ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12.

Uppdrag avseende centralt tillhandahållande av reklamtjänster var föremål för domstolens bedömning i målet Apple and Pear Development Council, ( 9 ) som var ett offentligrättsligt organ med uppgift att marknadsföra och göra reklam för kvaliteten hos äpplen och päron som odlats i England och Wales. Det finansierades genom en obligatorisk avgift för odlare av äpplen eller päron som inte fick överstiga ett visst belopp för varje hektar mark på vilken äppel- eller päronträd planterats, eller ett specifikt belopp för vart femtionde träd som planterats på en odlares mark. Domstolen anförde att Apple and Pear Development Council hade en funktion som avsåg gemensamma intressen hos odlarna och att nyttan från dess reklamverksamhet kom hela industrin till godo, medan nyttan för enskilda odlare endast var indirekt. Vidare fanns det inget samband mellan graden av nytta för enskilda odlare och beloppet på den obligatoriska avgift de hade att erlägga till Apple and Pear Development Council. Avgiften var inte en följd av ett avtal, utan en föreskriven skyldighet, och den skulle utgå oavsett om en viss odlare faktiskt haft någon nytta av den ovannämnda reklamverksamheten. Domstolen kom fram till att denna reklamverksamhet ”inte utgjorde ’tillhandahållande av tjänster … mot vederlag’”. ( 10 )
92.

Jag föreslår därför att domstolen meddelar följande dom: 1) Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 18 juli 2007 i mål T-189/02, Ente per le Ville vesuviane mot kommissionen, upphävs. 2) Talan som väckts av Ente per le Ville vesuviane om ogiltigförklaring av kommissionens beslut D(2002) 810111 av den 13 mars 2002, genom vilket kommissionen beslutade att det finansiella stödet från ERUF skulle avslutas, avvisas. 3) Det saknas anledning att pröva det överklagande som ingetts av Ente per le Ville vesuviane avseende den dom som nämns i punkt 1 i domslutet. 4) Ente per le Ville vesuviane ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna vid domstolen och de rättegångskostnader som är hänförliga till förfarandet i första instans.
5.

I avdelning XVI återfinns kapitel 84, som har rubriken Kärnreaktorer, ångpannor, maskiner, apparater och mekaniska redskap; delar till sådana varor. Det kapitlet inleds med följande anmärkningar: ”… 5. … B) Maskiner för automatisk databehandling kan förekomma i form av system som består av ett varierande antal separata enheter. Om inte annat anges i E nedan skall en enhet anses utgöra en del av ett komplett system om den uppfyller följande villkor: a) Den är av sådant slag som endast eller huvudsakligen används i en maskin för automatisk databehandling. b) Den kan anslutas till centralenheten antingen direkt eller via en eller flera andra enheter. c) Den kan ta emot eller leverera data i sådan form (kod eller signaler) som kan användas av systemet. … D) Skrivare, tangentbord, X-Y-koordinerade inorgan och minnen som uppfyller villkoren i B b och B c ovan skall under alla omständigheter klassificeras som enheter enligt nr 8471. E) Maskiner i vilka ingår en maskin för automatisk databehandling eller som arbetar i anslutning till en sådan maskin och som utför en specifik arbetsuppgift annan än databehandling skall klassificeras enligt de nummer som motsvarar deras respektive arbetsuppgifter eller, om detta inte är möjligt, enligt något slumpnummer. …”
110.

Jag skulle vilja erinra om att parlamentet i det mål som givit upphov till nämnda dom hade yrkat ogiltigförklaring dels av rådets beslut 2004/496/EG av den 17 maj 2004 om ingående av ett avtal mellan Europeiska gemenskapen och Amerikas förenta stater om lufttrafikföretags behandling och överföring av passageraruppgifter till Bureau of Customs and Border Protection inom Förenta staternas Department of Homeland Security, ( 24 ) dels av kommissionens beslut 2004/535/CE av den 14 maj 2004 om adekvat skydd av personuppgifter som finns i Passenger Name Record för flygpassagerare som överförs till Förenta staternas tull- och gränsskyddsmyndighet. ( 25 )
29.

Om institutionernas eller medlemsstaternas praxis eventuellt skall tillkännas något juridiskt värde skall detta ske under strikt reglerade former. Egenskapen av rättsregel kan ges praxis som, när den uppfyller de villkor som krävs för att utgöra sedvänja, syftar till att kompensera fördragens ordknapphet eller luckor för att säkerställa beslutsförfarandets effektivitet. Även om rättsstridig sedvänja således kan införas, får praxis som står i strid med fördragen under inga omständigheter antas. Att godta sedvänja contra legem skulle strida mot stelheten i grundfördragen, eftersom ändringar i dessa enbart kan göras i enlighet med det formella förfarande som föreskrivs i detta syfte. ( 33 ) Domstolen betraktar grundfördragen som en konstitutionell urkund genom vilken en ny rättsordning som gemenskapens medborgare lyder under har införts. ( 34 ) Denna förstärkta legitimitet innebär att reglerna för beslutsprocessen har fastställts genom fördraget och att ”det … varken [står] medlemsstaterna eller institutionerna själva fritt att bestämma dessa”. ( 35 ) Domstolen har även avvisat giltigheten av tidigare rättsakter såväl från institutionerna ( 36 ) som från medlemsstaterna, ( 37 ) med motiveringen att praxis inte utgör grund för avsteg från, eller kan väga tyngre än, fördragets regler.
25.

För att bestämma den ekonomiska ersättningen i förevarande fall räknade förstainstansrätten först fram skillnaden mellan den lön Marie-Claude Girardot skulle ha erhållit med stöd av de ekonomiska anställningsvillkor som hon skulle ha omfattats av om hon rekryterats av kommissionen och den nettolön efter avdrag hon erhöll enligt de villkor hon i själva verket omfattades av. ( 11 ) Vad närmare beträffar den period som jämförelsen avsåg slog förstainstansrätten fast att denna, för att omfatta alla de möjliga sätt för en anställning att upphöra som föreskrivs i artiklarna 47.2, 48, 49 och 50 i anställningsvillkoren, i överensstämmelse med rätt och billighet (ex æquo et bono) bör bestämmas till fem år, inklusive uppsägningstid. Perioden skall räknas från och med den dag då utnämningen trädde i kraft av de sökanden som kommissionen valt ut efter det förfarande för tillsättning av lediga tjänster som Marie-Claude Girardot rättsstridigt uteslöts från, nämligen perioden mellan den 1 april 2001 och den 31 mars 2006. ( 12 ) Med ledning av de sifferuppgifter som lämnats av Marie-Claude Girardot fastställde förstainstansrätten i överensstämmelse med rätt och billighet (ex æquo et bono) Girardots inkomstbortfall under den aktuella perioden till 185570 euro.
6.

När det slutligen gäller beräkningen av den avdragsgilla andelen föreskrivs följande i artikel 19 i sjätte direktivet: ”1. Den avdragsgilla andelen enligt artikel 17.5 första stycket skall bestå av ett allmänt bråk där — täljaren är det sammanlagda beloppet, exklusive mervärdesskatt, av den omsättning per år som kan hänföras till transaktioner för vilka mervärdesskatt är avdragsgill enligt artikel 17.2 och 17.3, — nämnaren är det sammanlagda beloppet, exklusive mervärdesskatt, av den omsättning per år som kan hänföras till transaktioner som ingår i täljaren och till transaktioner för vilka mervärdesskatt inte är avdragsgill. Medlemsstaterna får i nämnaren också inräkna beloppet av andra subventioner än de som anges i artikel 11.B.1 a. Andelen skall bestämmas varje år och omräknas till ett procenttal, avrundat uppåt till nästa heltal. 2. Med avvikelse från bestämmelserna i punkt 1, skall från beräkningen av den avdragsgilla andelen undantas den omsättning som kan hänföras till tillhandahållande av anläggningstillgångar som används av den skattskyldiga personen i hans rörelse. Vidare undantas vad som kan hänföras till kringtjänster antingen i samband med fastighets- och finansiella transaktioner eller transaktioner som anges i artikel 13 B d. Då medlemsstater utnyttjar valmöjligheten enligt artikel 20.5 att inte kräva jämkning med avseende på anläggningstillgångar, kan de låta köpeskillingen vid avyttring av anläggningstillgångar ingå i den avdragsgilla andelen. 3. Den andel som skall gälla preliminärt för ett år skall vara den som beräknas på grundval av föregående års transaktioner. I avsaknad av sådana transaktioner att jämföra med, eller om de uppgick till obetydliga belopp, skall den skattskyldiga personen under skattemyndighetens överinseende uppskatta den avdragsgilla andelen med utgångspunkt från sina prognoser. Medlemsstaterna får dock behålla sina nuvarande regler. Avdrag som görs på grundval av en sådan preliminär andel skall justeras när den slutliga andelen är bestämd under påföljande år.”
2.

I andra hand, för det fall att Republiken Portugals ståndpunkt inte godtas – [quod non] – sätta ned det angivna vitesbeloppet, eftersom det är klart för högt, och fastställa den tillämpliga koefficienten för svårighetsgrad till en nivå som inte överskrider 4 (fyra), fastställa vitesbetalningen på årsbasis och ställa in vitesbetalningen till dess att de rättsakter som under tiden antagits av den portugisiska staten har trätt i kraft.”
11.

Bundessozialgericht fastställde i sitt beslut om hänskjutande först att Gertraud Hartmann inte kunde göra gällande en rätt till vårdnadsbidrag med stöd av förordning nr 1408/71. Även om denna förmån omfattas av det materiella tillämpningsområdet, ratione materiae, för denna förordning och hon således skulle ha kunnat begära sådan rätt enligt domstolens rättspraxis (de förenade målen Hoever och Zachów) ( 6 ), var maken Hartmann vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna såsom offentligt anställd inte att anse som ”arbetstagare” i förordningens mening och ingick därför inte i den personkrets, ratione personae, på vilken denna skall tillämpas. Den nationella domstolen undersökte vidare huruvida hon kunde grunda någon rätt på artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Den fann att maken Hartmanns ställning som offentligt anställd inte hindrade att han kunde anses som arbetstagare, men hyste tvivel beträffande huruvida de rättigheter som följer av den förordningen kunde göras gällande av makan till en person som, utan att ändra sitt anställningsförhållande, hade flyttat till en annan medlemsstat i vilken makan var medborgare. Den påpekade att domstolen hittills har ansett att det huvudsakliga ändamålet med artikel 39 EG och förordning nr 1612/68 är att göra det möjligt för arbetstagare att röra sig fritt inom de andra medlemsstaternas territorier och att vistas där för att arbeta. ( 7 ) Den ansåg emellertid också att en mindre snäv tolkning av den fria rörligheten kanske nu är möjlig eftersom en allmän rätt att uppehålla sig har erkänts genom artikel 18 EG. Mot bakgrund härav har Bundessozialgericht hänskjutit följande två frågor till domstolen: a) Skall en tysk medborgare, som år 1990 flyttade sin bostad till Österrike men behöll sin anställning som posttjänsteman i Tyskland och sedan dess har arbetat som gränsarbetare, anses utgöra en migrerande arbetstagare i den mening som avses i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen under perioder mellan januari 1994 och september 1998? Om den första frågan besvaras j åkande: b) Utgör det indirekt diskriminering i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 att inte bevilja tyskt vårdnadsbidrag under den aktuella tiden till den under a) nämnda personens icke förvärvsarbetande maka, som är bosatt i Österrike och är österrikisk medborgare, på grund av att hon varken var bosatt eller stadigvarande vistades i Tyskland?
Förslag till avgörande av generaladvokat Geelhoed föredraget den 6 juni 2002. - Europeiska kommissionen mot Republiken Grekland. - Fördragsbrott - Direktiv 98/78/EG - Underlåtenhet att införliva inom den föreskrivna fristen. - Mål C-312/01.



Rättsfallssamling 2002 s. I-07053



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. I detta mål har Europeiska gemenskapernas kommission väckt talan och yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Grekland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EG-fördraget genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa Europaparlamentets och rådets direktiv nr 98/78/EG av den 27 oktober 1998 om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp, och i andra hand, genom att inte underrätta kommissionen om sådana åtgärder.

2. Direktivet offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 5 december 1998. Enligt artikel 11.1 i direktivet skulle direktivet ha införlivats senast den 5 juni 2000.

3. Direktivet innehåller bestämmelser om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp. De syftar till att göra det möjligt för de myndigheter som ansvarar för tillsynen över ett försäkringsföretag att göra en mer välgrundad bedömning av dess finansiella situation.

4. Den grekiska regeringen har erkänt att den inte har införlivat direktivet inom den däri föreskrivna fristen. Den har framhållit att ett förslag till presidentdekret i syfte att införliva direktivet har utarbetats. Enligt den grekiska regeringen befann sig detta förslag för granskning av grekiska lagrådet vid tidpunkten för ingivandet av svaromålet i det förevarande målet. Den har vidare gjort gällande att de grekiska myndigheterna gentemot myndigheterna i andra medlemsstater kommer att fullgöra de skyldigheter som följer av direktivet.

5. Det skall erinras om att det av domstolens fasta rättspraxis framgår att en medlemsstat inte kan åberopa bestämmelser, praxis eller förhållanden i sin interna rättsordning som grund för att underlåta att iaktta skyldigheter och tidsfrister som föreskrivs i ett direktiv. Det följer vidare av fast rättspraxis att en medlemsstat vid införlivandet av ett direktiv är skyldig att säkerställa att dess lagstiftning står i överensstämmelse med bestämmelserna i detta direktiv och att det är inte tillräckligt med administrativ praxis i denna medlemsstat.

Förslag till avgörande

6. Mot bakgrund av det ovanstående föreslår jag att domstolen skall

a) fastställa att Republiken Grekland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt Europaparlamentets och rådets direktiv nr 98/78/EG av den 27 oktober 1998 om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa nämnda direktiv, och

b) förplikta Republiken Grekland att, enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, ersätta rättegångskostnaderna.
Förslag till avgörande av generaladvokat Mischo föredraget den 20 juni 2002. - Europeiska kommissionen mot Irland. - Fördragsbrott - Underlåtenhet att införliva direktiv 98/20/EG. - Mål C-327/01.



Rättsfallssamling 2002 s. I-08817



Generaladvokatens förslag till avgörande

1. I förevarande talan har Europeiska gemenskapernas kommission yrkat att domstolen skall fastställa att Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 98/20/EG av den 30 mars 1998 om ändring av direktiv 92/14/EEG om begränsningar i utnyttjandet av flygplan som omfattas av volym 1, del II, kapitel 2 i bilaga 16 till konventionen om internationell civil luftfart, andra upplagan (1988), genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet.

2. Kommissionen har påpekat att det föreskrivs i artikel 3 i direktivet att medlemsstaterna senast den 1 mars 1999 skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet och att de omedelbart skall underrätta kommissionen om de åtgärder som vidtagits härför.

3. Eftersom kommissionen inte hade fått någon information om att Irland hade vidtagit nödvändiga åtgärder för införlivande av direktivet, inledde den förevarande talan.

4. Svaranden har medgett att den inte inom den föreskrivna fristen har vidtagit de nödvändiga åtgärderna för att införliva direktivet. Den har begärt att förfarandet skall avbrytas för en period på tre månader, efter vilken den beräknar att direktivet skall vara införlivat i Irland, och hoppas att kommissionen skall återkalla sin talan.

5. Varken svarandens skyldighet att vidta nödvändiga åtgärder för att införliva direktivet eller dess underlåtenhet att uppfylla denna skyldighet kan bestridas. I detta avseende skall beaktas att kommissionen den 21 oktober 1999 tillställde Irland ett motiverat yttrande, i vilket en frist på två månader fastställdes för att vidta de nödvändiga åtgärderna, och att svaranden själv har medgett att detta inte gjorts eftersom dessa åtgärder fortfarande återstår att vidta.

6. Domstolen kan därmed fastställa att det föreligger ett fördragsbrott.

Förslag till avgörande

7. På grund av ovanstående skäl föreslås att domstolen skall

- fastställa att Irland har åsidosatt sina skyldigheter enligt rådets direktiv 98/20/EG av den 30 mars 1998 om ändring av direktiv 92/14/EEG om begränsningar i utnyttjandet av flygplan som omfattas av volym 1, del II, kapitel 2 i bilaga 16 till konventionen om internationell civil luftfart, andra upplagan (1988), genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet, och

- förplikta Irland att ersätta rättegångskostnaderna.
Förslag till avgörande av generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer föredraget den 17 december 1998. - Europeiska kommissionen mot Konungariket Belgien. - Fördragsbrott - Underlåtenhet att införliva direktiv 94/47/EG. - Mål C-319/98.



Rättsfallssamling 1999 s. I-01201



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Kommissionen har genom förevarande ansökan som framställts med stöd av artikel 169 i EG-fördraget begärt att domstolen skall fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget genom att inte inom den föreskrivna fristen anta och underrätta om de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa Europaparlamentets och rådets direktiv 94/47/EG av den 26 oktober 1994 om skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal om nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis.(1)

2 Artikel 12 i nämnda direktiv föreskriver nämligen att medlemsstaterna senast den 30 april 1997 skulle införliva direktivet med sin nationella rätt och omedelbart underrätta kommissionen om detta.

3 Under det administrativa förfarandet sände kommissionen den 9 september 1997 en formell underrättelse till den belgiska regeringen. I avsaknad av svar på nämnda underrättelse riktade kommissionen den 19 februari 1998 ett motiverat yttrande till den belgiska regeringen och uppmanade den att vidta de nödvändiga åtgärderna för att följa direktivet.

4 I sitt svar på det motiverade yttrandet underrättade den belgiska regeringen kommissionen, genom skrivelse av den 20 april 1998, om att motsvarande lagförslag redan hade antagits av Conseil des ministres (ministerrådet), om dock med en viss försening, och att lagtexten skulle översändas till kommissionen efter det att den antagits.

5 Eftersom kommissionen den 17 augusti 1998 konstaterade att nämnda direktiv inte införlivats, väckte den talan vid domstolen.

6 Den belgiska regeringen har i sitt yttrande försäkrat att lagförslaget för att införliva direktivet har förelagts Chambre des représentants (parlamentet) den 18 augusti 1998 och kommer att antas så snart som möjligt.

7 Eftersom det står klart att Konungariket Belgien har gjort sig skyldigt till fördragsbrott, skall talan bifallas och svaranden förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna (artikel 69.2 i rättegångsreglerna).

Förslag till avgörande

8 Jag föreslår följaktligen att domstolen skall bifalla talan och

1) fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EG-fördraget genom att inte inom den föreskrivna fristen sätta i kraft och underrätta om de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa Europaparlamentets och rådets direktiv 94/47/EG av den 26 oktober 1994 om skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal om nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis, samt

2) förplikta svaranden att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT L 280, s. 83; svensk specialutgåva, område 13, volym 27, s. 40.
67.

Först och främst bör man konstatera att artikel 3.3 utgör ett undantag från artikel 3.1 b, c, och d. Detta betyder i förevarande fall att ett varumärke som består av en geografisk beteckning och som inte var ägnad att kunna registreras eller som skulle kunna ogiltig-förklaras på grund av att den saknar särskiljningsförmåga, i synnerhet därför att den faller under artikel 3.1 c, skulle kunna registreras och inte längre riskera att ogiltigförklaras om beteckningen senare har förvärvat särskiljningsförmåga på grund av bruk. Ett villkor för att artikel 3.3 skall vara tillämplig är följaktligen att det berörda varumärket faller under artikel 3.1 c.
9.

Bolaget Colorgen hade under hela Carina Mosbæks anställningstid varken någon annan etablering, något annat företag eller någon annan företrädare i detta land än Carina Mosbæk. Enligt anställningsavtalet skulle Carina Mosbæks lön utgöras dels av fast lön, dels av provision på det som hon sålde. Hennes lön utbetalades under hela anställningstiden direkt från Colorgen Ltd i England, utan att det innehölls någon dansk skatt eller andra sociala avgifter, som enligt dansk lag skall innehållas av arbetsgivare i Danmark, däribland utländska arbetsgivare som har inrättat en filai eller ett annat fast driftställe i Danmark. De första tre månaderna av Carina Mosbæks anställning arbetade hon i sin privata bostad, men från september 1993 hyrde Colorgen Ltd ett kontor hos ett annat danskt bolag, varifrån Carina Mosbæk sedan utförde sitt arbete.