FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

EVGENI TANCHEV

föredraget den 3 april 2019 ( 1 )

Mål C‑722/17

Norbert Reitbauer,

Dolinschek GmbH,

B.T.S. Trendfloor Raumausstattungs-GmbH,

Elektrounternehmen K. Maschke GmbH,

Klaus Egger,

Architekt DI Klaus Egger Ziviltechniker GmbH

mot

Enrico Casamassima

(begäran om förhandsavgörande från Bezirksgericht Villach (distriktsdomstol, Villach, Österrike))

”Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Förordning (EU) nr 1215/2012 – Domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område – Särskilda behörighetsregler – Artikel 24 led 1 och led 5 – Fördelning av medel som influtit vid en av domstol beslutad auktion – Invändningsförfarande – Artikel 7 led 1 a – Begreppet ’talan avser avtal’ – Actio pauliana”

1. Förevarande begäran om förhandsavgörande från Bezirksgericht, Villach (distriktsdomstol i Villach, Österrike) rör tolkningen av artiklarna 7 och 24 i förordning (EU) nr 1215/2012 ( 2 ) i samband med det österrikiska ”invändningsförfarandet” som i detta fall kommer att visa sig i grunden utgöra en actio pauliana (i synnerhet vid tillämpning av artikel 7 i den förordningen).

2. Omkring år 150–125 före Kristus tillät en praetor vid namn Paulus tydligen för första gången en talan som gjorde det möjligt för borgenären att angripa alla handlingar som företagits bedrägligt av gäldenären till förfång för den borgenären, en talan som senare blev känd som actio pauliana. ( 3 ) Artikel 1167, I, i franska Code Napoléon innehåller den första kodifierade bestämmelsen om action paulienne och anger att borgenärer ”peuvent aussi, en leur nom personnel, attaquer les actes faits par leur débiteur en fraude de leurs droits”. ( 4 )

3. Förevarande begäran om förhandsavgörande har framställts i samband med det ”invändningsförfarande” som anges i 232 § Exekutionsordnung (österrikisk lag om verkställighet, nedan kallad EO) i ett mål. mellan å ena sidan företagarna Norbert Reitbauer, Dolinschek GmbH, B.T.S. Trendfloor Raumausstattungs-GmbH, Elektrounternehmen K. Maschke GmbH, Klaus Egger, Architekt DI Klaus Egger Ziviltechniker GmbH (nedan kallade sökandena) och å andra sidan Dr Enrico Casamassima (advokat, nedan kallad svaranden), angående fördelning av medel som influtit vid en av domstol beslutad försäljning av en fastighet på auktion. Sökandena har gjort gällande att deras anspråk på medel som influtit vid försäljningen har företräde framför svarandens anspråk och att den österrikiska domstolen är behörig enligt den omarbetade Bryssel I-förordningen.

4. Även om den hänskjutande domstolen har ställt frågor om tolkningen av artikel 24 led 1 och led 5 i den omarbetade Bryssel I-förordningen har jag kommit fram till att det i stället är artikel 7 i den förordningen som kan utgöra den rättsliga grunden för den hänskjutande domstolens behörighet i detta mål.

I. Tillämpliga bestämmelser

A. Unionsrätt

1. Den omarbetade Bryssel I-förordningen

5. Kapitel II i denna förordning har rubriken ”Domstols behörighet” och innehåller i synnerhet ett avsnitt 1 (”Allmänna bestämmelser”) och ett avsnitt 2 (”Särskilda behörighetsbestämmelser”). Artikel 4.1 som återfinns i avsnitt 1 föreskriver att ”[o]m inte annat föreskrivs i denna förordning, ska talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den medlemsstaten, oberoende av i vilken stat han eller hon har medborgarskap”.

6. Artikel 7 led 1 a som återfinns i avsnitt 2 i samma förordning anger att ”[t]alan mot en person som har hemvist i en medlemsstat får väckas i en annan medlemsstat … [o]m talan avser avtal, vid domstolen för uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser”.

7. Artikel 24 led 1 och led 5 föreskriver följande: ”Följande domstolar i en medlemsstat ska, oberoende av var parterna har hemvist, ha exklusiv behörighet: 1. Om talan avser sakrätt i fast egendom eller nyttjanderätt till fast egendom, domstolarna i den medlemsstat där egendomen är belägen. … 5. Om talan avser verkställighet av domar, domstolarna i den medlemsstat där domen har verkställts eller ska verkställas.”

B. Österrikisk rätt

8. I ett invändningsförfarande enligt 232 § EO ska fördelningen av medel som influtit vid en exekutiv auktion av fast egendom bli föremål för behandling i ett muntligt förfarande. I detta syfte ska borgenärerna anmäla sina anspråk på hur influtna medel ska fördelas och inkomma med styrkande handlingar. Under sammanträdet prövas anspråkens riktighet och deras rangordning. Borgenärerna och gäldenären kan invända mot att anspråk godtas. Invändningen kan avse grunden för anspråket, i vissa fall förfallodagen för hela kravet eller del därav, sakrättsligt skydd i den fasta egendomen och rangordningen i fastighetsregistret, i synnerhet också giltigheten av den förvärvade panträtten.

9. Såvitt det är relevant här föreskriver Anfechtungsordnung (österrikisk lag om actio pauliana, nedan kallad AnfO) att borgenären har rätt att väcka en actio pauliana om verkställighetsförfarandet med avseende på gäldenärens tillgångar inte täcker eller skulle täcka borgenärens fordran fullt ut och en actio pauliana möjliggör full betalning. En actio pauliana kan grunda sig på bedrägligt uppsåt eller undanskaffande av tillgångar inbegripet förfoganden utan vederlag. Om gäldenären företar en rättshandling i avsikt att den ska medföra en nackdel för borgenärerna och den andra avtalsparten är medveten om denna avsikt är fristen för att angripa denna rättshandling 10 år och i alla andra fall 2 år. Den omständigheten att den omtvistade handlingen har tillkommit genom en exekutionstitel eller verkställighet utgör inget hinder för en återvinningstalan.

II. Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna

10. I detta mål ställs frågan till domstolen huruvida ett rättsligt förfarande som enligt EO benämns ”invändningsförfarande” omfattas av tillämpningsområdet för artikel 24 led 5 i den omarbetade Bryssel I-förordningen när detta förfarande rör en tvist mellan konkurrerande borgenärer om fördelningen av influtna medel vid en av domstol beslutad försäljning av en fastighet på auktion.

11. Närmare bestämt ställer den hänskjutande domstolen frågan i ett sammanhang i vilket det i ”invändningsförfarandet” påstås att borgenären A:s fordran (svaranden Enrico Casamassima) som grundas på ett låneavtal med en panträtt som säkerhet och som konkurrerar med borgenärerna B:s motfordran (sökandena Reitbauer med flera) är ogiltig på grund av (rättsstridigt) gynnande av borgenären A. Denna invändning motsvarar vad som enligt österrikisk rätt benämns actio pauliana (Anfechtungsklage).

12. För det fall svaret på den första frågan är nekande undrar den hänskjutande domstolen huruvida samma invändningsförfarande omfattas av artikel 24 led 1 i den omarbetade Bryssel I-förordningen.

13. Med ledning av vad som anges i beslutet om hänskjutande kan de faktiska omständigheterna sammanfattas på följande sätt.

14. Svaranden och Isabel C. (nedan kallad gäldenären) är bosatta i Rom, Italien och levde tillsammans åtminstone till våren 2014. År 2010 köpte de en fastighet i Villach, Österrike, och gäldenären registrerades i fastighetsregistret som ensam ägare. Av beslutet om hänskjutande framgår utan angivande av närmare uppgifter att avtal om omfattande renoveringsarbeten avseende fastigheten ingicks mellan gäldenären och sökandena. Svaranden ”deltog” i dessa avtal.

15. Då kostnaderna för renoveringsarbetena kraftigt översteg vad som ursprungligen budgeterats upphörde betalningarna till sökandena. Från år 2013 och framåt inledde därför sökandena domstolsprocesser i Österrike mot gäldenären. Den första domen till sökandens fördel meddelades tidigt år 2014. Den följdes av andra. Gäldenären överklagade dessa domar.

16. Den 7 maj 2014 vidgick gäldenären vid en domstol i Rom att hon var skyldig att erlägga ett belopp om 349772,95 euro ( 5 ) relaterat till ett låneavtal till svaranden. Gäldenären åtog sig att, i enlighet med en förlikning som ingåtts vid domstolen, betala detta belopp till svaranden inom fem år. Dessutom åtog sig gäldenären att registrera en inteckning i fastigheten i Villach (Österrike) för att säkerställa svarandens fordran.

17. Den 13 juni 2014 upprättades (ytterligare) ett bevis för skulden och panträtten enligt österrikisk rätt i Wien inför en österrikisk notarie som säkerhet för den ovannämnda uppgörelsen (panträtt 1). Med stöd av detta bevis etablerades panträtt i fastigheten i Villach den 18 juni 2014.

18. Domarna till sökandenas fördel blev inte verkställbara förrän efter denna tidpunkt. Den säkerhet som tillkom sökandena i gäldenärens fastighet på grund av verkställighetsförfarande (panträtt 2) gäller därför efter den avtalade panträtt 1 till förmån för svaranden.

19. Den 3 september 2015 bekräftade domstolen i Rom att förlikningen inför domstolen av den 7 maj 2014 utgjorde en europeisk exekutionstitel. ( 6 )

20. I syfte att realisera panten begärde svaranden i februari 2016 i en ansökan riktad mot gäldenären att den hänskjutande domstolen (Bezirksgericht Villach) skulle förordna om exekutiv försäljning av fastigheten i Villach. Den såldes under hösten 2016 på auktion för 280000 euro. Rangordningen mellan inskrivningarna i fastighetsregistret visar att influtna medel nästan helt skulle tillfalla svaranden på grund av panträtt 1 (som registrerats enligt österrikisk rätt i juni 2014).

21. I syfte att förhindra detta väckte sökandena en actio pauliana (Anfechtungsklage) i juni 2016 vid Landesgericht Klagenfurt (regiondomstol, Klagenfurt, Österrike) mot svaranden och gäldenären. Talan avvisades av den domstolen ”på grund av bristande internationell behörighet med hänsyn till [gäldenärens och svarandens] hemvist” utanför Österrike. Detta beslut vann laga kraft i juli 2017.

22. Sökandena framförde samtidigt en invändning vid den hänskjutande domstolen (Bezirksgericht Villach (distriktsdomtol i Villach)) vid förhandlingen den 10 maj 2017 avseende fördelningen av medel som influtit vid den exekutiva försäljningen och inledde sedan ett invändningsförfarande enligt EO mot svaranden.

23. I detta invändningsförfarande yrkar sökandena att rätten ska fastställa att beslutet varigenom svaranden tilldelades 279980,43 euro inte var rättsligt giltigt eftersom i) gäldenären hade ett skadeståndskrav på svaranden ( 7 ) med minst samma belopp som kravet grundat på låneavtalet med den följden att någon fordran inte längre förelåg (de påstår att gäldenären bekräftat att svaranden gjort beställningar av sökandena utan hennes kännedom och samtycke) och ii) beviset för skulden och panträtten från juni 2014 endast var en formalitet i syfte att förekomma och hindra sökandena från att inleda ett verkställighetsförfarande avseende fastigheten.

24. Svaranden har invänt att domstolen saknar behörighet i invändningsförfarandet. Sökandena har gjort gällande att den hänskjutande domstolen är behörig enligt artikel 24 i den omarbetade Bryssel I-förordningen.

25. Det är mot denna bakgrund som Bezirksgericht, Villach (distriktsdomstol i Villach) beslutade att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande: ”1. Ska artikel 24 led 5 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (2012 års Bryssel I-förordning) tolkas på så sätt att invändningstalan enligt 232 § [EO] vid oenighet om köpeskillingsfördelningen i samband med exekutiv auktion omfattas av tillämpningsområdet för den bestämmelsen, och gäller detta även när en pantborgenärs talan mot en annan pantborgenär a) grundar sig på invändningen att denne inte längre har någon panträttsligt säkerställd lånefordran till följd av att gäldenären har en motfordran i form av skadestånd, och b) dessutom – i likhet med en actio pauliana (Anfechtungsklage) – grundas på invändningen att grunden för panträtten till denna lånefordran inte längre föreligger till följd av borgenärsgynnande? 2. Om fråga 1 besvaras nekande: Ska artikel 24 led 1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område tolkas på så sätt att invändningstalan enligt 232 § [EO] vid oenighet om köpeskillingsfördelningen i samband med en exekutiv auktion omfattas av tillämpningsområdet för den bestämmelsen, och gäller detta även när en pantborgenärs talan mot en annan pantborgenär a) grundar sig på invändningen att denne inte längre har någon panträttsligt säkerställd lånefordran till följd av att gäldenären har en motfordran i form av skadestånd och b) dessutom – i likhet med en actio pauliana – grundar sig på invändningen att grunden för panträtten till denna lånefordran inte längre föreligger till följd av borgenärsgynnande?”

26. Skriftliga yttranden har getts in till domstolen av sökandena, svaranden, den portugisiska regeringen, den schweiziska regeringen och Europeiska kommissionen. Vid förhandlingen den 16 januari 2019 yttrade sig dessa parter muntligen med undantag för de båda regeringarna.

III. Bedömning

A. Sammanfattning av parternas ståndpunkter

27. Sökandena har i huvudsak påstått att det är möjligt att åberopa behörighet för förfaranden som avser verkställighet av domar enligt artikel 24 led 5 i den omarbetade Bryssel I-förordningen eller om så inte är fallet enligt artikel 24 led 1 i den förordningen bland annat då invändningsförfarandet har en direkt anknytning till verkställighetsförfarandet.

28. Svaranden har i huvudsak gjort gällande att artikel 24 led 5 i den förordningen inte är tillämplig på ifrågavarande talan. Han anser att talan inte har en direkt anknytning till allmänna verkställighetsåtgärder utan eftersträvar en materiell prövning av den panträtt som upplåtits till svarandens förmån. Talan är till sin natur likvärdig med en actio pauliana och domstolen har redan avgjort att denna behörighet inte är tillämplig på en actio pauliana. ( 8 ) Detta måste därför också gälla om en sådan talan sker genom en invändning mot fördelningen och åtföljande invändningsförfarande. Dessutom är inte artikel 24 led 1 i den omarbetade Bryssel I-förordningen tillämplig då anknytningen till fastighetens belägenhet saknas (invändningsförfarandet inleddes först efter det att domstolen hade sålt den fasta egendomen på auktion).

29. Den portugisiska regeringen och kommissionen har i huvudsak gjort gällande att det följer av dom av den 4 juli 1985, AS Autoteile (220/84, EU:C:1985:302), dom av den 10 januari 1990, Reichert och Kockler ((Reichert I)C‑115/88, EU:C:1990:3) och dom av den 16 november 2016, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881) att tillämpningsområdet för artikel 24 led 1 och led 5 i den omarbetade Bryssel I-förordningen inte omfattar det invändningsförfarande som här är i fråga.

30. Den schweiziska regeringen har i huvudsak gjort gällande att invändningsförfarandet är en del av ramverket kring verkställighetsförfaranden och således omfattas av tillämpningsområdet för artikel 24 led 5 i den omarbetade Bryssel I-förordningen. Om denna talan också skulle anses vara en actio pauliana, ska frågan om behörighet behandlas för sig. Vid jakande svar på den första frågan anser denna regering att den andra frågan saknar betydelse.

B. Bedömning

1. Inledande synpunkter

31. Svaranden har i sina yttranden föreslagit att domstolen besvarar ytterligare en tolkningsfråga. Denna begäran kan inte efterkommas då den nationella domstolen ensam är behörig att fastställa och bedöma de faktiska omständigheterna i den anhängiga tvisten samt att tolka och tillämpa nationell rätt. ( 9 ) Parterna får inte ändra de frågor som ställs av den hänskjutande domstolen till EU-domstolen ( 10 ) och domstolen får inte pröva andra tolkningsfrågor som parterna ställt i det nationella målet. ( 11 ) Medan dessa parter har rätt att föreslå tolkningsfrågor för den hänskjutande domstolen är denna inte bunden av dessa förslag när den begär förhandsavgörade av EU-domstolen.

32. Vidare förefaller det föreligga viss oenighet mellan parterna beträffande vad som utgör den relevanta omtvistade panträtten i det nationella målet. Vid förhandlingen föreföll parterna anse att det antingen var uppgörelsen i Italien mellan svaranden och gäldenären eller den handling som upprättades inför den österrikiska notarien med avseende på den uppgörelsen. Det framgår emellertid klart av beslutet om hänskjutande att det var det panträttsbevis som upprättades i Wien inför den österrikiska notarien mellan svaranden och gäldenären som låg till grund för panträtten i fastigheten i Villach. Denna panträtt etablerades den 18 juni 2014. Domarna till förmån för sökandena blev inte verkställbara förrän efter denna tidpunkt. Förlikningen inför domstol av den 7 maj 2014 bekräftades som en europeisk exekutionstitel den 3 september 2015, det vill säga ett år efter tillkomsten av panträtten i fastigheten.

33. Den hänskjutande domstolen ber EU-domstolen att i huvudsak pröva huruvida reglerna om exklusiv behörighet i artikel 24 led 1 och led 5 i den omarbetade Bryssel I-förordningen med avseende på ”invändningsförfarandet” ska bedömas på grundval av förfarandets funktion i dess helhet eller på grundval av de faktiska och särskilda framställda invändningarna.

34. Som jag kommer att förklara i min bedömning nedan är inte artikel 24 led 1 och led 5 i den förordningen tillämpliga i förevarande mål. Jag har emellertid kommit till slutsatsen att det faktiskt är artikel 7 led 1 i samma förordning som kan utgöra grund för behörighet för den hänskjutande domstolen i detta fall.

2. Första tolkningsfrågan (artikel 24 led 5 i den omarbetade Bryssel I-förordningen)

35. Att betrakta invändningsförfarandet i dess helhet som ett förfarande avseende verkställighet av domar anser jag (i likhet med kommissionen) inte skulle vara förenligt med förhållandet att den exklusiva behörigheten som föreskrivs i artikel 24 led 5 i den omarbetade Bryssel I-förordningen utgör ett undantag och att utformningen av detta förfarande kan variera avsevärt och innefatta väldigt olika yrkanden.

36. Detta beror inte minst på att denna bestämmelse inte ska ges en vidare tolkning än som krävs av dess syfte (dom av den 26 mars 1992, Reichert/Dresdner Bank (Reichert II), C‑261/90, EU:C:1992:149, punkt 25).

37. Det är riktigt att talan i det nationella målet förs i samband med fördelning av medel som influtit vid en av domstol beslutad auktion och sökandenas önskan är att erhålla fullgörelse av sina krav från de medel som influtit vid den auktionen. Detta innebär emellertid inte att det föreligger en automatisk nära anknytning till ”begagnande av tvångsmedel, utmätning eller handräckning avseende lös eller fast egendom för att säkerställa effektivt genomförande av domar och officiella handlingar” vilket krävs enligt dom av den 26 mars 1992, Reichert/Dresdner Bank (Reichert II), C‑261/90, EU:C:1992:149, punkterna 26 och 27, och enligt Jenard-rapporten. ( 12 )

38. Vid bestämmande av en sådan nära anknytning (och exklusiv behörighet) är det därför nödvändigt att pröva varje yrkande för sig. Tesen som på ett allmänt och abstrakt sätt stödjer sig på typen av talan i förevarande mål måste avfärdas, eftersom detta är det enda som gör det möjligt att beakta andemeningen och syftet med detta undantag.

a) Sökandenas första invändning

39. Sökandena har påstått att fordringen grundad på låneavtalet som säkerställts med panträtt inte längre förelåg på grund av gäldenärens motfordran på skadestånd mot svaranden. Materiell prövning av denna invändning skulle emellertid medföra att den hänskjutande domstolen avsevärt avviker från de frågor som rör genomförandet av den av domstol beslutade auktionen som sådan.

40. En sådan situation skulle vara jämförbar med den som prövades i målet AS Autoteile ( 13 ) där domstolen underkände möjligheten för en part att, i en ansökan om att hindra verkställighet som gjorts till domstolarna i den konventionsstat i vilken verkställighet skulle ske, yrka kvittning med en fordran, som domstolarna i den staten inte skulle ha behörighet att pröva om självständig talan fördes mot den fordran beträffande vilken verkställighet begärdes. Domstolen åberopade konventionens systematik ( 14 ) och att dess artikel 16 är ett undantag och förklarade att talan i fråga stred mot behörighetsfördelningen mellan domstolen för svarandens hemvist och domstolen för platsen för verkställighet.

41. Denna situation är jämförbar med situationen i detta mål där fordran på ersättning åberopas mot en fordran som ska verkställas och där den domstol där verkställighet söks skulle sakna internationell behörighet om detta motkrav framställdes självständigt (med andra ord om den blev föremål för en självständig talan).

42. Att utsträcka internationell exklusiv behörighet till ett sådant fall som rör fordringar eller rättigheter av skadeståndsrättslig natur som vid första anblicken är självständiga i förhållande till begäran om verkställighet skulle vara att gå utöver vad som krävs enligt syftet med bestämmelsen i fråga.

43. Den första invändningen motiverar därför inte exklusiv behörighet för den hänskjutande domstolen enligt artikel 24 led 5 i den omarbetade Bryssel I-förordningen.

b) Sökandenas andra invändning

44. Denna invändning rör den inför notarie upprättade handlingen av den 13 juni 2014. I detta sammanhang förefaller sökandena ifrågasätta den handling som låg till grund för den av domstol beslutade auktionen men ifrågasätter inte själva det sätt varpå de verkställande myndigheterna genomförde verkställigheten. Det är därför möjligt att dra paralleller med dom av den 26 mars 1992, Reichert/Dresdner Bank (Reichert II), C‑261/90, EU:C:1992:149.

45. Domstolen förklarade i punkt 28 i den domen att visserligen avser en talan som actio pauliana enligt fransk rätt att skydda borgenärernas intressen men den ”avser inte att åstadkomma ett beslut i ett förfarande i anslutning till begagnande av tvångsmedel, utmätning eller handräckning avseende lös eller fast egendom för att säkerställa effektivt genomförande av domar och officiella handlingar och omfattas därför inte av tillämpningsområdet för artikel 16.5 i konventionen”.

46. Med hänsyn till föregående överväganden ska artikel 24 led 5 i den omarbetade Bryssel I-förordningen (som väsentligen motsvarar artikel 16.5 i konventionen) tolkas så att invändningsförfarandet enligt 232 § EO inte som sådant omfattas av tillämpningsområdet för artikel 24 led 5. I stället ska varje invändning prövas för sig. Invändningar mot giltigheten av en fordran som ligger till grund för en domstols beslut om exekutiv försäljning och mot giltigheten av upplåtelse av panträtt för den fordringen enligt ett låneavtal saknar tillräckligt nära anknytning till verkställighetsförfaranden (den hänskjutande domstolen anger själv i beslutet om hänskjutande i punkt 45 att detta kan vara fallet) och kan inte motivera exklusiv behörighet enligt artikel 24 led 5.

3. Den andra tolkningsfrågan (artikel 24 led 1 i den omarbetade Bryssel I-förordningen)

47. Om den första frågan ska besvaras nekande vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida exklusiv behörighet kan grunda sig på artikel 24 led 1.

48. Jag håller med kommissionen om att samma skäl med nödvändighet är tillämpliga på den andra tolkningsfrågan mot bakgrund av att den exklusiva behörigheten enligt artikel 24 led 1 också utgör ett undantag från den allmänna principen.

49. Den strikta tolkningen, enligt vilken det framhålls att det är fråga om ett undantag, har nyligen upprepats i dom av den 16 november 2016, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, punkterna 27–34) där domstolen i huvudsak förklarade att i en situation där talan i det nationella målet innehåller flera yrkanden ska dess beskaffenhet bedömas utifrån respektive yrkande och inte grundas på typen av talan i allmänhet.

50. Därför ska prövningen enligt artikel 24 led 1 i den omarbetade Bryssel I-förordningen i linje med de argument som anförts i bedömningen av den första tolkningsfrågan (som är i huvudsak överförbara här) grundas på varje invändning för sig.

51. Jag hänvisar igen till den ovannämnda domen i målet Schmidt (punkt 34) att ”det inte är tillräckligt att talan berör en sakrätt i fast egendom eller har ett samband med en fastighet för att domstolen i den medlemsstat där fastigheten är belägen ska vara behörig”.

52. Sökandena eftersträvar att erhålla en dom på att medel som influtit vid den av domstol beslutade auktionen inte (helt) ska tillfalla svaranden. Enligt den hänskjutande domstolen ”är huvudfrågan huruvida och i vilken omfattning som svaranden-borgenären ska få ta del av fördelningen”. I detta avseende grundar sig talan på två invändningar: i) att den underliggande fordringen som följer av låneavtalet inte längre var gällande och ii) att den underliggande panträtten för den fordringen enligt låneavtalet tillkom i bedrägligt syfte.

a) Sökandenas första invändning

53. Det framgår av punkten ovan att den första invändningen saknar sakrättslig karaktär i förevarande mål då tvisten gäller rättigheterna mellan gäldenären och svaranden. Dessa rättigheter utgjorde grunden för upplåtelsen av panträtten i fråga till förmån för svaranden och för den verkställighet som följde därpå.

54. Det är riktigt att förekomsten av fordringen och den underliggande rättigheten utgjorde grunden för upplåtelsen av den sakrättsliga panträtten och efterföljande verkställighetsförfaranden. Som kommissionen emellertid framhållit är sakrätten varken huvudsyfte med denna talan eller tvisteföremålet i förfarandet. Särskild bedömning av omständigheterna krävs inte för att avgöra huruvida borgenärens krav mot gäldenären inte längre föreligger. Inte heller erfordras tillämpning av regler och bruk på orten där fastigheten är belägen (vilket är den enda omständighet som skulle motivera exklusiv behörighet). Prövningen av den första invändningen har endast en automatisk inverkan på den sakrättsliga panträtten och verkställighetsförfarandet men den utgör inte huvudmotivet för talan.

b) Sökandenas andra invändning

55. Sökandena ifrågasätter giltigheten av upplåtelsen av panträtt 1 till förmån för svaranden. Det framgår av begäran om förhandsavgörande att denna invändning ska anses vara en actio pauliana. I detta avseende måste med nödvändighet dras en parallell med dom av den 10 januari 1990, Reichert och Kockler ((Reichert I), C‑115/88, EU:C:1990:3, punkt 12).

56. Där förklarade domstolen att den franska ”action paulienne vilar på borgenärens personliga fordran mot gäldenären och avser skydda den säkerhet som han kan ha i gäldenärens egendom. Om talan blir framgångsrik kan den transaktion som gäldenären har vidtagit varigenom gäldenären genomfört en disposition i bedrägligt syfte gentemot borgenärens rättigheter inte göras gällande i förhållande till enbart borgenären”.

57. Sökandena har påstått att upplåtelsen av panträtten för fordringen i fråga gjordes i bedrägligt syfte för att hålla fastigheten i fråga utom räckhåll.

58. En prövning av frågan huruvida villkoren för en actio pauliana är uppfyllda förutsätter emellertid inte en bedömning som är strikt knuten till fastigheten i Villach, vilket i sig skulle motivera exklusiv behörighet (dom av den 16 november 2016, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881)).

59. Även om talan har viss anknytning till den fastigheten och därtill knutna rättigheter på grund av utmätning är dessa anknytningspunkter inte tillräckligt starka för att grunda exklusiv behörighet enligt artikel 24 led 1 i den omarbetade Bryssel I-förordningen.

60. Därför är inte den bestämmelsen tillämplig på en tvist som den som föreligger i det nationella målet.

61. Med detta konstaterande anser jag att det är nödvändigt att domstolen också prövar den eventuella tillämpligheten i förevarande mål av artikel 7 led 1 i den omarbetade Bryssel I-förordningen ( 15 ) (som rör talan om avtal) för att ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar för att lösa den tvist den har att avgöra.

4. Artikel 7 led 1 i den omarbetade Bryssel I-förordningen

62. Det är sant att den hänskjutande domstolen inte uttryckligen begär förhandsavgörande av domstolen beträffande andra behörighetsbestämmelser som anges i den förordningen.

63. Men ”[d]en omständigheten att en nationell domstol formellt sett har formulerat sin begäran om förhandsavgörande med hänvisning till vissa unionsbestämmelser utgör inte hinder för att EU-domstolen tillhandahåller den domstolen alla tolkningsdata som kan vara användbara vid avgörandet av det nationella målet, oberoende av om det har hänvisats därtill i frågorna eller inte. Det ankommer därvid på EU-domstolen att från samtliga de uppgifter som den nationella domstolen har tillhandahållit, särskilt skälen för begäran om förhandsavgörande, ta fram de uppgifter av unionsrättslig karaktär som den, med hänsyn till tvisteföremålet, måste tolka”. ( 16 )

64. Mot bakgrund av det faktum att domstolen, i synnerhet i målen Reichert I och Reichert II, ( 17 ) förklarade att actio pauliana varken omfattas av tillämpningsområdet för artikel 16.1 i konventionen (som väsentligen motsvarar artikel 24 led 1 i den omarbetade Bryssel I-förordningen) eller för artiklarna 5.3, 16.5 (nu i huvudsak artikel 24 led 5 i den ovannämnda förordningen) och artikel 24 i konventionen, krävs det antingen att man bekräftar att principen actor sequitur forum rei inte tolererar något undantag i mål rörande actio pauliana annars är det enda alternativa forumet forum contractus i artikel 5.1 i Brysselkonventionen ( 18 ) (nu artikel 7 led 1 i den omarbetade Bryssel I-förordningen). Det följer av systematiken i den förordningen att, om dess artikel 24 (exklusiv behörighet) inte är tillämplig, dess artikel 7 (särskild behörighet) kan tillämpas.

65. Jag anser att det andra alternativet är det rätta.

66. Denna ståndpunkt har till exempel redan intagits av nationella högsta domstolar (som den italienska Corte di cassazione som tillät en part (Corkran) att angripa det avtal genom vilket hennes gäldenär och före detta make hade sålt en fastighet i Italien till ett bolag bildat på British Virgin Islands). ( 19 )

67. Under handläggningen av detta mål vid domstolen och före förhandlingen i förevarande mål är det av vikt att påpeka att EU-domstolen tillämpade detta synsätt i domen i målet Feniks ( 20 ) som rörde en actio pauliana.

68. I domen i målet Feniks förklarade domstolen att när en actio pauliana avser en fordran som har sin grund i ett avtal kan innehavaren av denna fordran föra denna talan vid domstolarna ”för uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser”. Om så inte vore fallet, skulle borgenären vara tvungen att väcka talan vid den domstol där svaranden har sin hemvist trots att denna domstol helt kan sakna samband med den plats där gäldenären ska uppfylla sina förpliktelser gentemot borgenären. I detta fall hade borgenären väckt talan för att skydda sina intressen vid uppfyllandet av de förpliktelser som följer av byggavtalet varav följer att ”uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser” enligt det avtalet är den ort där de arbeten som avtalet avser har utförts. Domstolen ansåg att en sådan slutsats är förenlig med syftet att behörighetsregler ska vara förutsebara, och detta särskilt som en näringsidkare som ingått ett avtal om köp av fast egendom rimligen kan förvänta sig att, i en situation då borgenären i förhållande till motparten i detta avtal hävdar att detta avtal på ett orättfärdigt sätt hindrar denna motpart från att uppfylla sina skyldigheter mot denna borgenär, talan kommer att väckas mot densamme vid en domstol i den medlemsstat där dessa skyldigheter ska uppfyllas.

69. Frasen ”talan avser avtal” ska inte uppfattas som en hänvisning till hur rättsförhållandet i fråga klassificeras i den tillämpliga nationella rätten (dom av den 17 juni 1992, Handte, C‑26/91, EU:C:1992:268, punkt 10). Generellt sett ska inte formuleringen av artikel 7 led 1 i den förordningen överskattas i detta avseende då de olika språkversionerna ibland är vidare (en matière contractuelle på franska, in materia contrattuale på italienska, matters relating to a contract på engelska), ibland snävare (verbintenissen uit overeenkomst på nederländska) och ibland hamnar någonstans mittemellan (wenn ein Vertrag oder Ansprüche aus einem Vertrag den Gegenstand des Verfahrens bilden på tyska). ( 21 )

70. I förevarande mål utförde sökandena renoveringsarbeten på fastigheten i Villach, som ägdes av gäldenären, enligt ett avtal (flera avtal) som ingåtts med henne. Gäldenären underlät därefter att betala för (samtliga) arbeten.

71. Eftersom det föreligger avtalsförhållanden mellan sökandena och gäldenären – avtal avseende renoveringsarbeten på fastigheten (och eventuellt också mellan gäldenären och svaranden – se, till exempel, upplåtelsen av panträtten i fastighetsregistret) kan sökandena åberopa artikel 7 led 1 a i den omarbetade Bryssel I-förordningen för att väcka talan vid domstolarna för ”uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser”, det vill säga i Österrike där renoveringsarbetena utfördes.

72. Det är möjligt att dra följande slutsatser av domen Feniks för att en actio pauliana ska grunda avtalsenlig behörighet.

73. För det första är det nödvändigt att det föreligger ett trepartsförhållande mellan sökandena och svaranden. Samtliga är borgenärer till gäldenären: det föreligger i princip ett avtalsförhållande mellan sökandena och gäldenären men inte mellan borgenärerna (mellan sökandena och svaranden).

74. För det andra föreligger det krav mellan sökandena och svaranden som följer av en underlåtenhet att fullgöra skyldigheter som gäldenären åtagit sig gentemot sökandena. Som domstolen förklarade i domen Feniks, punkt 42, ”både Feniks panträtt i gäldenärens tillgångar och talan om ogiltigförklaring av köpeavtalet mellan Feniks och tredje man har sin grund i skyldigheter som Coliseum frivilligt åtagit sig gentemot Feniks genom att ingå avtalet om nämnda byggnadsarbeten” (min kursivering).

75. För det tredje har gäldenären överfört sina tillgångar till tredje man, i detta fall svaranden. Detta leder till förlust/skada för sökandena som härleder sina rättigheter från avtalet som ingåtts med gäldenären.

76. Det är fråga om skyldigheter som har sin grund i avtal när (för att citera punkt 44 i domen Feniks) ”actio pauliana … väcks på grundval av fordringar som har sin grund i skyldigheter enligt avtal”.

77. Domen Feniks kräver inte (åtminstone inte uttryckligen) att svaranden har kännedom om det första avtalet, inte heller krävs det bedrägligt uppsåt. I förevarande mål hade tredje man förvisso kännedom och det förelåg kanske också bedrägligt uppsåt ( 22 ) med hänsyn till de personliga och organisatoriska banden mellan gäldenären och tredje man (svaranden). Samtidigt kan det dock, även om den information som är tillgänglig för domstolen i detta avseende är begränsad, påpekas att åtminstone vid första anblicken tidpunkten för upplåtelsen av panträtten mellan gäldenären och svaranden kan föranleda vissa tvivel i fråga om handlingens äkthet då huvudsyftet (och den valda tidpunkten som inte förefaller vara en slump) verkar ha varit att inte behöva betala borgenärernas fordringar. Såsom sökandena framhöll vid förhandlingen var det fråga om en kedja av händelser. Först hade en av borgenärerna framfört ett krav och det förelåg redan ett beslut om verkställighet avseende fastigheten i Villach (som i det skedet visserligen hade avslagits). Det var först då som panträtten i fråga uppläts. I vart fall är det tydligt att svaranden hade kännedom om det ovanstående och om gäldenärens avtalsförpliktelser innan panträtten uppläts.

78. Det följer av föregående överväganden att lösningen i domen Feniks kan överföras på förevarande mål.

79. Detta ankommer i sista hand på den hänskjutande domstolen att pröva och bevisbördan avseende de faktiska omständigheterna till grund för behörighet enligt artikel 7 i den omarbetade Bryssel I-förordningen ligger i allmänhet på sökanden ( 23 ) (det vill säga på den part som gör gällande den särskilda behörigheten enligt denna artikel 7). Vid den muntliga förhandlingen kunde parterna ta ställning till domen Feniks och i synnerhet sökandena ansåg att den stöder deras ståndpunkt att den hänskjutande domstolen har exklusiv behörighet.

80. Såsom kommissionen helt riktigt påpekade vid förhandlingen förefaller trepartsförhållandet vara jämförbart i båda målen. Det är möjligt att dra slutsatsen att svaranden kände till att gäldenären inte hade fullgjort sina avtalsförpliktelser gentemot sökandena. Det förefaller faktiskt på grund av handlingarna i målet vid domstolen som om det var svaranden själv som beställde arbetena och ansvarade för övervakningen därav och att svaranden alltid, i mål som pågått sedan 2013 (det vill säga även före upplåtelsen av panträtten under 2014), agerat som vittne för gäldenären.

81. Svaranden uppgav vid förhandlingen att det fanns ett ramavtal mellan arkitekten (Klaus Egger, som är en av sökandena i detta mål) och gäldenären: den förstnämnde i egenskap av arkitekt men också generalentreprenör (som innebär att olika avtal ingicks med andra bolag under dennes ledning). Dessa olika bolag agerade mot gäldenären på grund av obetalda räkningar. Vad beträffar svaranden tillhandahöll han medlen för förvärv av fastigheten och för renoveringsarbetena ”och agerade delvis som den som var ansvarig och undertecknade avtalen”.

82. Två av huvudmålen med den omarbetade Bryssel I-förordningen är att dels stärka det rättsliga skyddet av personer som har hemvist i Europeiska unionen genom att göra det möjligt för dem att lätt få tillgång till de domstolar vid vilka de väljer att väcka talan, dels göra det möjligt för svarande att på ett rimligt sätt förutse vid vilka domstolar talan kommer att väckas mot dem. ( 24 )

83. Medan jag håller med om att man ska undvika en situation i vilken svaranden blir stämd vid en domstol som han inte rimligtvis kunde ha förutsett (skäl 16 i den omarbetade Bryssel I-förordningen, se punkt 96 i detta förslag) är detta klart inte fallet här.

84. Mot bakgrund av det faktum att i domen Feniks behörigheten i avtalsfrågor i tvister med en tredje part utsträcktes till en actio pauliana trots att det inte förelåg något avtalsförhållande mellan sökanden och svaranden bör tredje mans kännedom utgöra en begränsande faktor. Såsom i förevarande mål krävs det att den tredje parten känner till att rättshandlingen binder svaranden till gäldenären och att detta kränker avtalade rättigheter för en annan borgenär till gäldenären (sökandena).

85. Det framgår av beslutet om hänskjutande att ”[m]ed den andra invändningen i förevarande talan utövar kärandena [sin rätt att rikta invändningar] mot svaranden inom ramen för en fördelning som genomförs inom exekutionsförfarandet” (det vill säga en actio pauliana). Detta är helt jämförbart med den actio pauliana som var i fråga i målet Feniks.

86. Behörighet för domstol när talan avser avtal gäller därför och den hänskjutande domstolen är behörig.

87. Emellertid består sökandenas första invändning i ett bestridande av fordringen som ligger till grund för panträtten. Beslutet om hänskjutande nämner ett krav från gäldenären avseende skada och därför på ersättning men det anger inte tydligt om denna invändning också kan anses vara en actio pauliana enligt nationell rätt.

88. Jag anser att det framgår av domen Feniks att detta inte i sig är avgörande. Jag håller med kommissionen om att man, mot bakgrund av att domen Feniks avgör villkoren för behörighet i fråga om avtal i samband med en actio pauliana som grundas på ett avtal, inte behöver ange de närmare villkoren för en actio pauliana enligt nationell rätt – inte minst på grund av att dessa villkor med nödvändighet varierar mellan medlemsstaterna.

89. Actio pauliana förekommer i ett stort antal medlemsstaters rättssystem men det föreligger tydliga skillnader mellan de olika systemen. Vissa medlemsstater anser att denna talan är av avtalsenlig natur och andra anser att den inte är av avtalsenlig natur medan denna talan i vissa medlemsstater endast är möjlig i samband med insolvensförfaranden. ( 25 )

90. Därför kan inte behörighet för talan som avser avtal enligt Bryssel I-förordningen bero på den konkreta utformningen av en actio pauliana enligt nationell rätt. Om en actio pauliana har sitt ursprung i verkställigheten av en avtalad skyldighet i ett avtal mellan sökandena och gäldenären blir behörigheten för talan som avser avtal tillämplig på en talan som förs mot en tredje man till vilken gäldenären har överfört sina tillgångar.

91. I punkt 47 i domen Feniks förklarade domstolen att ”[e]n sådan slutsats är förenlig med syftet att behörighetsregler ska vara förutsebara, och detta särskilt som en näringsidkare som ingått ett avtal om köp av fast egendom rimligen kan förvänta sig att, i en situation då borgenären i förhållande till motparten i detta avtal hävdar att detta avtal på ett orättfärdigt sätt hindrar denna motpart från att uppfylla sina skyldigheter mot denna borgenär, stämmas inför en domstol i den medlemsstat där dessa skyldigheter ska uppfyllas”.

92. I detta avseende är svarandens kännedom om förekomsten av avtalet/avtalen i fråga av betydelse.

93. Det bör framhållas att skäl 21 i den omarbetade Bryssel I-förordningen har följande lydelse: ”För att rättskipningen ska fungera väl, är det nödvändigt att minimera möjligheten för samtidiga förfaranden och att se till att oförenliga domar inte meddelas i olika medlemsstater. Det bör finnas klara och effektiva regler för att avgöra frågor om litispendens och mål som har samband med varandra och för att undanröja problem som härrör från nationella skillnader när det gäller att fastställa vid vilken tidpunkt ett mål ska anses vara pågående. Den tidpunkten bör ges en autonom definition i denna förordning.”

94. Om man tillämpar domen Feniks på förevarande mål har den österrikiska hänskjutande domstolen behörighet och vad gäller frågor som fortfarande tydligen är anhängiga vid italiensk domstol (i synnerhet gäldenärens krav på skadestånd gentemot svaranden) är det den italienska domstolen som är behörig i det avseendet. Med andra ord förefaller i viss omfattning samtidiga förfaranden i två olika medlemsstater vara ofrånkomliga i förevarande fall.

95. Förfarandet i Italien rör emellertid parter som inte är identiska med dem som berörs av det nationella målet i Österrike. Därför är det tillräckligt att säga att det inte föreligger ett sådant starkt samband som anges i skäl 21.

96. Till stöd för den lösning som förespråkas ovan erinrar jag om skäl 16 i den omarbetade Bryssel I-förordningen enligt vilket ”[p]rincipen om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig bör kompletteras med alternativa behörighetsgrunder i de fall där det finns en nära anknytning mellan domstolen och tvisteföremålet eller då detta krävs för att underlätta en korrekt rättskipning. Detta kriterium om nära anknytning bör säkerställa ökad rättssäkerhet och förhindra att svaranden kan stämmas i en domstol i en medlemsstat som han eller hon inte rimligen kunde förutse …”.

97. I detta avseende föreligger här följande anknytningspunkter. Fastigheten i fråga är belägen i Österrike, de relevanta arbetena och tjänsterna utfördes i Österrike, fakturorna utfärdades i Österrike, förfarandet för meddelande av beslut om verkställighet ägde rum i Österrike, handlingen i fråga utfärdades av en österrikisk notarie, panträtten registrerades i fastighetsregistret i Österrike och verkställighetsförfarandet äger rum i Österrike.

98. Såsom domstolen faktiskt förklarade i dom av den 19 februari 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, punkt 31) har ”skäl hänförliga till en god rättskipning och ett ändamålsenligt förfarande … motiverat antagandet av behörighetskriteriet i artikel 5.1 i Brysselkonventionen [som motsvarar artikel 7 led 1 i den omarbetade Bryssel I-förordningen] … eftersom domstolen i den ort där förpliktelsen som anges i avtalet, och som talan avser, skall uppfyllas i normala fall är bäst skickad att avgöra tvisten, särskilt med hänsyn till att det innebär en närhet till tvisten och att bevisupptagningen underlättas”.

99. Man ska dessutom också ha i åtanke att artikel 7 i den omarbetade Bryssel I-förordningen söker göra en avvägning av sökandenas och svarandens intressen och uppnå en balans medan om endast artikel 4 i den förordningen var gällande skulle svaranden/gäldenären bli alltför förmånligt behandlad. ( 26 )

100. Om man oflexibelt skulle grunda behörigheten på svarandens hemvist i ett sådant fall som det förevarande kunde det öppna upp för missbruk då det skulle vara möjligt att upplåta panträtter till förmån för fysiska eller juridiska personer i vilken medlemsstat i Europeiska unionen som helst och på det sättet beröva borgenärer deras plats i rangordningen avseende rättigheterna till en fastighet för vilken äganderätten fördes över till utlandet.

101. Slutligen kan det som en sidokommentar vara av intresse att peka på bedömningen av Schutzwürdigkeitsgesichtpunkte som tillämpas av de tyska domstolarna i fall som det förevarande (lösning av lagkonflikter styrs av en föregående utvärdering av den synpunkt som förtjänar den högsta graden av skydd): tillämplig lag väljs genom att välja den lag som reglerar det rättsförhållande som förtjänar det starkaste rättsliga skyddet bland de tre rättsförhållanden inom ramen för actio pauliana för att iaktta principen nemo liberalis nisi liberatus. ( 27 ) I synnerhet betyder detta i materiell rätt att skydda borgenären när avtalet tillkommit på ett konstlat sätt för att beröva honom hans rättigheter eller när rättigheterna för den till vilken överföring skett är mindre schutzwürdig (skyddsvärd) med hänsyn till överföringens vederlagsfria karaktär. I en lagkonflikt kan skydd för de tre subjekt som är inblandade i en actio pauliana uppnås genom att tillämpa den lag som parterna i god tro förväntar sig ska vara tillämplig. ( 28 )

IV. Förslag till avgörande

102. Av dessa skäl föreslår jag att domstolen ger följande svar på tolkningsfrågorna från Bezirksgericht, Villach (distriktdomstol i Villach, Österrike): 1. Artikel 24 led 5 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ska tolkas så att invändningsförfarandet enligt 232 § i den österrikiska lagen om verkställighet inte som sådant omfattas av tillämpningsområdet för artikel 24 led 5. I stället ska varje invändning som sökandena gjort prövas för sig. Invändningar mot giltigheten av en fordran som ligger till grund för en domstols beslut om exekutiv försäljning och mot giltigheten av upplåtelse av panträtt för den fordringen enligt ett låneavtal på grund av gynnande av borgenärer saknar tillräckligt nära anknytning till verkställighetsförfaranden och kan därför inte motivera exklusiv behörighet enligt artikel 24 led 5. 2. Artikel 24 led 1 i förordning nr 1215/2012 ska tolkas så att den inte är tillämplig på en tvist mellan borgenärer avseende fördelning av medel som influtit vid en av domstol beslutad auktion varvid invändningar framställs mot giltigheten av den underliggande fordringen och i likhet med en actio pauliana det påstås att upplåtelsen av panträtten in rem inte är giltig. 3. I en situation som den som föreligger i det nationella målet kan emellertid en actio pauliana som har sin grund i fullgörelsen av en avtalsförpliktelse mellan sökandena och gäldenären omfattas av regeln om internationell behörighet enligt artikel 7 led 1 a i förordning nr 1215/2012.

( 1 ) Originalspråk: engelska.

( 2 ) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1, ”den omarbetade Bryssel I-förordningen”).

( 3 ) Se förslag till avgörande av generaladvokaten Bobek i målet Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:487, punkt 2, som hänvisar till generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomers förslag till avgörande i målet Deko Marty Belgium (C‑339/07, EU:C:2008:575, punkterna 24–26)).

( 4 ) Pretelli, I., Cross-border credit protection against fraudulent transfers of assets: actio pauliana in the conflict of laws, Yearbook of private international law, Vol. XIII/2011 (2012), s. 590. Denna artikel i franska Code civil ersattes år 2016 av artikel 1341-2: ”Le créancier peut aussi agir en son nom personnel pour faire déclarer inopposables à son égard les actes faits par son débiteur en fraude de ses droits, à charge d’établir, s’il s’agit d’un acte à titre onéreux, que le tiers cocontractant avait connaissance de la fraude.”

( 5 ) Svaranden förklarade att detta belopp är resultatet av ett krav och ett motkrav. Gäldenären begärde att svaranden skulle betala 70000 euro till henne för övertidsarbete. I ett förfarande i Italien begärde svaranden att gäldenären skulle betala omkring 380000 euro för köp av fastigheten och för arbetena. Enligt svaranden ägdes fastigheten endast formellt av gäldenären som registrerades som ensam ägare men finansieringen tillhandahölls av svaranden. De två parterna träffade slutligen ett avtal om att svaranden skulle erhålla beloppet avseende fastigheten och skulle betala gäldenären för övertidsarbete (delvis) och det utestående beloppet är lika med 349722,95 euro.

( 6 ) Enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 805/2004 av den 21 april 2004 om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringa (EUT L 143, 2004, s. 15).

( 7 ) Sökandena har påstått att gäldenären den 21 juli 2015 väckte talan vid en civil domstol i Rom med ett yrkande om skadestånd på 517340 euro mot svaranden. Därför ”visar dessa omständigheter att den senares krav som säkerställdes med panträtt inte längre förelåg”.

( 8 ) Dom av den 26 mars 1992, Reichert och Kockler (kallad Reichert II), C‑261/90, EU:C:1992:149.

( 9 ) Dom av den 11 september 2008, Eckelkamp m.fl., C‑11/07, EU:C:2008:489, punkt 32 och där angiven rättspraxis.

( 10 ) Dom av den 6 oktober 2015, T-Mobile Czech Republic och Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, punkt 28 och där angiven rättspraxis).

( 11 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juli 2013, Belgian Electronic Sorting Technology (C‑657/11, EU:C:2013:516, punkt 31) och dom av den 8 juni 2016, Hünnebeck (C‑479/14, EU:C:2016:412, punkt 36 och där angiven rättspraxis).

( 12 ) Report by Mr P. Jenard on the Protocols of 3 June 1971 on the interpretation by the Court of Justice of the Convention of 29 February 1968 on the mutual recognition of companies and legal persons and of the Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters (EGT C 59, 1979, s. 66).

( 13 ) Dom av den 4 juli 1985, 220/84, EU:C:1985:302. I punkt 13 prövade domstolen frågan ”huruvida en part i ett verkställighetsförfarande kan framställa en invändning grundad på en fordran som domstolarna i den konventionsstat där verkställighet ska ske saknar behörighet att pröva om en självständig talan fördes beträffande den fordringen”.

( 14 ) Konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 304, 1978, s. 36).

( 15 ) Jämför dom av den 28 juni 1978, Simmenthal (70/77, EU:C:1978:139, punkt 57).

( 16 ) Dom av den 29 september 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, punkt 43).

( 17 ) Dom av den 10 januari 1990, Reichert och Kockler (C‑115/88, EU:C:1990:3) och dom av den 26 mars 1992, Reichert/Dresdner Bank, C‑261/90, EU:C:1992:149.

( 18 ) Pretelli, I, anfört arbete, s. 603. Se också, för ett liknande resonemang, 13th Report On National Case Law Relating To The Lugano Conventions, av Borrás, A., Neophytou, I., och Pocar, F., Maj 2012. On actio pauliana, se också den ofta anförda Göranson, U., Actio Pauliana outside bankruptcy and the Brussels Convention, Law and Reality, i Essays on National and International Procedural Law in Honour of Voskuil, Dordrecht, 1992, i synnerhet s. 101 och följande sidor.

( 19 ) Pretelli, I., Cass. sez. Un. 7.3.2003 n. 6899, Corkran c. Casa Napoleone Ltd e Cashin, Rev. crit. dr. int. pr. 2003, s. 612 och följande sidor.

( 20 ) Dom av den 4 oktober 2018, Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805). Mot bakgrund av det stora antalet hänvisningar till denna dom kommer jag endast att hänvisa till den som ”domen i Feniks”.

( 21 ) Se Martiny, D., Internationale Zuständigkeit für ”vertragliche Streitigkeiten”, i Einheit und Vielfalt des Rechts: Festschrift für Reinhold Geimer zum 65. Geburtstag, 2002, s. 641 och 648, och Magnus, U., och Mankowski, M., ECPIL Commentary – Volume I, Brussels Ibis Regulation, s. 163.

( 22 ) Se, i detta sammanhang, analogt, även om ”de nationella domstolarna genom att stödja sig på objektiva omständigheter följaktligen kan ta hänsyn till den berördes missbruk eller bedrägliga handlande för att, i förekommande fall, neka honom rätten enligt de [unions]rättsliga bestämmelser som har åberopats, måste de emellertid, vid bedömningen av ett sådant agerande, beakta de syften som eftersträvas genom [unions]bestämmelserna i fråga” (dom av den 9 mars 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, punkt 25).

( 23 ) Magnus, U., och Mankowski, M., ovan anfört arbete, s. 145.

( 24 ) Dom av den 19 februari 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99), punkt 26. Se Magnus, U., och Mankowski, M., ovan anfört arbete.

( 25 ) Jämför Göranson, U., anfört arbete, s. 89.

( 26 ) Ignatova, Art. 5 Nr. 1 EuGVVO – Chancen und Perspektiven der Reform des Gerichtsstands am Erfüllungsort, 2005, s. 71 och följande sidor, Lehmann, M., i Dickinson/Lein, punkt 4.07, och Magnus, U., och Mankowski, M., anfört arbete, s. 143. Se också Schack, Der Erfüllungsort im deutschen, ausländischen und internationalen Privat- und Zivilprozessrecht, 1985, s. 104; Lehmann, M., ZZP Int. 9 (2004), s. 172, 283.

( 27 ) Ingen kan ge en gåva om han inte är skuldfri. Exempelvis kan inte en person i konkurs överföra egendom eller förmögenhet. Se Lipstein, K., Principles of the conflict of laws national and international, Haag, 1981, s. 39 och följande sidor.

( 28 ) Se Pretelli, I. (2012), anfört arbete, s. 638.