Förslag till avgörande av generaladvokat Alber föredraget den 17 oktober 2002. - Joseph Lennox mot Industria Lavorazione Carni Ovine. - Begäran om förhandsavgörande: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Commercial Court) - Förenade kungariket. - Jordbruk - Djurhälsovillkor - Import av får - Hälsointyg - Nationella provisoriska skyddsåtgärder mot transmissibel spongiform encefalopati. - Mål C-220/01.



Rättsfallssamling 2003 s. I-07091



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1. Denna begäran om förhandsavgörande rör, för det första, frågan huruvida ett hälsointyg som har utfärdats enligt direktiv 91/68/EEG för djur avsedda för gödning också gäller för slaktdjur som det finns ett särskilt hälsointyg för. En annan fråga som aktualiseras är huruvida nationella skyddsåtgärder mot den fara som orsakas av transmissibel spongiform encefalopati (nedan kallad TSE) är förenliga med gemenskapsrätten och framför allt med bestämmelserna om fri rörlighet för varor.

II - Tillämpliga bestämmelser

1. Gemenskapsrätten

a) Direktiv 90/425/EEG

2. Handeln med levande djur inom gemenskapen regleras i rådets direktiv 90/425/EEG av den 26 juni 1990 om veterinära och avelstekniska kontroller i handeln med vissa levande djur och varor inom gemenskapen med sikte på att förverkliga den inre marknaden (nedan kallat direktiv 90/425). Enligt direktivet utförs, när det gäller handel mellan medlemsstaterna, veterinärkontroller i huvudsak på avsändarorten i den avsändande medlemsstaten. De mottagande medlemsstaterna får begränsa sig till att utföra stickprov på mottagarorten.

3. I artikel 10 - som är en skyddsbestämmelse - regleras införandet av skyddsåtgärder vid utbrott av sjukdomar som kan utgöra en allvarlig risk för djur eller människors hälsa. Enligt punkt 1, första stycket, är medlemsstaterna skyldiga att underrätta de övriga medlemsstaterna och kommissionen. I andra stycket ges avsändarstaterna framför allt rätt att vidta försiktighetsåtgärder. I tredje stycket bemyndigas de medlemsstater som är mottagar- eller transitland att vidta försiktighetsåtgärder när de vid en kontroll konstaterar att ovannämnda sjukdomar föreligger. Enligt fjärde stycket kan de mottagande medlemsstaterna vidta provisoriska skyddsåtgärder med hänsyn till berörda anläggningar, centraler, organisationer eller buffertzoner så länge som kommissionen inte har vidtagit åtgärder enligt fjärde stycket. I femte stycket föreskrivs att de vidtagna åtgärderna skall delges kommissionen och de andra medlemsstaterna.

b) Direktiv 91/68/EEG

4. Handeln med får regleras dessutom särskilt i rådets direktiv av den 28 januari 1991 om djurhälsovillkor för handel inom gemenskapen med får och getter (nedan kallat direktiv 91/68). Enligt artikel 3 skall får avsedda för slakt uppfylla villkoren i artikel 4, medan får för avel och gödning skall uppfylla villkoren i artiklarna 4, 5 och 6.

5. I artikel 4 uppställs vissa grundläggande villkor för handeln (identifiering och registrering av får, frånvaro av vissa sjukdomar). I artikel 5 uppställs ytterligare villkor för får avsedda för avel och gödning när det gäller skydd mot brucellos. Vid handel med får för avel föreskrivs ytterligare hälsokrav i artikel 6. I artikel 6 b i, tredje strecksatsen, föreskrivs angående scrapie att fåren skall komma från en anläggning där inget fall av scrapie har konstaterats under åtminstone de senaste två åren.

6. I artikel 9 föreskrivs att djuren under transporten skall åtföljas av ett hälsointyg som är undertecknat av en officiellt förordnad veterinär i enlighet med bilaga E. Bilaga E innehåller tre förebilder för hälsointyg: förebild I avser får för slakt, förebild II får för gödning och förebild III får för avel. Förebilderna I och II skiljer sig enbart genom att förebild II dessutom innefattar ett krav på intyg enligt vilket fåren får införas till en officiellt brucellosfri anläggning.

7. I artikel 10.1 hänvisas, som nämnts ovan, till artikel 10 i direktiv 90/425 när det gäller kontroller av ursprunget, uppläggningen och uppföljningen av de kontroller som skall verkställas av den medlemsstat till vilken sändningen är destinerad och de skyddsåtgärder som skall tillämpas.

2. Italiensk rätt

8. När det gäller import av levande får för avel och gödning från Frankrike, Portugal, Irland och Förenade kungariket föreskrevs i den italienska förordningen (ordinanza) nr 600.3/VET/340/2/8920 av den 24 december 1996, som under tiden har upphävts men likväl är tillämplig i målet, att det åtföljande hälsointyget skall innehålla följande text: "De djur som avses i detta intyg är födda och uppfödda på gårdar där inga fall av transmissibel spongiform encefalopati (TSE) har påträffats de senaste sex åren" (nedan TSE-förklaringen).

9. Tolkningsförklaringen nr 6003/340/8/73 av den 3 januari 1997 klargjorde att detta krav också gällde för importintyg avsedda för slaktdjur.

10. Det framgår av övervägandena i förordningen från 1996 att den antogs med anledning av det oroväckande antalet fall av BSE som hade brutit ut i Förenade kungariket, Frankrike, Portugal och Irland. Det konstaterades dessutom att Italien, med hänsyn till den annorlunda hälsosituationen, inte ansåg det nödvändigt att vidta liknande åtgärder mot sitt eget kreatursbestånd som ovannämnda medlemsstater hade gjort. Det uttalades slutligen att åtgärderna hade vidtagits i avvaktan på eventuella gemenskapsåtgärder.

11. Kommissionen underrättades den 10 januari 1997 om förordningen och tolkningsförklaringen via fax. Kommissionen bekräftade att den hade blivit underrättad om åtgärderna men konstaterar att den på grund av sin personalsituation inte har möjlighet att kontrollera om medlemsstaterna också har informerats om åtgärderna. Enligt ett brev från den italienska regeringen daterat den 24 juli 1997 hade denna underrättat de berörda medlemsstaterna, nämligen Frankrike, Irland, Portugal och Förenade kungariket. Den brittiska regeringen har bekräftat att den informerades om åtgärderna. Efter det att kommissionens beslut 98/272/EG om epidemiologisk övervakning av transmissibel spongiform encefalopati (TSE) hade antagits, upphävdes den italienska förordningen från december 1996.

III - Bakgrund

12. I juni 1997 ingick parterna i den nationella tvisten ett avtal enligt engelsk rätt om export av tre lastbilslaster med levande får från England till Italien. Den hänskjutande domstolen har konstaterat att käranden i det nationella målet, Joseph Lennox (nedan kallad Lennox) kände till att svaranden i det nationella målet, Industria Lavorazione Carni Ovine (nedan kallat ILCO) drev ett slakteri. Parterna har emellertid inte diskuterat om fåren skulle slaktas omedelbart eller om de skulle gödas ytterligare före slakt. Fåren skulle levereras till ILCO:s driftställe.

13. När fåren anlände informerade ILCO käranden om att de medföljande hälsointygen inte var korrekta i och med att däri angavs att fåren var avsedda för gödning. ILCO bad Lennox att skicka intyg för får avsedda för slakt, eftersom fåren annars skulle behöva återsändas till Förenade kungariket.

14. Djuren beslagtogs därefter av behörig myndighet för veterinärfrågor. Det italienska hälsoministeriet vände sig till den brittiska ambassaden i Rom och begärde tillstånd att få återsända fåren till Förenade kungariket. Det angav som skäl att de hälsointyg som hade använts var avsedda för djur för gödning för vilka det krävdes en TSE-förklaring i enlighet med den italienska förordningen nr 600.3/VET/340/2/8920 av den 24 december 1996.

15. Begäran avslogs med motiveringen att villkoret att en TSE-förklaring skulle avges utgjorde en olaglig begränsning av handeln. Lennox krävde att ILCO skulle betala GBP 57 254,40 med anledning av att han hade uppfyllt sin skyldighet enligt avtalet som bestod i att leverera fåren. ILCO väckte ett genkäromål i form av en skadeståndstalan utan att precisera beloppet.

IV - Tolkningsfrågorna

16. Inom ramen för den nationella tvisten har High Court of Justice Queen's Bench Division, Commercial Court, ställt följande tolkningsfrågor till domstolen:

"1. a) Om en varusändning av får exporteras från en medlemsstat till en annan medlemsstat och fåren skall slaktas vid ankomsten, är då kravet i artikel 9 i direktiv 91/68/EEG uppfyllt om det åtföljande hälsointyget inte är ett intyg enligt förebild I i enlighet med bilaga E till direktivet, utan ett intyg enligt förebild II?

b) Om fråga 1(a) besvaras nekande, så att varusändningen skall åtföljas av ett intyg enligt förebild I, är då exportören ansvarig för att rätt intyg för export används eller är det mottagaren av fåren som är ansvarig, eller är det den nationella lag som är tillämplig på avtalet som avgör vem av parterna som är ansvarig?

c) När en varusändning av får exporteras från en medlemsstat till en annan medlemsstat och fåren skall slaktas vid ankomsten och de åtföljande hälsointygen är intyg enligt förebild II, har då mottagarstaten rätt att i sin lagstiftning föreskriva att denna import är olaglig på grund av att intyget inte är ett intyg enligt förebild I?

2. a) Var det i juli 1997 förenligt med gemenskapsrätten, särskilt artiklarna 28-30 EG (före detta artiklarna 30-36 i EG-fördraget) och/eller artikel 152 EG (före detta artikel 129 i EG-fördraget) och/eller artiklarna 6 och 174 EG (före detta artikel 130r i EG-fördraget) och rådets direktiv 89/662/EEG, 90/425/EEG och 91/68/EEG, att en medlemsstat krävde att hälsointyg enligt artikel 9 i direktiv 91/68 skall innefatta följande förklaring: De djur som avses i detta intyg är födda och uppfödda på gårdar där inga fall av transmissibel spongiform encefalopati (TSE) har påträffats de senaste 6 åren.?

b) Om fråga 2(a) besvaras nekande och exportören i övrigt har uppfyllt sina skyldigheter enligt den lagstiftning som är tillämplig på avtalet att leverera fåren till mottagarens driftställe, skall då den nationella domstolen i ett tvistemål mellan exportören och mottagaren avseende deras kontraktuella rättigheter och skyldigheter beträffande import av får bortse från de skyldigheter som följer av lagstiftningen i mottagarmedlemsstaten, enligt vilka de åtföljande hälsointygen skall innehålla nämnda förklaring?"

V - Parternas argument och bedömning

A - Den första frågan

1. Giltigt hälsointyg

17. Den första delfrågan rör förhållandet mellan de olika förebilder för hälsointyg som räknas upp i bilaga E till direktiv 91/68. Frågan är härvid huruvida ett hälsointyg som är utfärdat för får avsedda för gödning är tillräckligt för får avsedda för slakt.

a) Parternas argument

18. Lennox, kommissionen och den irländska regeringen anser att ett intyg enligt förebild II är tillräckligt även för slaktdjur. Direktiv 91/68 har till syfte att säkerställa att de djur som skall säljas uppfyller vissa hälsokrav. Villkoren för att bevilja ett hälsointyg avseende får för gödning (förebild I) är strängare än villkoren avseende djur för slakt (förebild II) och innehåller all nödvändig information angående djur för slakt. Detta beror på att slaktdjuren inte längre kommer i kontakt med andra djur.

19. ILCO anser däremot att direktiven 89/662, 90/425 och 91/68 uppställer krav på att djuren skall åtföljas av vederbörliga hälsointyg, det vill säga, i detta fall hälsointyg avseende djur för slakt enligt förebild I. Till stöd för sin rättsliga argumentering hänvisar ILCO till lydelsen av artikel 9 i direktiv 91/68, enligt vilken djuren "skall" åtföljas av ett intyg som överensstämmer med bilaga E. Om detta inte vore fallet skulle det vara meningslöst att ha olika intyg. Det skulle dessutom kunna döljas i vilket syfte djuren såldes. I den mån det finns harmoniserade gemenskapsrättsliga bestämmelser såsom i direktiv 91/68, måste dessa respekteras fullt ut av exportören.

b) Bedömning

20. De olika förebilderna för hälsointyg motsvarar olika syften för vilka djur säljs inom gemenskapen. Detta följer av det fjärde övervägandet och artikel 3.1 och 3.2 i direktiv 91/68. Enligt artiklarna 4-6 i direktivet skall veterinären följaktligen företa olika undersökningar och intyga förekomsten av olika egenskaper. Detta talar för att göra en klar skillnad mellan de tre förebilderna för hälsointyg och för att ett hälsointyg som utfärdats för får avsedda för gödning inte får anses vara tillräckligt för får avsedda för slakt.

21. Vid ett sådant formellt synsätt tas emellertid ingen hänsyn till att de olika kraven på undersökningar som skall utföras och intyg som skall utfärdas i sak överlappar. Intygen skiljer sig åt genom att de innehåller olika höga krav. Villkoren är minst betungande för får avsedda för slakt. Enligt artikel 3.1 i direktiv 91/68 skall de endast uppfylla villkoren i artikel 4 i direktivet för att ett hälsointyg enligt förebild I skall kunna utfärdas. Villkoren för får avsedda för gödning och avel är däremot strängare. För att kunna utfärda ett hälsointyg enligt förebild II (får för gödning) eller III (får för avel) måste, förutom kraven i artikel 4, kraven i artikel 5 vara uppfyllda när det gäller får för gödning och artiklarna 5 och 6 när det gäller får för avel. Den omständigheten att alla djur skall uppfylla de krav som gäller för slaktdjur talar för att låta ett hälsointyg enligt förebild II, det vill säga för får avsedda för gödning, vara tillräckligt även för slaktdjur.

22. Även mot bakgrund av direktivets syfte, som består i att tillförsäkra att handeln med får inom gemenskapen inte ger upphov till någon som helst hälsorisk på grund av djursjukdomar, framstår det inte som nödvändigt att kräva att ett hälsointyg enligt förebild I utfärdas. De krav som får för gödning skall uppfylla innefattar alla hälsokrav som gäller för får avsedda för slakt. På så sätt säkerställs att alla nödvändiga undersökningar av får för slakt har blivit utförda.

23. Man kan ifrågasätta om denna tolkning är försvarbar i handelshänseende. När det gäller den invändning som ILCO har framfört, att det inte framgår i vilket syfte djurens säljs, kan det konstateras att den befarade försämringen av hälsoskyddet inte gör sig gällande i detta fall. Djuren i fråga uppfyller ju strängare krav än vad som gäller för får avsedda för slakt. Det är därför inte fråga om en försämring, utan snarare en höjning av skyddsnivåerna. Detta medför inte att handeln med djur begränsas.

24. Direktiv 91/68 syftar enligt det första övervägandet i ingressen till att förenkla handeln med får och getter. Det gällde att fastställa enhetliga hälsokrav för att förhindra att smittsamma sjukdomar spreds (se det tredje övervägandet). Djurens ändamål, det vill säga skälet till att de säljs, är endast av betydelse i den mån härigenom avgörs vilken typ av hälsoundersökning som kommer att genomföras. Ärlighet inom handeln som har framförts som ett argument av ILCO, är inte ett syfte som direktivet avser att främja.

25. Eftersom det har visat sig att den tolkning som förordas här inte är oförenlig med handelsintresset, blir svaret på den första delfrågan att kravet enligt artikel 9 i direktiv 91/68, som gäller när får som exporteras från en medlemsstat till en annan skall slaktas vid ankomsten, är uppfyllt när det åtföljande hälsointyget inte utgör ett intyg enligt förebild I i bilaga E till direktivet utan ett intyg enligt förebild II.

2) Ansvaret för valet av hälsointyg

26. Den andra delfrågan har ställts av den hänskjutande domstolen enbart för det fall den första delfrågan skulle besvaras nekande. Eftersom ett hälsointyg enligt förebild II i detta fall också har ansetts gälla handel med får avsedda för slakt, är de resonemang som följer endast relevanta om domstolen inte skulle instämma i den tolkning som redovisats ovan.

27. Den hänskjutande domstolen vill veta i vilken utsträckning det följer av gemenskapsrätten att exportören eller importören är skyldig att avgöra vilket hälsointyg som skall användas eller om detta avgörs enligt den rättsordning som är tillämplig på avtalet.

a) Parternas argument

28. ILCO anser att det följer av direktiven 89/662, 90/425 och 91/68 att djurexportören har en skyldighet att vidta alla åtgärder för att förvissa sig om syftet med exporten och följaktligen införskaffa nödvändiga hälsointyg. Genom direktiven har införts ett system enligt vilket nödvändiga veterinärkontroller utförs i ursprungslandet. De kontroller som eventuellt utförs i mottagarlandet kan på sin höjd innebära att leveransens överensstämmelse med de åtföljande hälsointygen kontrolleras. De kan inte i något fall påverka valet av erforderliga intyg. Frågan vem som bär ansvaret när ett felaktigt intyg har använts får, enligt ILCO, avgöras av den nationella rättsordningen som är tillämplig på avtalet.

29. Den irländska regeringen anser att ansvaret för valet av det erforderliga intyget skall bestämmas genom tillämpning av nationell avtalsrätt. Vid tolkningen av avtalet skall hänsyn tas till direktivens syfte att begränsa antalet kontrollhandlingar och att koncentrera kontrollerna till ursprungslandet, vilka sedan skall erkännas av alla mottagarländer inom gemenskapen.

b) Bedömning

30. Direktiv 89/662 rör veterinärkontroller av kreatursprodukter och produkter av animaliskt ursprung. Det aktuella fallet rör emellertid handel med levande får, varför detta direktiv inte är tillämpligt i detta sammanhang.

31. I direktiven 90/425 och 91/68 anges vilka veterinärkontroller som krävs och vilka hälsointyg som skall utfärdas vid handel inom gemenskapen, med hänsyn till de ändamål för vilka djuren i fråga säljs. I direktiven anges inte uttryckligen vem som avgör dessa ändamål.

32. I motsats till vad ILCO har anfört är det inte uppenbart att gemenskapslagstiftaren, genom att fastställa var kontrollerna skall utföras, har velat införa en bestämmelse angående vem som bär ansvaret för valet av erforderliga hälsointyg för djuren. Såsom även framgår av det femte övervägandet i ingressen till direktiv 90/425, är syftet med att samla veterinärkontrollerna till avsändarorten att gränskontroller vid gemenskapens inre gränser skall tas bort. Man undviker på detta sätt utdragna importförfaranden, inbegripet eventuella veterinärkontroller, vid gemenskapens inre gränser.

33. För denna tolkning av bestämmelserna i direktiv 90/425 talar också den omständigheten att det varken i detta direktiv eller i direktiv 91/68 anges vem som bär ansvaret för att veterinärkontroller utförs. Inte i något av direktiven föreskrivs att exportören skall inhämta intygen i fråga enligt bilaga E i direktiv 91/68. Den omständigheten att kontrollerna skall utföras vid avsändarorten talar förvisso för att det är exportören som skall införskaffa dem. Detta är emellertid inte tvingande enligt de gemenskapsrättsliga bestämmelserna. Dessa utesluter inte att importören begär att mottagarlandet utför veterinärkontroller och utfärdar erforderliga hälsointyg för transporten.

34. Svaret på den andra delen av den första tolkningsfrågan blir således att gemenskapsrätten, särskilt direktiven 90/425 och 91/68, inte reglerar frågan huruvida det är exportören eller importören som inför exporten skall begära att relevanta intyg utfärdas. Svaret kan utläsas tolkningsvis av det ingångna avtalet mellan parterna med beaktande av tillämplig nationell rätt.

3. Den rättsliga bedömningen av importen enligt nationell rätt

35. Genom den tredje delfrågan till den första frågan vill den hänskjutande domstolen veta om det kan följa av nationell rätt att import av djur avsedda för slakt är olaglig när ett hälsointyg enligt förebild II används.

a) Parternas argument

36. Lennox anser att en medlemsstat inte skall kunna införa bestämmelser som innebär att import av slaktdjur för vilka hälsointyg enligt förebild II har utfärdats är att anse som olaglig. Bestämmelserna i direktiv 91/68 är enligt Lennox direkt tillämpliga. Lennox anser med hänvisning till rättspraxis angående införande av rättsregler på områden som omfattas av förordningar att medlemsstaterna endast kan införa bestämmelser som garanterar gemenskapsrättens fulla verkan. Alla åtgärder som hotar en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten i medlemsstaterna är enligt Lennox olagliga.

37. Även kommissionen menar att en nationell bestämmelse inte får medföra att en import av slaktfår som åtföljs av hälsointyg enligt förebild II skall anses som olaglig. Den irländska regeringen är i huvudsak av samma åsikt i denna fråga. Kommissionen anser att svaret på denna fråga beror på huruvida gemenskapsbestämmelserna medför en fullständig harmonisering eller inte. Den menar att direktiven 91/68 och 90/425 fullt ut reglerar handeln med får. Detta följer av de två första övervägandena i ingressen till direktiv 91/68 som hänvisar till olika bestämmelser i medlemsstaterna och behovet av att dessa tillnärmas. Det följer dessutom av det sjunde övervägandet att medlemsstaterna inte längre kan anta bestämmelser utan kommissionens medverkan. Kommissionen har dessutom hänvisat till de detaljerade bestämmelserna i artiklarna 3, 4, 5 och 6 i direktivet som var och en på ett utförligt sätt räknar upp de krav som måste uppfyllas. Den har vidare motiverat sin ståndpunkt med argumentet att reglerna i direktiv 90/425 är tillämpliga på handel med får inom gemenskapen enligt artikel 10 i direktiv 91/68. Detta gäller särskilt veterinärkontroller i avsändarlandet, stickprovskontroller i mottagarlandet och skyddsåtgärder som eventuellt måste införas. Kommissionen menar slutligen att skyddsklausulen i artikel 10 i direktiv 90/425 endast skulle ha någon mening om man utgick från en fullständig harmonisering av handeln. Om så inte var fallet skulle det hur som helst stå medlemsstaterna fritt att införa skyddsåtgärder med stöd av artikel 30 EG.

38. ILCO anser däremot att medlemsstaterna är i sin fulla rätt att vidta åtgärder som medför att gemenskapsrätten efterlevs. Leveranser av djur som inte åtföljs av de rätta handlingarna, såsom enligt ILCO har skett i förevarande fall, måste kunna sanktioneras och betraktas som olagliga. Detta skulle vara förenligt med gemenskapsrätten särskilt när åtgärder har vidtagits för att leveransen i förekommande fall skall kunna återsändas till ursprungslandet.

b) Bedömning

39. Svaret på denna fråga följer av svaret på den första delfrågan. Om man inte anser att ett hälsointyg enligt förebild II är tillräckligt för handel med slaktfår, utan står fast vid att det krävs ett hälsointyg enligt förebild I, finns det inget uppenbart skäl till varför det inte skulle följa av nationell rätt att ett intyg som inte uppfyller kraven enligt gemenskapsrätten och som har använts vid handel är ogiltigt. I ett sådant fall är det endast fråga om att de gemenskapsrättsliga bestämmelserna har genomförts i den nationella rättsordningen. Härigenom aktualiseras inte kommissionens fråga huruvida gemenskapsregleringen är uttömmande. Det finns ingen motsättning mellan nationell rätt och gemenskapsrätten.

40. Om man däremot anser, i likhet med vad som här har anförts, att enligt gemenskapsrätten ett hälsointyg enligt förebild II också omfattar handel med får för slakt, kan ett importförfarande på grundval av ett sådant intyg inte förklaras olagligt enligt nationell rätt. I annat fall skulle nationell rätt strida mot gemenskapsrätten. Detta är inte tillåtet enligt principen om gemenskapsrättens företräde. Denna princip innebär att nationell rätt inte skall tillämpas om den är oförenlig med gemenskapsrätten. När det sålunda följer av gemenskapsrätten att utfärdandet av ett hälsointyg enligt förebild II vid handel med slaktfår är tillåtet i den mening som avses i artikel 9 i direktiv 91/68, skall inte en nationell bestämmelse enligt vilken detta förfarande är ogiltigt tillämpas mot bakgrund av principen om gemenskapsrättens företräde.

41. Med hänsyn till vad som här har anförts angående den första delfrågan, anser jag att svaret på den tredje delfrågan blir att i det fall då får exporteras från en medlemsstat till en annan och då fåren skall slaktas vid ankomsten och det åtföljande hälsointyget utformats enligt förebild II, skall inte nationell rätt tillämpas i den mån den innebär att importen anses olaglig därför att intyget inte har utformats enligt förebild I.

B - Den andra frågan

1. Den italienska bestämmelsens förenlighet med den fria rörligheten för varor

42. I den första delen av den andra frågan önskar den hänskjutande domstolen få veta om artiklarna 28-30, 152, 6 och 174 EG samt direktiven 89/662, 90/425 och 91/68 skall tolkas på så sätt att de utgör hinder för en nationell bestämmelse i vilken det, förutom att hälsointyg skall utfärdas i överensstämmelse med direktiv 91/68, föreskrivs att det skall intygas att djuren kommer från en anläggning som har varit fri från TSE de senaste sex åren.

a) Parternas argument

43. När det gäller huruvida den italienska bestämmelsen är förenlig med artikel 28 EG har Lennox hävdat att medlemsstaterna inte har rätt att vidta ensidiga åtgärder utöver dem som föreskrivs i artiklarna 7, 8 och 15 i direktiv 91/68. Med hänvisning till domen i målet Lomas, anser Lennox att det är uteslutet att stödja sig på artikel 30 EG när det syfte som eftersträvas med en nationell bestämmelse redan har uppnåtts genom gemenskapsrättsliga harmoniseringsåtgärder. Medlemsstaterna hade år 1997 inte längre rätt att kräva en TSE-förklaring utöver de ramar som fastställdes i bestämmelserna i direktiv 91/68.

44. ILCO menar däremot att direktiven 91/68, 90/425 och 89/662 inte medför en fullständig harmonisering, varför det står medlemsstaterna fritt att besluta om skyddsåtgärder på grundval av artikel 30 EG. I direktivet regleras inte det fall då ett mottagarland, i vilket det inte föreligger någon risk, inte väljer att införa skyddsåtgärder i förhållande till sitt eget kreatursbestånd men mottagarlandet har välgrundade skäl att införa åtgärder till skydd för djur och människors hälsa inom landet mot risker som härrör från andra medlemsstater. Det berättigade i skyddsåtgärderna, som innebar att en TSE-förklaring krävdes, bekräftas enligt ILCO av att även Förenade kungariket vid tidpunkten i fråga hade föreskrivit att ett formenligt intyg innehållande en TSE-förklaring skulle utfärdas vid kreatursleveranser från Förenade kungariket till Italien.

45. Enligt ILCO överensstämmer åtgärderna i vilket fall som helst med skyddssyftet i direktiven. De är dessutom nödvändiga för att skydda människors hälsa i den mening som avses i artikel 30 EG. ILCO har i detta sammanhang hänvisat till den stora betydelsen som skyddet för människors hälsa tillmäts, vilket kommer till uttryck i artiklarna 152 och 174 EG och som också har bekräftats i domstolens rättspraxis.

46. Kommissionen och den irländska regeringen anser också att kravet på att avge en TSE-förklaring i grunden är förenligt med gemenskapsrätten. Italien kan visserligen inte åberopa artikel 30 EG, eftersom direktiven 90/425 och 91/68 innebär en fullständig harmonisering. Förutsättningarna för att tillämpa skyddsklausulen i artikel 10.1 i direktiv 90/425 är emellertid uppfyllda. En medlemsstat kan vidta provisoriska åtgärder på grundval av denna bestämmelse.

47. Kommissionen har understrukit att bestämmelsen ursprungligen kom till för att förhindra utbrott av epidemier som sprids mycket snabbt, som till exempel mul-och klövsjukan. Enligt denna bestämmelses mening och syfte måste emellertid dess tillämpningsområde utsträckas till att även omfatta fall där nya vetenskapliga upptäckter har lett till en omvärdering av riskerna för välkända sjukdomar som scrapie. I artikel 152 EG uppställs å ena sidan krav på att en hög hälsoskyddsnivå skall säkerställas vid genomförande av all gemenskapspolitik, å andra sidan kan det i sådana fall förekomma förseningar på gemenskapsnivå vid införandet av skyddsåtgärder, varför det kan finnas skäl för medlemsstaterna att vidta skyddsåtgärder av provisorisk natur i överensstämmelse med de villkor som anges i artikel 10 i direktiv 90/425.

48. Kommissionen och den irländska regeringen anser i detta fall att de formella och materiella kraven i artikel 10 i direktiv 90/425 är uppfyllda. Bekämpningen av scrapie regleras redan i artikel 6 i direktiv 91/68. Denna bestämmelse är emellertid inte tillämplig i förevarande fall, eftersom det inte är fråga om att bekämpa sjukdomen i Italien. Det skall noteras att den oberoende vetenskapliga kommitté som är rådgivande till regeringen i Förenade kungariket (Spongiform Encephalopathy Advisory Committee, SEAC) i juli 1996 offentliggjorde en rapport där det framkom att man inte kan utesluta att BSE kan överföras till får och felaktigt diagnostiseras som scrapie. I denna situation och då det inte fanns någon tillämplig gemenskapslagstiftning hade den italienska regeringen rätt att vidta provisoriska åtgärder. Dessa åtgärder tycks uppenbarligen också ha stått i överensstämmelse med proportionalitetsprincipen, eftersom inte all import av får förbjöds utan endast import från anläggningar där fall av scrapie nyligen hade påträffats. Kommissionen och den irländska regeringen har påpekat att de nationella åtgärderna dessutom upphävdes efter det att kommissionens beslut 98/272/EG antogs.

b) Bedömning

i) Begränsning av den fria rörligheten för varor

49. I artikel 28 EG förbjuds kvantitativa importrestriktioner samt alla åtgärder med motsvarande verkan mellan medlemsstaterna. Alla handelsregler antagna av medlemsstaterna som kan utgöra ett hinder, direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, för handeln inom gemenskapen skall anses som en åtgärd med motsvarande verkan som den kvantitativa restriktionen. Skyldigheten att, utöver att inge ett hälsointyg, avge en TSE-förklaring i den mening som avses i direktiv 91/68 utgör hinder för import av får till Italien och utgör följaktligen en åtgärd med motsvarande verkan som kvantitativa importrestriktioner, vilket är förbjudet enligt artikel 28 EG.

ii) Rättfärdigande

50. En fråga som inställer sig är i vilken omfattning reglerna kan rättfärdigas med hänsyn till artikel 30 EG. Enligt överväganden i förordningen av den 24 december 1996 syftar denna lagstiftning till att skydda mot BSE. Den hade således till syfte att skydda människors och djurs hälsa och liv. I artikel 30 EG erkänns i princip detta som ett berättigat hänsyn.

51. Det följer av fast rättspraxis att när det i gemenskapsdirektiv föreskrivs harmonisering av de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa skyddet för människors och djurs hälsa samt utformas gemenskapsförfaranden för kontroll av efterlevnaden är det inte längre möjligt att åberopa artikel 30 EG. Lämpliga kontroller och skyddsåtgärder måste då vidtas inom de ramar som anges i harmoniseringsdirektiven. I beslutet om hänskjutande nämns att direktiven 89/662, 90/425 och 91/68 skulle kunna vara sådana harmoniseringsdirektiv.

52. Direktiv 89/662 är, vilket redan har förklarats, inte tillämpligt i detta fall, eftersom det avser veterinära kontroller av kreatursprodukter och produkter av animaliskt ursprung men inte handel med levande får.

53. Veterinära och avelstekniska kontroller i handel med levande djur regleras i princip i direktiv 90/425. I direktivet föreskrivs inte att en TSE-förklaring skall bifogas såsom krävs i Italien. Som generaladvokat Mischo hävdade i sitt förslag till avgörande i målet National Farmers' Union fastställs i direktiv 90/425 endast förfaranden enligt vilka nödvändiga skyddsåtgärder för hälsoskydd skall antas utan att sådana åtgärder föreskrivs i själva direktivet. Genom direktiv 90/425 utesluts således inte att medlemsstater antar hälsoskyddsåtgärder. Skyddsåtgärderna är dock underordnade de särskilda krav som följer av artikel 10 i direktivet.

54. Vid handel med får måste dessutom direktiv 91/68 beaktas. När det gäller avelsdjur uppställs i artikel 6 b i, tredje strecksatsen, bland annat villkoret att de skall ha anskaffats från en anläggning där inget fall av scrapie har konstaterats sedan minst två år tillbaka. På detta sätt skyddas djur för avel mot den fara som scrapie utgör. Det finns emellertid inga jämförbara bestämmelser avseende får för slakt och gödning, som det är fråga om i detta fall. Det skall härvid konstateras att inte heller direktiv 91/68 medför harmonisering av de åtgärder som anses nödvändiga för att skydda får för slakt och gödning mot den fara som scrapie utgör. Det står sålunda medlemsstaterna fritt också enligt detta direktiv att införa skyddsåtgärder. I artikel 10 i direktiv 91/68 uppställs emellertid, genom hänvisning till artikel 10 i direktiv 90/425, särskilda villkor vid införandet av skyddsåtgärder.

55. Gemenskapsrättsliga skyddsåtgärder mot den fara som scrapie utgör infördes först genom kommissionens beslut 97/534/EG av den 30 juli 1997 om förbud mot användande av riskmaterial i fråga om transmissibel spongiform encefalopati. Dess ikraftträdande sköts först upp på grund av svårigheter av politisk art och kom slutligen inte ens att träda i kraft. Det ersattes av kommissionens beslut 2000/418/EG av den 29 juni 2000 om användning av material som utgör en risk när det gäller transmissibel spongiform encefalopati och om ändring av beslut 94/474/EG, som trädde i kraft den 30 juni 2000. Dessutom antog kommissionen den 23 april 1998 beslut 98/272/EG om epidemiologisk övervakning av transmissibel spongiform encefalopati och om ändring av beslut 94/474/EG, som trädde i kraft den 1 maj 1998.

56. Det kan således som delslutsats konstateras att i avsaknad av gemenskapsrättslig harmonisering av skyddsåtgärder avseende får för slakt och gödning mot den fara som scrapie utgjorde, hade medlemsstaterna, vid den tidpunkten då den italienska åtgärden infördes, rätt att vidta åtgärder som begränsade den fria rörligheten för varor av hänsyn till skyddet för människors och djurs hälsa och liv. Villkoren i artikel 10 i direktiv 90/425 var i ett sådant fall uppfyllda.

iii) Tillämpning av artikel 10 i direktiv 90/425

57. Två invändningar har framförts mot att artikel 10 i direktiv 90/425 skulle kunna tillämpas i detta mål. ILCO har, för det första, gjort gällande att artikel 10 i direktiv 90/425 inte är tillämplig i det fall då en mottagarstat inte vidtar skyddsåtgärder mot sitt eget kreatursbestånd men vill vidta skyddsåtgärder för att avvärja risker som härrör från andra medlemsstater. För det andra har ILCO understrukit att artikel 10 i direktiv 90/425 enligt dess lydelse förutsätter att en sjukdom har brutit ut. Scrapie är emellertid inte någon ny sjukdom. Endast upptäckten av vilken fara som scrapie eventuellt utgör är något nytt.

58. Jag håller med ILCO om att enligt sin lydelse är inte artikel 10 i direktiv 90/425 tillämplig i detta mål. Enligt första punkten skall sjukdom ha brutit ut i den medlemsstat som sändningen kommer ifrån eller ha fastställts vid en kontroll av importerade djur i mottagarlandet. Ingen av dessa två förutsättningar är uppfyllda i förevarande fall. Italien är inte den medlemsstat som sändningen kom ifrån, utan den medlemsstat som är mottagarland för djurleveransen mellan Lennox och ILCO, och åtgärden vidtogs inte på grund av en kontroll av importerade djur utan såsom en ren skyddsåtgärd oberoende av detta.

59. Domstolen har angående motsvarande bestämmelse i artikel 9 i direktiv 89/662 fastställt att en medlemsstat får som tillfällig skyddsåtgärd förbjuda import av nötkreaturshuvuden som innehåller riskmaterial i fråga om bovin spongiform encefalopati. Även detta fall rörde en åtgärd av den mottagande medlemsstaten och inte av den avsändande medlemsstaten, och åtgärden hade inte beslutats med anledning av en kontroll utan som en försiktighetsåtgärd. Den situation som domstolen har prövat är följaktligen jämförbar med den förevarande situationen. De invändningar som ILCO har anfört utgör följaktligen enligt rättspraxis inget hinder för att tillämpa artikel 10 i direktiv 90/425.

60. Det återstår att undersöka om en tillämpning av artikel 10 hindras av att scrapie, inte är en ny sjukdom, utan känd sedan nästan tre hundra år tillbaka. Scrapie, liksom BSE hos nötkreatur och Creutzfeld-Jakobs sjukdom hos människan, tillhör gruppen transmissibel spongiform encefalopati. När det gäller scrapie finns sedan 1993 en anmälningsskyldighet på grundval av direktiv 91/68. Det enda som är nytt är upptäckten att man inte kan utesluta att BSE kan överföras till får. Det har vidare hittills inte visat sig möjligt att särskilja scrapie från BSE med hjälp av snabbtester.

61. Domstolen har emellertid redan fastställt att nya uppgifter som framkommit avseende de faror som en sedan länge känd sjukdom utgör är att jämföra med uppkomsten av en ny sjukdom som motiverar skyddsåtgärder enligt direktiv 90/425. Inte heller denna invändning hindrar sålunda en tillämpning av artikel 10 i direktiv 90/425.

62. Denna slutsats är i överensstämmelse med rådande lagstiftningspraxis och gällande rättspraxis. I avsaknad av en specialbestämmelse har kommissionen grundat sina olika skyddsåtgärder mot den fara som BSE utgör på artikel 10.4 i direktiv 90/425 och domstolen har bekräftat lagenligheten av dessa åtgärder.

63. Detta tillvägagångssätt tycks vara befogat. Gemenskapslagstiftaren hade genom att anta direktiven 64/432/EEG, 90/425 och 91/68 för avsikt att inom gemenskapen anta en omfattande och fullständig reglering av handeln med levande djur samt av veterinära kontroller och för ändamålet nödvändiga hälsointyg. Mot bakgrund av regleringens syfte och då det samtidigt saknas särskilda regler för att bekämpa den fara som scrapie utgör för människors och djurs hälsa, bör artikel 10 i direktiv 90/425 också vara tillämplig på en sådan åtgärd som TSE-förklaringen i förevarande fall.

64. Jag anser därför att artikel 10 i direktiv 90/425 är tillämplig på skyddsåtgärder mot de faror för människors och djurs hälsa som uppkommer när scrapie bryter ut i andra medlemsstater.

iv) Villkoren i artikel 10 i direktiv 90/425

65. Det skall nu undersökas om de villkor som föreskrivs i artikel 10 i direktiv 90/425 var uppfyllda när den italienska åtgärden vidtogs. Ur formell synvinkel är det för det första nödvändigt att åtgärden var provisorisk.

66. Det följer av övervägandena i förordningen av den 24 december 1996 att den hade antagits i avvaktan på att gemenskapsåtgärder skulle införas. I skrivelsen från den italienska regeringen av den 24 juli 1997, som har ingivits av kommissionen, understryks klart att åtgärden endast infördes för att det inte fanns någon motsvarande gemenskapsreglering och att den endast skulle tillämpas i preventivt syfte tills en gemenskapsreglering hade beslutats. Den italienska regeringen höll fast vid detta åtagande, eftersom åtgärden upphävdes den 15 juni 1998 efter att kommissionen hade antagit beslut 98/272/EG, som var tillämpligt från den 1 maj 1998. Det rörde sig således om en provisorisk åtgärd.

67. Åtgärden skulle dessutom omedelbart delges kommissionen och de andra medlemsstaterna. Kommissionen har bekräftat att den informerades om den vidtagna åtgärden den 10 januari 1997 av Italien. Italiens skrivelse av den 24 juli 1997, som kommissionen har bifogat som bilaga till sin inlaga, utvisar att Italien har underrättat de berörda medlemsstaterna om åtgärden. Den brittiska regeringen har bekräftat att den informerats om åtgärden. Det kan sålunda konstateras att de formella kraven i artikel 10 i direktiv 90/425 har uppfyllts.

68. Åtgärden är vidare endast laglig om tvingande skäl rörande skyddet för människors och djurs hälsa rättfärdigade dess införande. Denna skrivning är strängare än den i artikel 30 EG. I denna bestämmelse föreskrivs endast att regleringen antagits i syfte att skydda människors och djurs liv och hälsa. Denna skillnad i skrivningarna beror säkert på att artikel 10 är ett konkret uttryck för artikel 30 EG inom ramen för direktiv 90/425. I direktiven 90/425 och 91/68 anges i princip de villkor som skall uppfyllas vid handeln med får inom gemenskapen. För att vidta skyddsåtgärder som går längre och begränsar den fria rörligheten för får, krävs följaktligen att det föreligger hänsyn som väger tyngre än de som omfattas av den allmänna regeln i artikel 30 EG i form av tvingande skäl om skydd för människors och djurs hälsa och liv.

69. Man kan fråga sig om den italienska åtgärden kunde rättfärdigas med hänsyn till tvingande skäl om skydd för människors och djurs hälsa. Enligt övervägandena i förordningen grundades den på en ökning av antal fall av BSE i Förenade kungariket, Frankrike, Portugal och Irland samt planen för bekämpning av BSE i Frankrike.

70. Mot bakgrund av rådande kunskapsläge kan man i princip utgå från att scrapie inte kan överföras till människor. Om en överföring var möjlig, skulle en sådan nämligen ha skett för länge sedan med hänsyn till den långa tid under vilken scrapie har funnits. Förklaringen från SEAC av den 20 mars 1996, enligt vilken man inte kan utesluta att BSE också kan spridas till människor, och förklaringen från SEAC av den 10 juli 1996, enligt vilken man inte kan utesluta att BSE kan spridas till får, ger likväl stöd för antagandet att scrapie också utgör en fara för människors hälsa och att det är nödvändigt att vidta skyddsåtgärder. Följaktligen skall införandet av åtgärder i slutet av 1996 och i början av 1997 anses vara berättigat på grund av tvingande skäl till skydd för människors och djurs hälsa mot den fara som scrapie utgör.

71. Slutligen var den italienska åtgärden laglig endast om den stod i överensstämmelse med allmänna rättsprinciper, det vill säga i synnerhet proportionalitetsprincipen. Ett krav på intyg som försäkrar att djuren kommer från en anläggning som har varit fri från TSE de senaste sex åren främjar skyddet för människors hälsa när det gäller den fara som scrapie utgör. Man kan fråga sig huruvida åtgärden gick utöver vad som var nödvändigt för att uppnå detta syfte.

72. I detta sammanhang skall först påpekas att åtgärden endast rörde djur som kom från Förenade kungariket, Frankrike, Portugal och Irland. Enligt en förteckning som har offentliggjorts av kommissionen angående den lagstiftning som har antagits med anledning av BSE fattade kommissionen beslut om godkännande av de åtgärder som skulle vidtas för att bekämpa bovin spongiform encefalopati för dessa fyra medlemsstater och hittills endast för dessa fyra stater. Detta visar att det är i dessa fyra medlemsstater som BSE har förekommit mest. Det kan således konstateras att den italienska åtgärden endast rörde får som kom från de medlemsstater som var värst drabbade av BSE.

73. Det skall för övrigt påpekas att åtgärden inte innebar ett totalt importförbud utan endast att en TSE-förklaring lämnades. I akten finns inget som tyder på att det vid tidpunkten i fråga var omöjligt att avge en sådan förklaring. Tvärtom bekräftas i skriftväxlingen mellan parterna i tvisten vid den nationella domstolen, i synnerhet genom veterinärintyget från Lennox av den 14 juli 1997 och faxet från Lennox till ILCO samma dag, att en sådan förklaring hade kunnat lämnas av den veterinär som Lennox anlitade. Denna omständighet bekräftas också av intyget från de brittiska myndigheterna av den 5 juli 1997 som ILCO har ingivit till rätten. I punkt 7 c i denna handling återges, angående fårkött, exakt den förklaring som enligt den italienska lagstiftningen skulle lämnas för levande får. I detta avseende gick sålunda åtgärden inte utöver vad som var nödvändigt och i synnerhet omöjliggjordes härigenom inte fårimport från Förenade kungariket.

74. När det gäller den period på sex år under vilken inget fall av TSE har konstaterats, skall det påpekas avseende handeln med får för avel och gödning att enligt artikel 6 b i, tredje strecksatsen, i direktiv 91/68 skall det intygas att inget fall av scrapie har konstaterats sedan minst två år tillbaka vid den anläggningen som djuren kommer ifrån. Den italienska åtgärden gick klart längre när en period på sex år krävdes. Denna period är emellertid inte orimlig. I kommissionens grundbeslut 94/474/EG av den 27 juli 1994 om vissa skyddsåtgärder mot bovin spongiform encefalopati och om upphävandet av besluten 89/469/EEG och 90/200/EEG angavs i det nionde övervägandet i ingressen att den vetenskapliga veterinärmedicinska kommittén har rekommenderat att nötkött med ben från Förenade kungariket endast skall släppas ut på marknaden om det kommer från en anläggning där inget fall av BSE har konstaterats under de senaste sex åren. I artikel 4 i beslut 94/424 föreskrivs följaktligen att hälsointyget skall innefatta texten "färskt nötkött från nötkreatur som endast har uppehållit sig på anläggningar där inget fall av BSE har konstaterats under föregående sex år". Med hänsyn till parallellerna mellan den italienska förordningen som här prövas och beslut 94/424 och med hänsyn till den extrema osäkerhet som råder avseende spridning av BSE till får och människor liksom den grannlaga distinktionen mellan BSE och scarpie, kan ett importstopp under en tid av sex år, som infördes av den italienska lagstiftaren, inte anses strida mot proportionalitetsprincipen.

75. Att begränsa åtgärden till att endast avse riskmaterial, vilket Lennox förordade under den muntliga förhandlingen, framstår inte som ett mindre ingripande alternativ än den italienska regleringen. Ett sådant alternativ skulle nämligen vara mindre verkningsfullt än en reglering avseende får i dess helhet. Med hänsyn till den stora osäkerhet som 1996-1997 rådde rörande huruvida BSE kunde överföras, kan det, om man beaktar den stora potentiella fara som förelåg, inte anses som överdrivet att den italienska lagstiftaren beslutade att regleringen skulle omfatta all import av får.

76. Detta resultat överensstämmer med den grundläggande utgångspunkten i gemenskapsrätten att man alltid måste utgå från en hög skyddsnivå när det gäller människors hälsa. Detta kommer till uttryck i artikel 152.1 EG. Gemenskapsrätten bygger också på försiktighetsprincipen som kommer till uttryck i artiklarna 6 och 174 EG.

77. Det kan sålunda sammanfattningsvis fastställas att den italienska åtgärden, även om den förvisso utgjorde en begränsning av den fria rörligheten för varor, motiverades av de skäl som är viktiga vad gäller skyddet för människors och djurs hälsa och liv. Det ankommer eventuellt på den nationella domstolen att undersöka de rättsliga följderna av att den brittiska regeringen vägrade att utfärda hälsointyg med en motsvarande TSE-förklaring, vilket Lennox begärde.

78. Svaret på den första delen av den andra frågan blir följaktligen att artiklarna 28-30, 152, 6 och 174 EG samt direktiven 90/425 och 91/68 skall tolkas så att de i juli 1997 inte utgjorde något hinder för en nationell reglering som förutom ett hälsointyg som utfärdats enligt direktiv 91/68 också uppställde krav på ett intyg om att djuren skulle komma från en anläggning som hade varit fri från TSE de senaste sex åren.

2) Tillämpning av en annan medlemsstats lagstiftning, som står i strid med gemenskapsrätten

79. Den andra delen av den andra frågan har ställts endast för det fall kravet på att avge en TSE-förklaring skulle anses oförenligt med gemenskapsrätten. Eftersom de italienska bestämmelserna överensstämmer med gemenskapsrätten, saknas strängt taget anledning att besvara denna fråga. Jag framför således mina kommentarer rörande denna delfråga endast för den händelse domstolen inte skulle följa det resonemang som anförts ovan.

80. Den hänskjutande domstolen önskar få veta huruvida domstolarna i en medlemsstat i en civilrättslig process som rör avtalsförpliktelser kan underlåta att tillämpa en bestämmelse från en annan medlemsstats rättsordning, som strider mot gemenskapsrätten.

a) Parternas argument

81. Lennox och ILCO anser att den nationella domstolen har rätt att inte tillämpa en bestämmelse i en annan medlemsstats rättsordning om denna är oförenlig med gemenskapsrätten. Parterna i den nationella tvisten hänvisar härvidlag till domarna i målen Schlachtpliumvee och Unilever.

b) Bedömning

82. Enligt fast rättspraxis får en domstol inte tillämpa bestämmelser i sin egen rättsordning som är oförenliga med gemenskapsrätten. Hittillsvarande rättspraxis tycks endast ha rört konflikten mellan gemenskapsrätten och den rättsordning som är tillämplig på tvisten vid den nationella domstolen. Förevarande mål skiljer sig på det sättet att det här gäller en konflikt mellan gemenskapsrätten och en rättsordning från en annan medlemsstat än den som är tillämplig på tvisten vid den nationella domstolen. Således uppkommer frågan huruvida gemenskapsrätten också har företräde när en annan rättsordning tillämpas, vilket får till följd att den andra rättsordningen, som strider mot gemenskapsrätten, inte skall tillämpas.

83. Tillämpningen av en utländsk rättsordning och de svårigheter som vanligtvis är förknippade med förståelsen och tolkningen av dessa rättsregler bör inte utgöra något hinder för gemenskapsrättens företräde. Prövningen av utländska rättsregler är utmärkande för mål inom den internationella privaträtten. Detta innebär endast att domstolen i den medlemsstat som prövar målet skall tillämpa rättsregler från en annan medlemsstat. Inom ramen för den nationella tvisten har den engelska domstolen tillämpat italiensk rätt. Det är sedan domen i målet Granital inte längre omstritt att italienska domstolar och inte endast Corte Costituzionale är skyldiga att underlåta att tillämpa italiensk rätt om den är oförenlig med gemenskapsrätten. Det finns inga uppenbara skäl till varför den engelska domstolen inte skulle göra detsamma när den tillämpar italiensk rätt.

84. Detta resultat, som sammanhänger med den nationella domstolens ansvarsområde, stöds av argumentet att gemenskapsrättens företräde bäst tillgodoses på detta sätt. Gemenskapsrättens företräde gäller både inom den brittiska och den italienska rättsordningen. Nationella rättsakter som strider mot gemenskapsrätten kan inte tillämpas. Att en nationell domstol tillämpar en annan medlemsstats rättsregler utesluter inte att den har att iaktta gemenskapsrätten.

85. Det skall dessutom påpekas att den engelska domstolen enligt sin egen rättsordning är skyldig att underlåta att tillämpa rättsakter som strider mot gemenskapsrätten. Om det inte fanns en rätt för den engelska domstolen att underlåta att tillämpa en italiensk rättsregel som strider mot gemenskapsrätten, skulle domstolens dom strida mot gemenskapsrätten och medföra att Förenade kungariket gjorde sig skyldigt till ett fördragsbrott.

86. Det skall härutöver understrykas att tolkningsfrågan inte ger domstolen anledning att iaktta "särskild vaksamhet" i den mening som avses i målet, Foglia mot Novello. Det finns inget uppenbart skäl till varför domstolen skulle vara mer försiktig vid bedömningen av en annan medlemsstats nationella bestämmelser än den hänskjutande domstolen, vilket är en fråga som aktualiseras i det nu anhängiga målet der Weduwe.

87. Med hänsyn till dessa överväganden blir svaret på den andra delfrågan således att en nationell domstol, i en civilrättslig tvist mellan en exportör och en importör som rör avtalsförpliktelser rörande import av får, kan underlåta att tillämpa en bestämmelse i den medlemsstats rättsordning som är mottagarland, enligt vilken ett hälsointyg skall åtföljas av en TSE-förklaring, om denna bestämmelse inte överensstämmer med gemenskapsrätten. Denna förutsättning föreligger dock inte i förevarande fall.

VI - Förslag till avgörande

88. Mot bakgrund av vad som har anförts ovan är det inte nödvändigt att besvara frågorna 1b och 2b. Jag föreslår sålunda att High Court of Justice, Queen's Bench Division, Commercial Court ges följande svar på de andra frågorna:

1) När det gäller får som exporteras från en medlemsstat till en annan och skall slaktas vid ankomsten är kravet i artikel 9 i direktiv 91/68/EEG uppfyllt även i det fall då det åtföljande hälsointyget inte utgör ett intyg enligt förebild I i bilaga E utan ett intyg enligt förebild II.

2) I det fall får exporteras från en medlemsstat till en annan och då fåren skall slaktas vid ankomsten och det åtföljande hälsointyget utformats enligt förebild II, skall nationell rätt som innebär att importen skall anses olaglig på grund av att intyget inte har utformats enligt förebild I inte tillämpas.

3) Artiklarna 28-30, 152, 6 och 174 EG samt direktiven 90/425/EEG och 91/68 skall tolkas så, att de i juli 1997 inte utgjorde något hinder för en nationell reglering som förutom ett hälsointyg som utfärdats enligt direktiv 91/68 också uppställde krav på ett intyg om att djuren kom från en anläggning som hade varit fri från TSE de senaste sex åren.