ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10.

I artikel 1 i rådets första direktiv 79/267/EEG av den 5 mars 1979 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva direkt livförsäkringsrörelse, ( 6 ) i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/12/EG av den 5 mars 2002 ( 7 ) (nedan kallat första livförsäkringsdirektivet) föreskrevs följande: ”Detta direktiv rör rätten att starta och driva självständig direkt försäkringsverksamhet, utövad av försäkringsföretag etablerade i en medlemsstat eller som önskar etablera sig där, avseende de former av verksamhet som anges nedan. 1. Följande försäkringsformer, när dessa grundar sig på avtal: a) Livförsäkring … b) Livräntor. c) Tilläggsförsäkring som meddelas av livförsäkringsföretag … d) Det slags permanent, inte uppsägningsbar sjukförsäkring som finns i Irland och i Storbritannien (”permanent health insurance not subject to cancellation”). 2. Följande verksamhetsformer, när dessa grundar sig på avtal och i den utsträckning de är föremål för tillsyn av de administrativa myndigheter som svarar för tillsynen av privat försäkringsverksamhet. … c) Förvaltning av pensionsfonder, dvs. verksamhet som för ifrågavarande företag består i att förvalta investeringar, speciellt av tillgångar för täckning av reserverna i de verksamhetsenheter som svarar för betalningar vid dödsfall, under försäkringstagarnas livstid eller i händelse av nedläggning eller inskränkning av verksamhetskälla. d) Verksamhet som avses i c, när den är förenad med försäkring för värdesäkring av kapital eller betalning av minimiränta. …”
126.

Som exempel kan nämnas domen av den 9 mars 2010, kommissionen/Tyskland (C‑518/07, EU:C:2010:125). I det fallet var föremålet för diskussionerna innebörden av uttrycket ”fullständigt oberoende” med avseende på de nationella tillsynsmyndigheter som fått i uppdrag att se till att bestämmelserna om skydd för personuppgifter iakttas. ( 61 ) Målet avsåg två motsatta synsätt i fråga om tillsynsmyndigheternas oberoende. Å ena sidan en vid tolkning enligt vilken rekvisitet oberoende ska tolkas så, att en tillsynsmyndighet ska stå fri från alla former av påverkan, å andra sidan en mer restriktiv tolkning som gjordes gällande av Förbundsrepubliken Tyskland, vilken innebar att tillsynsmyndigheterna endast skulle vara oberoende i förhållande till den icke‑offentliga sektor som var föremål för deras kontroll, medan en intern kontroll inom förvaltningen skulle medges. Domstolen, som betraktade oberoendet mot bakgrund av syftet med de aktuella direktiven, ställde sig bakom den förstnämnda tolkningen och uttalade att ”de tillsynsmyndigheter som är behöriga i fråga om övervakning av behandling av personuppgifter inom den icke‑offentliga sektorn ska åtnjuta ett sådant oberoende att de kan utöva sina uppgifter utan påverkan utifrån. Detta oberoende utesluter inte bara all påverkan från de organ som är föremål för övervakning utan också varje åläggande eller all annan påverkan utifrån, direkt eller indirekt, som kan hindra nämnda myndigheter från att fullgöra sin uppgift att säkerställa en riktig avvägning mellan skyddet för rätten till privatliv och ett fritt flöde av personuppgifter.” ( 62 )
105.

Enligt artikel 9.1 c i tjänstedirektivet är inrättandet av ett tillståndsförfarande lagligt om det eftersträvade målet inte kan uppnås med en mindre begränsande åtgärd, i synnerhet därför att en efterhandskontroll skulle ske för sent för att få någon reell verkan. Enligt artikel 10.2 c ska villkoren eller kriterierna för att bevilja tillstånd vara proportionella i förhållande till det eftersträvade syftet avseende allmänintresset.
40.

Tillerkännandet av en ensamrätt för patenthavaren, eller för upphovsmannen till en formgivning, syftar just till att göra en intresseavvägning mellan det offentliga och det privata: – Uppfinnaren eller formgivaren belönas genom att det bara är denne som får ekonomisk vinning av sin uppfinning eller formgivning, under en viss tid, vilket främjar konkurrensen inom det tekniska området. ( 18 ) – Kompensationen för allmänintresset är att denna skapelse kommer till allmän kännedom, vilket innebär att andra forskare kan utveckla nya uppfinningar under skyddstiden eller tillämpa dem på sina produkter när den har löpt ut.
76.

Enligt den hänskjutande domstolens uppgifter har UX utfört omfattande arbete för det italienska rättsväsendet. Hon har nämligen i egenskap av brottmålsdomare under perioden från den 1 juli 2017 till den 30 juni 2018 meddelat 478 domar och 1326 avskrivningsbeslut. Vidare har hon haft två förhandlingsdagar varje vecka förutom under semesterperioden i augusti 2018. För detta arbete har hon erhållit ersättning som under juli månad 2018 uppgick till cirka 3000 euro netto.
22.

Mot denna bakgrund har Centrale Raad van Beroep (Appellationsdomstolen för mål som rör socialrätt och offentliganställda, Nederländerna) beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen: ”1A. Ska artikel 14.2 a i förordning (EEG) nr 1408/71 tolkas så, att en anställd internationell lastbilschaufför under sådana omständigheter som de i det nationella förfarandet ska anses som personal a. hos transportföretaget som rekryterat honom, till vilket han faktiskt står till obegränsat förfogande tills vidare och vilket utövar den faktiska arbetsledningsrätten gentemot honom och vilket faktiskt ska bära lönekostnaderna, eller b. hos företaget som formellt har ingått ett anställningsavtal med honom och som enligt överenskommelse med transportföretaget som nämns i punkt a betalade lön till honom och i det avseendet betalade avgifter i medlemsstaten i vilken detta företag har sitt säte, och inte i medlemsstaten i vilken transportföretaget som nämns i punkt a har sitt säte, eller c. hos både företaget som nämns i punkt a och företaget som nämns i punkt b? 1B. Ska artikel 13.1 b i förordning (EG) 883/2004 tolkas så, att den anställda internationella lastbilschaufförens arbetsgivare under sådana omständigheter som de i det nationella förfarandet ska anses vara a. transportföretaget som har anställt den berörda och till vilket denne faktiskt står till obegränsat förfogande tills vidare, vilket utövar den faktiska arbetsledningsrätten gentemot den berörda och som faktiskt ska bära lönekostnaderna, eller b. företaget som formellt har ingått ett anställningsavtal med lastbilschauffören och vilket enligt överenskommelse med transportföretaget som nämns i punkt a betalade lön till honom och i det avseendet betalade avgifter i medlemsstaten i vilken detta företag har sitt säte, och inte i medlemsstaten i vilken transportföretaget som nämns i punkt a har sitt säte, eller c. både företaget som nämns i punkt a och företaget som nämns i punkt b? 2. För det fall att företaget som omnämns i fråga 1A punkt b och fråga 1B punkt b under sådana omständigheter som de i det nationella förfarandet ska anses vara arbetsgivare: Gäller de specifika villkor under vilka sådana arbetsgivare som bemanningsföretag och andra förmedlare kan åberopa undantagen från anställningsstatsprincipen som föreskrivs i artikel 14.1 a i förordning (EEG) nr 1408/71 och artikel 12 i förordning (EG) nr 883/2004 i det nationella förfarandet helt eller delvis på motsvarande sätt vid tillämpningen av artikel 14.2 a i förordning (EEG) nr 1408/71 och artikel 13.1 b i förordning (EG) nr 883/2004? 3. För det fall att företaget som omnämns i fråga 1A punkt b och fråga 1B punkt b under sådana omständigheter som de i det nationella förfarandet ska anses vara arbetsgivare och fråga 2 besvaras nekande: Är de fakta och omständigheter som återgetts i förevarande begäran om förhandsavgörande sådana faktiska omständigheter som anses utgöra missbruk av unionsrätten och/eller missbruk av Efta-rättigheter? Vilka följder får det om denna fråga ska besvaras jakande?”
8.

I artikel 10.5 i lagen om offentlig upphandling (i dess lydelse den 1 januari 2016) föreskrivs följande: ”Villkoren i denna lag ska inte tillämpas på upphandlingsförfaranden när den upphandlande myndigheten ingår avtal med en enhet som är en fristående juridisk person över vilken den upphandlande myndigheten utövar kontroll motsvarande den som myndigheten utövar över sin egen förvaltning eller strukturella enhet och som den är ensam innehavare av (eller utövar statens eller kommunens rättigheter och skyldigheter som ensam innehavare av) och när den kontrollerade enheten under föregående räkenskapsår (eller under perioden från enhetens inrättande om verksamheten har bedrivits under kortare tid än ett räkenskapsår) erhöll minst 80 procent av sina försäljningsintäkter från verksamhet som är avsedd att tillgodose den upphandlande myndighetens behov eller för att fullgöra den upphandlande myndighetens funktioner. Ett upphandlingsförfarande av det slag som beskrivs i detta stycke får endast inledas efter tillstånd från Viešųjų pirkimų tarnyba (kontoret för offentliga upphandlingar) …”
5.

Genom avgörande av den 30 september 2010 ogillade ministeriet A:s överklagande av beslutet av den 26 maj 2010, då ministeriet fann att A och B inte uppfyllde anknytningskravet som, på grundval av en samlad bedömning, innebär att makarnas anknytning till Danmark ska vara starkare än deras anknytning till ett annat land. Efter att ha hänvisat till tillämplig lag och villkoren för att tillämpa och bedöma anknytningen prövade ministeriet om makarna A och B visade starkare anknytning till Danmark än till Turkiet genom att väga B:s anknytning till Danmark och till sitt hemland liksom A:s anknytning till sitt hemland. På grund av att det av A:s ansökan i övrigt inte framgick några särskilda skäl, vare sig personliga eller medicinska sådana, som kunde motivera att hon beviljades uppehållstillstånd trots att hon saknade anknytning till Danmark, avslog ministeriet A:s ansökan och uppmanade henne samt hennes två yngsta barn att ha och fortsätta sitt familjeliv i Turkiet.
33.

Domstolen fann att användningen av uttrycken ”inom” (au plus tard) i artikel 7.1 första stycket i rådets åttonde direktiv 79/1072/EEG av den 6 december 1979 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Regler för återbetalning av mervärdesskatt till skattskyldiga som inte är etablerade inom landets territorium ( 14 ) och ”senast” (au plus tard) i artikel 15.1 första meningen i direktiv 2008/9 medförde att de specificerade tidsfristerna var tvingande och att det inte längre var möjligt att ge in en ansökan om återbetalning av mervärdesskatt efter det att dessa tidsfrister löpt ut.
9.

§ 49 i kollektivavtalet innehåller en uppställning över löner för universitetets vetenskapliga personal. Den anger följande: ”1. Den månatliga bruttolönen i löneklass A 1 ska vara 4891,10 euro. Beloppet ska uppräknas om det föreligger åtminstone en positiv utvärdering av anställningen … under relevant tidsperiod, efter 6 års anställning till 5372,80 euro, efter 12 års anställning till 5854,50 euro, efter 18 års anställning till 6336,20 euro och efter 24 års anställning till 6817,90 euro. 2. Den månatliga bruttolönen i löneklass A 2 ska vara 3686,70 euro, för anställda med relevant doktorat eller PhD, 4288,80 euro. Dessa belopp ska räknas upp: a) efter fullgörande av kvalificeringsavtalet … till 4650,20 euro, b) och, om det föreligger åtminstone en positiv utvärdering av anställningen … under den relevanta tidsperioden, efter 6 års anställning som biträdande professor till 5131,90 euro, efter 12 års anställning till 5613,70 euro, efter 18 års anställning till 6095,40 euro och efter 24 års anställning till 6577,00 euro. 3. Den månatliga bruttolönen ska i löneklass B1 vara 2696,50 euro. Beloppet ska uppräknas på följande sätt: a) efter tre års tjänstgöring till 3203,30. Från dessa tre år ska perioder frånräknas under vilka för tjänstgöringen relevanta tidigare erfarenheter kan styrkas. b) efter åtta års tjänstgöring med inplacering enligt led a eller vid avläggandet av doktorsexamen, vilken utgjorde förutsättning för anställningsförhållandet (postdokanställning), till 3590,70 euro. c) efter åtta års tjänstgöring med inplacering enligt led b till 3978,30 euro. d. ) efter åtta års tjänstgöring med inplacering enligt led c till 4186,90 euro.”
7.

Artikel 3 i denna förordning har följande lydelse: ”1. I denna förordning avses med: … g) dom: varje arvsrättsligt avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskostnader, … i) officiell handling: en handling i en arvsfråga som har upprättats eller registrerats som en officiell handling i en medlemsstat och vars äkthet i) avser handlingens underskrift och innehåll, och ii) har bestyrkts av en offentlig myndighet eller annan bemyndigad myndighet i ursprungsmedlemsstaten. 2. I denna förordning avses med ”domstol” alla rättsliga myndigheter och alla andra myndigheter och rättstillämpare som har behörighet i arvsfrågor och som utövar rättsliga funktioner eller agerar genom delegering från en rättslig myndighet eller agerar under kontroll av en rättslig myndighet, under förutsättning att sådana andra myndigheter och rättstillämpare garanterar opartiskhet och samtliga parters rätt att bli hörda och under förutsättning att deras beslut enligt lagen i den medlemsstat där de är verksamma a) kan bli föremål för överklagande eller förnyad prövning vid en rättslig myndighet och b) har liknande giltighet och verkan som ett beslut av en rättslig myndighet i samma fråga. Medlemsstaterna ska underrätta kommissionen om de andra myndigheter och rättstillämpare som avses i första stycket i enlighet med artikel 79.”
20.

12 § GehG 2015, som har rubriken ”Lönebestämmande tjänstetid”, har följande lydelse: ”1. Den lönebestämmande tjänstetiden omfattar varaktigheten av den tid som är relevant för uppflyttningen och som fullgjorts inom ramen för anställningsförhållandet med tillägg för anställningsperioder som ska räknas in. 2. Som anställningsperioder som ska räknas in i den lönebestämmande tjänstetiden anses tidsperioder 1. som fullgjorts i ett anställningsförhållande med en lokal förvaltningsenhet eller med ett kommunalförbund i en av Europeiska ekonomiska samarbetsområdets medlemsstater, Republiken Turkiet eller Schweiziska edsförbundet, 2. som fullgjorts i ett anställningsförhållande med ett av Europeiska unionens organ eller ett mellanstatligt organ som [Republiken] Österrike tillhör, 3. för vilka tjänstemannen på grund av Heeresversorgungsgesetz (lagen om stöd till armén) har anspråk på arbetsskadelivränta …, samt 4. som fullgjorts i form av … militär grundutbildning …, utbildningstjänstgöring …, civiltjänstgöring …, en obligatorisk militär tjänstgöring, … (3) Utöver de i andra stycket anförda tidsperioderna ska tidsperioder för utövande av en relevant yrkesverksamhet eller en relevant förvaltningspraktik upp till en tidsperiod på maximalt tio år sammanlagt räknas in som anställningsperioder …”
14.

Artikel 6.1 har följande lydelse: ”[o]beroende av vilka etiska och andra regler för yrket en advokat omfattas av i hemlandet, skall en advokat som utövar verksamhet under hemlandets yrkestitel omfattas av samma yrkesmässiga och etiska regler som gäller för de advokater som utövar verksamhet under den relevanta yrkestiteln i värdlandet för all verksamhet som han utövar på värdlandets territorium”. I artikel 6.3 anges att värdlandet ”får föreskriva att en advokat som utövar verksamhet under hemlandets yrkestitel skall teckna en försäkring för yrkesansvar eller ansluta sig till en garantifond för yrket, i enlighet med de bestämmelser som värdlandet föreskriver för sådan yrkesverksamhet som utövas på värdlandets territorium”.
150.

I förevarande mål kan svarandenas affärsmetoder enkelt inrymmas i punkterna 2 och 4 i bilaga I. En masterexamen, som är en examen med vissa kvaliteter och en viss yrkesmässig innebörd, kan absolut betraktas som en motsvarande kvalitetsmärkning. Punkt 4 i listan har, enligt domstolens tolkning, ansetts avse ”de specifika fall där det i den tillämpliga lagstiftningen ställs upp vissa krav, bland annat rörande en näringsidkares ställning eller kvaliteten på dennes varor, och det i det avseendet inrättas ett system för godkännande, rekommendation eller tillstånd”. ( 70 ) Svarandenas affärsmetod faller med enkelhet in under båda dessa. En sådan affärsmetod kräver inte en bedömning i det särskilda fallet utan kan anses otillbörlig under alla omständigheter.
2.

Förevarande överklagande ger domstolen en möjlighet att klargöra räckvidden av medlemsstaternas skyldighet att driva in felaktigt utbetalade belopp inom ramen för EGFJ. Närmare bestämt måste domstolen fastställa huruvida tribunalen gjorde en riktig bedömning, när den under de omständigheter som var aktuella i målet slog fast att den behöriga belgiska myndighetens beslut att inte uttömma alla nationella rättsmedel i syfte att driva in felaktigt utbetalade exportbidrag, utgjorde försummelse som kunde tillskrivas Konungariket Belgien i den mening som avses i artikel 32.8 a i rådets förordning (EG) nr 1290/2005. ( 4 )
58.

I förevarande mål har den franska regeringen med hänvisning till punkterna 46 och 47 i domen av den 19 november 2015, Hirvonen (C‑632/13, EU:C:2015:765), gjort gällande att den omständigheten att avdraget för kostnader inte har medgetts ska godtas som en inneboende del av systemet med källskatt, eftersom detta både syftar till att förenkla arbetet för källmedlemsstatens skattemyndighet och till att underlätta för den skattskyldiga personen som är bosatt utomlands. Enligt den franska regeringen behöver skattemyndigheten således inte längre uppbära skatten från den utomlands bosatta personen och samtidigt befrias denne från all skyldighet att samarbeta, i den meningen att denne inte behöver sätta sig in i det franska skattesystemet för att kunna lämna in en skattedeklaration till den franska skattemyndigheten för de intäkter som denne har i Frankrike. Den franska regeringen har slutligen gjort gällande att avdrag för kostnader som har samband med erhållandet av utdelningen skulle strida mot det syfte att förenkla förfarandet som ligger bakom systemet med källskatt, eftersom källskatten innehålls hos det bolag som lämnar utdelningen, som inte kan känna till de kostnader som det bolag som saknar hemvist i landet har haft i samband med erhållandet av utdelningen.
18.

Det specifika syftet med rätten till årlig betald semester förklarar, enligt min mening, varför domstolen slagit fast att ”när det gäller arbetstagare som är sjukskrivna i vederbörlig ordning kan en medlemsstat inte föreskriva som villkor för den rätt till årlig betald semester som tillkommer alla arbetstagare enligt direktiv 2003/88 att arbetstagarna faktiskt måste ha arbetat under den beräkningsperiod som fastställts av nämnda stat”. ( 18 ) I det aktuella fallet rörde det sig om en arbetstagare som på grund av sjukdom var förhindrad att ta ut den årliga betalda semester som tjänats in under en period då arbetstagaren faktiskt hade arbetat. I punkterna 44 och 45 i domen Schultz-Hoff m.fl. ( 19 ) konstaterade domstolen att ”en arbetstagare som … är sjukskriven under hela beräkningsperioden och även efter utgången av den i nationell rätt fastställda period under vilken semester som inte tagits ut under beräkningsperioden får tas ut inte kan ta ut sin årliga betalda semester”, ( 20 ) för att sedan ange att ”[o]m det i ett sådant specifikt fall av arbetsoförmåga som det som beskrivits i föregående punkt medges att det i de relevanta nationella bestämmelserna … kan föreskrivas att en arbetstagares rätt till årlig betald semester som garanteras av artikel 7.1 i direktiv 2003/88 förfaller utan att arbetstagaren har haft verklig möjlighet att utöva den rättighet han har enligt direktivet, skulle detta innebära att nämnda bestämmelser åsidosatte den sociala rättighet som varje arbetstagare tillerkänns direkt av artikel 7 i nämnda direktiv.” ( 21 )
55.

I detta sammanhang bör emellertid inte bortses från att alla företag inte endast är utsatta för risker och osäkerhet utan att de också kan påverkas av i huvudsak oförutsedda händelser. Inte varje nedgång eller negativt resultat kan lätt förutses ex ante och logiskt förklaras ex post (och ännu mindre bevisas med erforderlig rättslig styrka i ett domstolsförfarande). För att motbevisa en presumtion som härrör från tillämpning av branschriktvärden kan en beskattningsbar person därför tvingas bevisa negativa förhållanden, till exempel avsaknad eller lågt antal av beskattningsbara transaktioner under en viss period), vilket under vissa omständigheter kan vara en ganska svår uppgift. Den nationella domstolen som behandlar målet måste hålla beakta denna aspekt i minnet när den bedömer de argument och den bevisning som den beskattningsbara personen åberopat för att ifrågasätta en bedömning som, bland annat, bygger på en rapport baserad på statistiska och ekonomiska data.
18.

Vad däremot gäller uppsägning av anställningsavtal på sakliga grunder föreskrivs i artikel 53.1 i lagen om arbetstagare att ”arbetstagaren, samtidigt med den skriftliga underrättelsen [om den sakliga grunden], har rätt till ersättning som motsvarar 20 dagars lön per tjänsteår, vilken ersättning ska beräknas i förhållande till antalet månader under vilka arbete utförts under de perioder som understiger ett år och utges genom maximalt 12 månatliga utbetalningar”.
10.

I 188.1 § mervärdesskattelagen anges följande: ”Personlig skattebefrielse kan väljas om ersättningen för samtliga varor som har levererats eller samtliga tjänster som har tillhandahållits, i den mening som avses i 2 a §, uttryckt i ungerska forinter, under ett år inte överstiger den övre gräns som fastställs i 2 nedan, a) varken rent faktiskt under det kalenderår som föregår referenskalenderåret, b) eller rent faktiskt eller efter vad som kan förutses, under referenskalenderåret.”
1.

När det i en förordning om införande av en slutgiltig antidumpningstull föreskrivs att tillämpningen av de individuella tullsatserna förutsätter uppvisandet av en faktura som uppfyller vissa formkrav, kan då en importör lämna in en sådan faktura efter att ha lämnat in tulldeklarationen, bland annat i samband med ett kontrollförfarande i efterhand av deklarationer? Eller är det alltid nödvändigt att en sådan faktura lämnas in samtidigt som tulldeklarationen för att få rätt till en individuell antidumpningstullsats?
16.

I artikel 8 regleras skattesatsen enligt följande: ”1. Storleken på skatten fastställs genom att på skatteunderlaget tillämpa följande skattesatser, vilka ska utgå varje kvartal: I vindkraftparker med upp till 2 vindkraftverk: 0 euro per vindkraftverk. I vindkraftparker med mellan 3 och 7 vindkraftverk: 489 euro per vindkraftverk. I vindkraftparker med mellan 8 och 15 vindkraftverk: 871 euro per vindkraftverk. I vindkraftparker med fler än 15 vindkraftverk: a) När antalet vindkraftverk är lika med eller mindre än den installerade kapaciteten uttryckt i megawatt: 1233 euro per vindkraftverk. b) När antalet vindkraftverk är större än den installerade kapaciteten uttryckt i megawatt: 1275 euro per vindkraftverk. …”
6.

Artikel 1 har följande lydelse: ”… 6. Denna förordning ska inte tillämpas på följande typer av stöd: … c) Stöd till företag i svårigheter. 7. Vid tillämpningen av punkt 6 c ska ett litet eller medelstort företag anses vara ett företag i svårigheter om det uppfyller följande villkor: a) Om det är fråga om ett bolag med begränsat personligt ansvar för bolagsmännen, när över hälften av det tecknade kapitalet har förlorats och mer än en fjärdedel av detta kapital har förlorats under de senaste tolv månaderna, eller b) om det är fråga om ett bolag med obegränsat personligt ansvar för bolagets skuld för åtminstone några av bolagsmännen, när över hälften av det bokföringsmässiga egna kapitalet har förlorats och mer än en fjärdedel av detta kapital har förlorats under de senaste tolv månaderna, eller c) för alla bolagsformer, när det uppfyller villkoren i nationell lagstiftning för att vara föremål för ett kollektivt insolvensförfarande. Ett litet eller medelstort företag som har existerat under kortare tid än tre år ska vid tillämpningen av denna förordning inte anses vara i svårigheter vad avser den perioden, om det inte uppfyller villkoren i första stycket c.”