Parter

Domskäl

Domslut



Parter

I mål C‑62/06,

angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, framställd av Supremo Tribunal Administrativo (Portugal) genom beslut av den 11 januari 2006, som inkom till domstolen den 6 februari 2006, i målet

Fazenda Pública – Director Geral das Alfândegas

mot

ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares L da ,

ytterligare deltagare i rättegången:

Ministério Público,

meddelar

DOMSTOLEN (första avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden P. Jann samt domarna A. Tizzano (referent), R. Schintgen, M. Ilešič och E. Levits,

generaladvokat: V. Trstenjak,

justitiesekreterare: förste handläggaren M. Ferreira,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 1 mars 2007,

med beaktande av de yttranden som avgetts av:

– ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda, genom L. Pinto, advogado,

– Portugals regering, genom L. Fernandes, A.M. Silva och Â. Seiça Neves, samtliga i egenskap av ombud,

– Irland, genom D. O’Hagan, i egenskap av ombud, biträdd av G. Clohessy, SC, och N. Travers, BL,

– Europeiska gemenskapernas kommission, genom A. Caeiros och J. Hottiaux, båda i egenskap av ombud,

och efter att den 3 maj 2007 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1. Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av begreppet ”handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder” i artikel 3 första stycket i rådets förordning (EEG) nr 1697/79 av den 24 juli 1979 om uppbörd i efterhand av import- eller exporttullar som inte har utkrävts av gäldenären, för varor som hänförts till ett tullförfarande som medför skyldighet att betala sådana tullar (EGT L 197, s. 1).

2. Begäran har framställts i ett mål mellan ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda (nedan kallat ZF Zefeser) och Fazenda Pública – Director Geral das Alfândegas (Statsverket – generaldirektör för tullar) (nedan kallad Fazenda Pública) angående ett beslut om eftertaxering av tullskuld.

Tillämpliga bestämmelser

Den gemenskapsrättsliga lagstiftningen

3. Vid tiden för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen fanns de tillämpliga bestämmelserna om uppbörd i efterhand av tullbelopp i förordning nr 1697/79.

4. De två första skälen i förordningen hade följande lydelse:

”Den import- eller exporttull som har debiterats en gäldenär för varor som har deklarerats i ett tullförfarande som medför skyldighet att betala sådana tullar kan visa sig vara mindre än de avgifter som lagligen skulle ha betalats, på grund av räkne- eller skrivfel från de behöriga myndigheternas sida eller på grund av att dessa har använt felaktiga eller ofullständiga taxeringsgrunder, bland annat i fråga om varans art, mängd, värde, ursprung eller användning. Med hänsyn till att de i gemenskapen gällande import- eller exporttullarna i huvudsak är av ekonomiskt slag är denna ofullständiga uppbörd skadlig för dess ekonomi, varför det är berättigat att de behöriga myndigheterna får besluta om uppbörd i efterhand av resterande tullbelopp, när de konstaterar att det har begåtts ett sådant fel.

Uppbörd i efterhand av import- eller exporttull går till en viss grad ut över den säkerhet som gäldenärerna med rätta kan förvänta sig i samband med förvaltningsbeslut som har ekonomiska konsekvenser. Det finns därför skäl att begränsa de behöriga myndigheternas möjlighet till en sådan uppbörd genom att fastställa frister för när den ursprungliga beräkningen av import- eller exporttull skall betraktas som slutgiltig. Denna begränsning av de behöriga myndigheternas rätt att besluta om uppbörd skall emellertid inte gälla om det exakta beloppet av import- eller exporttullen inte har kunnat fastställas av de behöriga myndigheterna vid tullbehandlingen av varorna till följd av ett handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder … ”

5. I artikel 2.1 i förordning nr 1697/79 föreskrevs följande:

”Om de behöriga myndigheterna konstaterar att hela eller en del av den import- eller exporttull som enligt lag skall betalas för varor som har deklarerats i ett tullförfarande som medför skyldighet att betala sådana tullar inte har utkrävts av gäldenären, skall de inleda ett förfarande för att driva in de tullar som inte har uppburits.

Detta förfarande kan emellertid inte inledas efter utgången av tre år från den dag när den tull som ursprungligen ålagts gäldenären bokförts eller, om sådan bokföring inte skett, den dag när tullskulden för varan i fråga uppkom.”

6. Artikel 3 i förordningen innehöll emellertid ett undantag till denna treårsfrist, som hade följande lydelse:

”Om de behöriga myndigheterna konstaterar att de till följd av ett handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder inte har kunnat fastställa det exakta beloppet för de import- och exporttullar som lagligen skall betalas för de ifrågavarande varorna, skall den frist som föreskrivs i artikel 2 inte tillämpas.

I detta fall skall förfarandet för uppbörd ske i enlighet med de bestämmelser som är tillämpliga på detta område i medlemsstaterna.”

Den nationella lagstiftningen

7. De portugisiska skattemyndigheterna hade vid tiden för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, enligt artikel 34.1 i lagen om förfarande på skatteområdet, i dess lydelse enligt förordning nr 154/91 av den 23 april 1991 ( Diário da República , A-serien, nr 94 av den 23 april 1991), en frist på tio år för att i efterhand uppbära tullar, om storleken på tullskulden inledningsvis inte hade kunnat fastställas på ett riktigt sätt på grund av en bedräglig handling.

Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna

8. Under oktober månad 1993 lossade ett fartyg från Turkiet i hamnen i Setúbal (Portugal) en viss mängd olivolja som var avsedd för ZF Zefeser, medan resten av skeppslasten deklarerades som transitvara. Fartyget fortsatte därefter mot hamnen i Ceuta (Spanien), vid Nordafrikas kust. Enligt uppgifter som lämnades av de spanska myndigheterna under oktober månad 1995 anlöpte fartyget emellertid dit utan last.

9. På grundval av dessa upplysningar skickade tullmyndigheterna i Setúbal den 9 april 1997 ett ändrat tulltaxeringsbeslut till ZF Zefeser. Till följd av en brottsanmälan från de portugisiska tullmyndigheterna inleddes också en förundersökning mot bolagsmännen i ZF Zefeser avseende smuggling, urkundsförfalskning, bedrägeri och bildande av en kriminell sammanslutning.

10. ZF Zefeser väckte talan vid Tribunal Tributário de Primeira Instância de Setúbal (skattedomstol av första instans i Setúbal) mot nämnda tulltaxeringsbeslut, med åberopande av, bland annat, att tullskulden hade preskriberats. Talan ogillades av det skälet att den tillämpliga tidsfristen för preskription var tio år, och inte tre år, på grund av att det riktiga beloppet av tullskulden inte hade kunnat fastställas till följd av handlanden som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder. Beslutet ändrades emellertid i högre instans av Tribunal Central Administrativo (central förvaltningsdomstol), som bedömde att den treåriga preskriptionsfristen var tillämplig på grund av att en slutgiltig dom i mellantiden hade meddelats, i vilken de åtalade personerna frikändes, delvis på grund av preskription och delvis på grund av otillräcklig bevisning.

11. Fazenda Pública överklagade domen från Tribunal Central Administrativo till Supremo Tribunal Administrativo (högsta förvaltningsdomstolen), vilken beslutade att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EG‑domstolen:

”1) Skall med begreppet ”handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder”, i den mening som avses i artikel 3 i rådets förordning nr 1697/79, förstås den kvalificering som tullmyndigheterna gör av detta begrepp, eller den kvalificering som görs av en behörig brottmålsdomstol?

2) Räcker det i detta andra fall att den behöriga åklagarmyndigheten (i Portugals fall Ministério Público) väcker åtal eller krävs det också att gäldenären fälls till ansvar i brottmålet?

3) Skall det i sistnämnda fall dras olika slutsatser beroende på om domstolen har frikänt gäldenären enligt principen in dubio pro reo eller om den frikänt densamme på grund av att det har kunnat fastställas att denne inte är skyldig till det ifrågavarande brottet?

4) Vilka blir följderna om åklagarmyndigheten beslutar att inte väcka åtal mot gäldenären, eftersom den anser att det inte finns några indicier som tyder på ett handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder? Utgör ett sådant beslut hinder för att en talan om uppbörd av icke inbetalade tullar väcks?

5) Leder ett beslut från åklagarmyndigheten eller brottmålsdomstolen att lägga ner åtalet respektive skriva av målet på grund av preskription till att ett förfarande om indrivande av de obetalda tullarna inte kan inledas?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Huruvida den fjärde frågan kan tas upp till sakprövning

12. Den nationella domstolen har ställt den fjärde frågan huvudsakligen för att få klarhet i huruvida ett beslut av åklagarmyndigheten att inte väcka åtal på grund av att det inte föreligger tillräcklig bevisning för att ett handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder har begåtts innebär hinder för att en talan om uppbörd av icke inbetalade tullar väcks enligt artikel 3 i förordning nr 1697/79.

13. ZF Zefeser har i yttrande till domstolen emellertid gjort gällande att frågan inte är relevant för lösningen av tvisten vid den nationella domstolen, eftersom åklagarmyndigheten i förevarande fall väckte åtal.

14. Härvid skall det erinras om att även om det mot bakgrund av hur behörigheten är fördelad inom ramen för förfarandet för förhandsavgörande uteslutande ankommer på den nationella domstolen att fastställa föremålet för de frågor som den avser att ställa till domstolen, har EG‑domstolen likväl ansett att det i undantagsfall ankommer på den att – för att pröva sin egen behörighet – granska de omständigheter under vilka den nationella domstolen har framställt sin begäran om förhandsavgörande.

15. Så är fallet bland annat när den fråga som har ställts är rent hypotetisk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 mars 2001 i mål C‑379/98, PreussenElectra, REG 2001, s. I‑2099, punkt 39, av den 22 januari 2002 i mål C-390/99, Canal Satélite Digital, REG 2002, s. I‑607, punkt 19, och av den 5 februari 2004 i mål C‑380/01, Schneider, REG 2004, s. I‑1389, punkt 22). Den samarbetsanda som måste råda vid behandlingen av en begäran om förhandsavgörande innebär nämligen att den nationella domstolen skall ta hänsyn till den uppgift som EG‑domstolen har anförtrotts, vilken är att bidra till rättskipningen i medlemsstaterna och inte att avge rådgivande yttranden i allmänna eller hypotetiska frågor (domen i det ovannämnda målet Schneider, punkt 23, och dom av den 30 juni 2005 i mål C‑165/03, Längst, REG 2005, s. I‑5637, punkt 33).

16. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 74 i sitt förslag till avgörande framgår det såväl av beslutet att begära förhandsavgörande som av de yttranden som har inkommit till EG‑domstolen att åklagarmyndigheten verkligen väckte åtal mot delägarna i ZF Zefeser vid Tribunal Judicial de Setúbal, varför frågan vilka följderna blir om åtal inte väcks saknar relevans för lösningen av den tvist som är anhängig vid den nationella domstolen.

17. Den fjärde frågan kan följaktligen inte prövas i sak.

Den första och den femte frågan

18. Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den femte frågan, vilka skall prövas tillsammans, huvudsakligen för att få klarhet i vilken myndighet som är behörig att kvalificera ett handlande som ett ”handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder”, i den mening som avses i artikel 3 i förordning nr 1697/79. Närmare bestämt har den hänskjutande domstolen frågat dels om det åligger tullmyndigheterna eller brottmålsdomstolen att göra denna kvalificering, dels om ett domstolsbeslut om avskrivning eller frikännande på grund av åtalspreskription utgör hinder för en sådan kvalificering.

19. Den portugisiska regeringen och Irland har, liksom Europeiska gemenskapernas kommission, föreslagit att domstolen skall svara att det är tullmyndigheternas kvalificering av ett sådant handlande som är den relevanta. Detta framgår inte bara av lydelsen av nämnda artikel 3, utan också av den allmänna systematiken i förordning nr 1697/79. Under dessa villkor utgör en eventuell åtalspreskription i sig inte hinder för att talan väcks om uppbörd efter utgången av den treårsfrist som föreskrivs i artikel 2.1 andra stycket i nämnda förordning.

20. ZF Zefeser har i motsats härtill anfört att enligt principerna om rättssäkerhet och oskuldspresumtion måste kvalificeringen av ett handlande som ett ”handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder” göras i en slutgiltig brottmålsdom och att den kvalificering som tullmyndigheterna gör inte är relevant för tillämpningen av artikel 3 i rådets förordning nr 1697/79. Följaktligen utgör åtalspreskription hinder för att talan väcks om uppbörd av icke inbetalade tullar enligt denna bestämmelse.

21. För att kunna ge ett svar på dessa frågor skall det först erinras om att undantaget från treårsfristen enligt artikel 3 i förordning nr 1697/79 är tillämpligt när ”de behöriga myndigheterna konstaterar att de till följd av ett handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder inte har kunnat fastställa det exakta beloppet för de import- och exporttullar som lagligen skall betalas för de ifrågavarande varorna”.

22. Det framgår således uttryckligen av lydelsen av denna bestämmelse att de myndigheter som är behöriga att kvalificera ett handlande som ett ”handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder” är desamma som de som på grund av att ett sådant handlande har skett inte har kunnat driva in de tullar som lagligen skall betalas och som följaktligen avser att vidta uppbörd av dessa i efterhand. Det är emellertid utrett att, såsom det bland annat stadgas i artikel 2.1 i förordning nr 1697/79, det åligger tullmyndigheterna i medlemsstaten att fastställa beloppet av sådana tullar och inleda ett förfarande för uppbörd av dem (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 november 1991 i mål C‑273/90, Meico-Fell, REG 1991, s. I‑5569, punkt 11, och av den 14 maj 1996 i de förenade målen C‑153/94 och C‑204/94, Faroe Seafood m.fl., REG 1996, s. I‑2465, punkt 16).

23. Det resonemang som har framförts av ZF Zefeser, enligt vilket en fällande brottmålsdom är en förutsättning för att det skall vara möjligt att göra undantag från den treåriga preskriptionsfristen, strider mot själva lydelsen av artikel 3 första stycket i förordning nr 1697/79.

24. I denna bestämmelse hänvisas det nämligen varken till en fällande brottmålsdom eller ens till att något straffrättsligt förfarande har inletts, utan, på ett entydigt sätt, endast till att det skett ett handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder. Detta be kräftas dessutom av de olika språkversionerna av bestämmelsen, bland annat av den portugisiska (”un acto passível de procedimento judicial”), den engelska (”an act that could give rise to criminal court proceedings”), den tyska (”Handlungen, die strafrechtlich verfolgbar sind”), den spanska (”un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo”) och den italienska (”un atto passibile di un’azione giudiziaria repressiva”).

25. Av detta följer att det för tillämpningen av undantaget i artikel 3 i förordning nr 1697/79, angående preskriptionsfristen för att inleda ett förfarande för uppbörd av icke inbetalade tullar, inte krävs att en medlemsstats straffrättsliga myndigheter verkligen har inlett straffrättsliga förfaranden och att dessa har resulterat i att de aktuella aktörerna har fällts till ansvar för handlandet i fråga, och inte heller krävs det, a fortiori , att preskriptionsfristen för att inleda sådana förfaranden inte har gått ut.

26. Vid tillämpningen av nämnda artikel 3 är det följaktligen de tullmyndigheter som har att fastställa det exakta beloppet av den aktuella import- eller exporttullen som är behöriga att kvalificera ett handlande som ett ”handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder” i den mening som avses i första stycket i artikeln.

27. Denna slutsats kullkastas inte av ZF Zefesers resonemang om att en sådan tolkning skulle innebära att principerna om rättssäkerhet och oskuldspresumtion åsidosattes för dem som har sådana skulder.

28. Tullmyndigheternas kvalificering av ett handlande som ett ”handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder” innebär nämligen inte att det fastställs att ett brott som är belagt med straffrättsliga påföljder verkligen har begåtts (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Meico-Fell, punkt 9). Som framgår av det första och det andra skälet i förordning nr 1697/79 görs denna kvalificering endast inom ramen för ett förvaltningsförfarande, vars enda syfte är att göra det möjligt för nämnda myndigheter att avhjälpa en felaktig eller ofullständig uppbörd av import- eller exporttullar.

29. Kvalificeringen har naturligtvis inte någon inverkan på den prövning som medlemsstaternas domstolar kan göra av tullmyndigheternas beslut och den kan inte heller undergräva någon av de möjliga följder, inbegripet en eventuell återbetalning av tullar som myndigheterna felaktigt har krävt in, som nämnda domstolars avgöranden enligt den tillämpliga nationella rätten kan få, däribland följderna av avgöranden i vilka det fastställs att förfarandet skall avskrivas eller att den åtalade skall frikännas.

30. I avsaknad av gemenskapsbestämmelser på området skall det i varje medlemsstats rättsordning anges på vilka villkor gäldenärerna kan ifrågasätta tillämpningen av undantaget i artikel 3 i förordning nr 1697/79, vad gäller preskriptionen av förfarandet för uppbörd av icke erlagda tullar, och begära att eventuella domstolsavgöranden skall få återverkningar i detta avseende. Dessa villkor får emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som avser liknande talan enligt nationell rätt eller medföra att det i praktiken blir omöjligt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten (se, analogt, bland annat dom av den 10 juli 1980 i mål 811/79, Ariete, REG 1980, s. 2545, punkt 12, av den 4 december 2003 i mål C‑63/01, Evans, REG 2003, s. I‑14447, punkterna 75 och 76, och av den 13 juli 2006 i de förenade målen C‑295/04–C‑298/04, Manfredi m.fl., REG 2006, s. I‑6619, punkterna 62 och 77).

31. Mot bakgrund av vad som angivits ovan skall den första och den femte frågan besvaras så, att de tullmyndigheter som har att fastställa det exakta beloppet av den aktuella import- eller exporttullen är behöriga att kvalificera ett handlande som ett ”handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder”, i den mening som avses i artikel 3 första stycket i förordning nr 1697/79.

Den andra och den tredje frågan

32. Med hänsyn till svaren på den första och den femte frågan saknas skäl att besvara den andra och den tredje fråga som har ställts av den hänskjutande domstolen.

Rättegångskostnader

33. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Domslut

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

De tullmyndigheter som har att fastställa det exakta beloppet av aktuella import- eller exporttullar är behöriga att kvalificera ett handlande som ett ”handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder” i den mening som avses i artikel 3 första stycket i rådets förordning (EEG) nr 1697/79 av den 24 juli 1979 om uppbörd i efterhand av import- eller exporttullar som inte har utkrävts av gäldenären, för varor som hänförts till ett tullförfarande som medför skyldighet att betala sådana tullar.