krisen i samband med utbrottet av mul- och klövsjuka, visat att tillämpningen av direktiv 92/102/EEG när det gäller får och getter inte har varit tillfredsställande och behöver förbättras. Det är därför nödvändigt att fastställa särskilda och strängare regler, så som har gjorts för nötkreatur genom [Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1760/2000 av den 17 juli 2000 om upprättande av ett system för identifiering och registrering av nötkreatur samt märkning av nötkött och nötköttsprodukter och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 820/97 (EGT L 204, s. 1)]. ... (7) 1998 inledde kommissionen ett projekt i stor skala om elektronisk identifiering av djur (IDEA) och den slutliga rapporten blev färdig den 30 april 2002. Projektet har visat att det genom elektronisk identifiering går att väsentligt förbättra identifieringssystemen för får och getter, under förutsättning att vissa villkor rörande de kompletterande åtgärderna uppfylls. ... (11) I de medlemsstater där får- och getbeståndet är relativt litet kan det vara omotiverat att införa ett system för elektronisk identifiering, varför det är lämpligt att tillåta dessa medlemsstater att göra det frivilligt. Det bör även föreskrivas en möjlighet att enligt ett snabbförfarande anpassa de gränsvärden för beståndens storlek under vilka elektronisk identifiering får göras frivillig.”
4

I artikel 2 i detta direktiv, vilken har rubriken ”Definitioner”, föreskrivs följande: ”I detta direktiv avses med a) skyddad tjänst: alla de tjänster som nämns nedan om de tillhandahålls mot ersättning och är föremål för villkorad tillgång, nämligen — tv-sändning enligt definitionen i artikel 1 a i [rådets] direktiv 89/552/EEG [av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT L 298, s. 23; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 3)], — radiosändning i betydelsen all överföring av radioprogram riktade till allmänheten, via tråd eller via etern, vilket även omfattar satellitsändningar, — informationssamhällets tjänster i den betydelse som avses i artikel 1.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster [(EGT L 204, s. 37)], eller tillhandahållandet av villkorad tillgång för ovannämnda tjänster betraktat som en tjänst i sig”. b) villkorad tillgång: alla tekniska åtgärder och/eller arrangemang som gör att man kan få tillgång till en skyddad tjänst i tolkningsbar form först sedan man har blivit personligt godkänd som behörig c) utrustning för villkorad tillgång: all utrustning eller programvara som utformats eller anpassats för att göra en skyddad tjänst tillgänglig i tolkningsbar form, … e) olaglig utrustning: all utrustning eller programvara som utformats eller anpassats för att göra en skyddad tjänst tillgänglig i tolkningsbar form utan tjänsteleverantörens godkännande, ...”
4

I artikel 1 a i direktiv 93/37 definieras ”offentliga upphandlingskontrakt för byggentreprenader” som ”skrivna avtal med ekonomiska villkor mellan en entreprenör och en av de under b i samma artikel upphandlande myndigheterna, som omfattar utförandet eller såväl projekteringen som utförandet av arbeten hänförliga till någon av de i bilaga 2 angivna verksamheterna eller arbete som anges under c i nämnda artikel, eller utförandet oavsett medel, av arbete som motsvarar de av den upphandlande myndigheten angivna kraven”.
7

I artikel 2 i lagdekret nr 223 om nödåtgärder för att förbättra den ekonomiska och sociala situationen, begränsa och rationalisera de offentliga utgifterna samt åtgärder avseende de offentliga intäkterna och bekämpning av skatteflykt (decreto-legge nr 223 – Disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonchè interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale) av den 4 juli 2006 (GURI nr 153, av den 4 juli 2006), omvandlad till lag efter ändringar, genom lag nr 248 av den 4 augusti 2006 (nedan kallad lagdekret nr 223/2006), föreskrivs följande: ”1. I enlighet med gemenskapsprinciperna om fri konkurrens, fri rörlighet för personer och frihet att tillhandahålla tjänster samt i syfte att säkerställa att användarna har en verklig valfrihet vid utövandet av sina rättigheter och en möjlighet att jämföra olika tjänster som erbjuds på marknaden, upphävs från och med ikraftträdandet av detta dekret de bestämmelser i lagar och andra författningar i vilka det med avseende på fria yrkesutövare föreskrivs a) obligatoriska fasta taxor eller minimitaxor eller ett förbud att fastställa arvoden som är avhängiga av om den uppsatta målsättningen uppnåtts, ... 3. De etiska regler, bestämmelser i avtal och uppförandekoder som återger bestämmelserna i punkt 1 ska anpassas senast den 1 januari 2007, bland annat genom att åtgärder vidtas i syfte att säkerställa kvalitén på det utförda arbetet. Har någon sådan anpassning inte skett är regler som per nämnda datum strider mot bestämmelserna i punkt 1 under alla omständigheter ogiltiga.”
19

Under denna period ansökte flera utbildningsorgan om registrering hos OTOC för att anordna yrkesutbildningar för revisorer och betalade en avgift om 200 euro. Under samma period ansökte dessa organ även om att de utbildningar de avsåg att erbjuda skulle godkännas, och betalade för detta en avgift om 100 euro per planerad utbildning.
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Ottica New Line di Accardi Vincenzo (nedan Ottica New Line) och Comune di Campobello di Mazara (Italien), om den sistnämndas beslut att ge tillstånd för Fotottica Media Visione di Luppino Natale Fabrizio e C. s.n.c. (nedan Fotottica) att stadigvarande bedriva verksamhet som optiker i kommunen.
18

Szabolcs-Szatmár-Bereg Megyei Rendőrkapitányság Záhony Határrendészeti Kirendeltsége har överklagat detta avgörande till Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Ungerns högsta domstol) vilken, med hänsyn till att en tolkning av bestämmelserna i förordning nr 1931/2006 är nödvändig för att döma i saken, har beslutat att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande: ”1) Ska artikel 5 i ... förordning ... nr 1931/2006 ... , enligt vilken den längsta tillåtna varaktigheten för en oavbruten vistelse inte får överstiga tre månader – mot bakgrund av bland annat artiklarna 2 a och 3.3 i nämnda förordning – tolkas så, att förordningen möjliggör flera in- och utresor och en oavbruten vistelse på högst tre månader med stöd av bilaterala överenskommelser mellan medlemsstaterna och angränsande tredjeländer enligt artikel 13 i nämnda förordning, på så sätt att gränsboende som innehar tillstånd för lokal gränstrafik kan bryta den oavbrutna vistelsen före utgången av tremånadersfristen, för att därefter, efter att på nytt ha passerat gränsen, ha rätt till en ny oavbruten vistelse på tre månader? 2) Kan, för det fall den första frågan ska besvaras jakande, en oavbruten vistelse i den mening som avses i artikel 5 i förordning nr 1931/2006 anses ha avbrutits när in- och utresan äger rum samma dag eller under två på varandra följande dagar? 3) För det fall den första frågan ska besvaras jakande och den andra frågan nekande, vilket tidsintervall eller vilket annat bedömningskriterium ska vid tillämpningen av artikel 5 i förordning nr 1931/2006 beaktas för att en oavbruten vistelse ska anses ha avbrutits? 4) Kan, för det fall den första frågan ska besvaras nekande, bestämmelsen i artikel 5 i förordning nr 1931/2006, enligt vilken den längsta tillåtna varaktigheten för en oavbruten vistelse inte får överstiga tre månader, tolkas så, att vistelseperioderna i samband med de upprepade in- och utresorna ska läggas samman och att tillståndet för lokal gränstrafik, med beaktande av artikel 20.1 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet ... – och andra regler avseende Schengenområdet – inte ger rätt till ytterligare vistelse under en sexmånadersperiod räknat från dagen för den första inresan om vistelsen sammanlagt uppgår till 93 dagar (det vill säga tre månader)? 5) För det fall den fjärde frågan ska besvaras jakande, ska vid denna sammanläggning även beaktas att flera in- och utresor äger rum samma dag, eller att en enskild in- och utresa äger rum samma dag, och vilken beräkningsmetod ska i så fall användas?”
5

I artikel 5.2 i samma direktiv anges följande: ”Medlemsstaterna får föreskriva undantag eller inskränkningar från den rätt till mångfaldigande som avses i artikel 2 i följande fall: a) För mångfaldigande på papper eller varje annat liknande medium utfört med någon form av fotografisk teknik eller genom någon annan process med liknande resultat, med undantag av notblad, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation. b) För mångfaldigande på alla typer av medier utfört för en fysisk persons privata bruk och i icke-kommersiellt syfte, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation varvid hänsyn skall tas till huruvida de tekniska åtgärder som avses i artikel 6 har tillämpats på det berörda verket eller alstret eller inte. c) För särskilda fall av mångfaldigande, utan direkt eller indirekt ekonomisk eller kommersiell vinning, av bibliotek, utbildningsanstalter eller museer som är tillgängliga för allmänheten eller av arkiv. …”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan Thomas Hogan och andra tidigare anställda hos Waterford Crystal Ltd (nedan kallat Waterford Crystal) och Minister for Social and Family Affairs, Ireland (Irland) och Attorney General, angående införlivandet av direktiv 2008/94.
16

Curtea de Apel Oradea fann att det var nödvändigt att tolka bestämmelserna i direktiv 92/12 för att kunna avgöra målet och beslutade därför att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Strider den rumänska skattemyndighetens avslag på en begäran om återbetalning av punktskatt mot unionsrätten (artiklarna 7 och 22 i direktiv 92/12 … samt skälen i direktivet) om: a) den näringsidkare som begär återbetalning av punktskatten har styrkt att alla de tekniska villkor för att bevilja begäran om återbetalning som föreskrivs enligt den rumänska lagstiftningen är uppfyllda och i synnerhet de som gäller: i) bevis på att punktskatten har betalats i Rumänien; ii) bevis på att de i en annan medlemsstat punktskattepliktiga varorna har avsänts, b) vissa dokument som enligt kraven i den rumänska skattelagstiftningen (artikel 192-6 i skattelagen, punkt 18-4 i tillämpningsföreskrifterna … samt i bilaga 11 till avdelning VII i skattelagen) ska åtfölja begäran om återbetalning kan lämnas in först när de i en annan medlemsstat punktskattebelagda varorna har levererats, c) det enligt den rumänska skattelagstiftningen (artikel 18-4.4 i tillämpningsföreskrifterna som hänvisar till artikel 135 i skatteprocesslagen) föreskrivs en allmän period på fem år för begäran om återbetalning/ersättning? 2) Ska artikel 22[.2 a ] i direktiv 92/12 … tolkas så, att om en näringsidkare innan punktskattepliktiga varor levereras till en annan medlemsstat där de är avsedda för konsumtion inte ger in någon begäran om återbetalning av punktskatten i den medlemsstat där punktskatten har betalats, får detta till följd att näringsidkaren förlorar rätten till återbetalning av den erlagda punktskatten? 3) Om den andra frågan besvaras jakande, är då det beslut enligt vilket näringsidkaren förlorar rätten till återbetalning av punktskatten – vilket medför en dubbelbeskattning av samma punktskattepliktiga varor (i den medlemsstat i vilken de punktskattepliktiga varorna först släpps för konsumtion och i den medlemsstat för vilken varorna är avsedda för konsumtion) – förenligt med principen om skatteneutralitet? 4) Om den andra frågan besvaras jakande, ska då den ytterst korta perioden mellan det datum då punktskatten erläggs för varor som frisläpps för konsumtion i en medlemsstat och datumet för avsändande av de punktskattepliktiga varorna till en annan medlemsstat i vilken de är avsedda för konsumtion förenlig med likvärdighets- och effektivitetsprinciperna? Har det i detta hänseende någon betydelse om den period under vilken det går att begära återbetalning/restitution av en skatt, avgift eller bidrag som gäller i allmänhet i den aktuella medlemsstaten är avsevärt längre?”
13

I 5 § FL föreskrivs bland annat att tjänstemannen har rätt till full lön under sjukdom. 5 § FL har följande lydelse: ”1. Om tjänstemannen på grund av sjukdom inte kan utföra sitt arbete betraktas tjänstemannens utevaro från arbetsplatsen som laga förfall, med mindre han eller hon under anställningsförhållandet har ådragit sig sjukdomen uppsåtligen eller av grov oaktsamhet eller han i anslutning till tillträdet svikligen har förtigit att han led av den ifrågavarande sjukdomen. 2. Det kan dock genom en skriftlig klausul i det enskilda anställningsavtalet bestämmas att tjänstemannen kan sägas upp med en månads varsel med frånträde vid ett månadsskifte när tjänstemannen inom en period av tolv på varandra följande månader har uppburit lön under sammanlagt 120 dagar. För att uppsägningen ska vara giltig ska den ske i omedelbar anslutning till att de 120 sjukdagarna löper ut och medan tjänstemannen fortfarande är sjuk. Giltigheten påverkas inte av att tjänstemannen kommer tillbaka till arbetet efter uppsägningen.”
19

Domstolen delar vidare generaladvokatens ståndpunkt i punkt 19 i dennes förslag till avgörande att det inte ankommer på domstolen att rättsligt klassificera sökandens talan i det nationella målet. Det ankommer på Mariana Irimie att under sistnämnda domstols kontroll ange vad talan avser och grunden för denna (se, analogt, dom av den 13 mars 2007 i mål C-524/04, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, REG 2007, s. I-2107, punkt 109 och där angiven rättspraxis).
11

Konkurrensmyndigheten bedömde i det omtvistade beslutet att dessa avtal samt andra avtal som de fem klagandena i målet vid den nationella domstolen och Porsche Biztosítási hade ingått stred mot artikel 11 Tpvt. Avtalen kan kategoriseras enligt följande: — Horisontella avtal bestående av tre beslut som GÉMOSZ hade antagit under åren 2003–2005 varigenom fastställdes rekommenderade priser för märkesåterförsäljarna vid reparation av fordon, vilka gällde för försäkringsbolagen. — Ramavtal som ingicks under åren 2004 och 2005 mellan GÉMOSZ och Allianz samt individuella avtal som ingicks under samma period mellan återförsäljare av vissa bilmärken, å ena sidan, och Allianz och Generali, å andra sidan, enligt vilka timersättningen vid reparationer berodde på uppnått resultat vid förmedlingen av försäkringsavtal. — Diverse avtal som ingicks under åren 2000–2005 mellan Allianz och Generali, å ena sidan, och Peugeot Márkakereskedők, Opelkereskedők och Porsche Biztosítási i egenskap av försäkringsmäklare, å andra sidan, vilkas syfte var att påverka återförsäljarnas affärsmetoder bland annat genom att fastställa det minsta antalet, eller den minsta procentandelen, trafikförsäkringsavtal som mäklaren måste uppnå under en viss period och genom att föreskriva en bonus för mäklaren i förhållande till hur många försäkringsavtal denne förmedlat åt försäkringsbolagen.
14

I bilaga 10 till ministerrådets dekret nr 1002 av den 30 november 2004 om tillämpningsbestämmelser till handlingsplanen ”plan för utveckling av landsbygden i Lettland för genomförande av utvecklingsprogrammet för landsbygden under åren 2004–2006” (Latvijas Vēstnesis, 2004, nr 193), anges vilka handlingar som ska ges in till LAD för att erhålla stöd för utveckling av ekologiskt jordbruk. I denna bilaga anges särskilt att sökanden under åtagandeperioden för innevarande år ska ge in en ansökan och en karta över jordbruksskiftena.
10

Bilaga I till direktivet innehåller en förteckning över sådana affärsmetoder som under alla omständigheter ska anses vara otillbörliga, bland annat följande metoder: ”... 4) Påstå att en näringsidkare (inklusive dennes affärsmetoder) eller en produkt har godkänts, rekommenderats eller sanktionerats [*] av ett offentligt eller privat organ när så inte är fallet eller påstå detta utan att villkoren för godkännandet, rekommendationen eller sanktioneringen [*] iakttas. [* För att underlätta förståelsen av domstolens resonemang används nedan orden ”tillåtits” och ”tillståndet” i stället för orden ”sanktionerats” och ”sanktioneringen”. Övers. anm.] ... 7) Oriktigt ange att en produkt kommer att vara tillgänglig enbart under mycket begränsad tid, eller att den kommer att vara tillgänglig enbart på särskilda villkor under en mycket begränsad tid, för att få konsumenten att fatta ett omedelbart beslut utan att ha tillräcklig tid eller möjlighet att fatta ett välgrundat beslut. ... 15) Oriktigt påstå att näringsidkaren står i begrepp att upphöra med sin verksamhet eller flytta till nya lokaler. ...”
17

ACOFA slog i sin kontrollrapport fast att det var osäkert huruvida den druvmust som direkt eller indirekt hade köpts av bolaget Far Vini hade ursprung i gemenskapen och huruvida Vinifrance var ägare till den, mot bakgrund av att Far Vini inte existerade som juridisk person vid den tidpunkt då försäljningsavtalen ingicks. Däremot förefaller ACOFA inte ha ifrågasatt att den druvmust som Vinifrance hade förvärvat från Cantine Trapizzo, men som inte hade levererats till sistnämnda bolag av Far Vini, hade ursprung i gemenskapen och ägdes av Vinifrance. Det rörde sig i sistnämnda fall om en mängd druvmust som före koncentration uppgick till 4 587,8 hektoliter av den totala mängden 34408 hektoliter.