FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (tredje avdelningen)

den 13 juli 1995

Mål T-557/93

Lars Bo Rasmussen

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänstemän — Betygsättning — Betygsrapport — Försenad beredning — Befordran — Fel i förfarandet”

Fullständig text på franska II-603

Saken:

Ogiltigförklaring av kommissionens beslut att inte befordra sökanden till lönegrad A 4 under befordringsåret 1992 och att befordra alla de tjänstemän som fanns med på den lista som offentliggjordes i Administrativa meddelanden nr 770.

Utgång:

Ogiltigförklaring av beslutet att inte befordra sökanden och ogillande av talan i övrigt.

Resumé av domen

Efter att mellan åren 1989 och 1991 ha tjänstgjort vid översättningstjänsten tjänstgjorde sökanden — som tjänsteman i lönegrad A 5 — vid avdelning E ”hälsa och säkerhet” vid generaldirektoratet för sysselsättning, arbetsmarknad och socialpolitik (GD V).

Sökanden skrev under en betygsrapport — som omfattade tidsperioden 1989-1991 — som överlämnades till honom den 29 juni 1992 och som undertecknats av sökandens chef vid GD V, men inte godkänts av sökandens tidigare överordnade vid översättningstjänsten.

Den 13 oktober 1992 undertecknade sökanden utan förbehåll sin betygsrapport för tidsperioden 1989-1991, som upprättats av hans betygssättare efter samråd med sökandens tidigare närmast överordnade vid översättningstjänsten. Uppskattningen av den analytiska förmågan hade sänkts avsevärt i förhållande till den som förekommit i den handling som överlämnats till sökanden den 29 juni 1992.

Sökandens namn fanns inte med på den lista som senare publicerades över de tjänstemän som befordrades till lönegrad A 4 under befordringsåret 1992.

Den första delen av grunden som baserar sig på förfarandefel vid den jämförande bedömningen av meriterna för dem som kunde komma i fråga för befordran

Förstainstansrätten ogillade den första delen av den grund som gick ut på att kommissionen — i strid med artikel 45 i tjänsteföreskrifterna — begränsat sin jämförande bedömning av sökandenas meriter till att endast omfatta tjänstemän vid GD V vilka kunde komma i fråga för befordran till lönegrad A 4, i stället för att göra en jämförande bedömning av meriterna för alla tjänstemän som kunde komma i fråga för befordran till lönegrad A 4 (punkterna 17 och 23).

Tillsättningsmyndigheten förfogar vid denna jämförande bedömning i själva verket över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning och på det området är gemenskapens domstolars kontroll begränsad till frågan huruvida administrationen har hållit sig inom rimliga gränser och inte har utövat sin befogenhet på ett uppenbart felaktigt sätt (punkt 19).

Hänvisning till domstolen den 4 februari 1987, Bouteiller mot kommissionen, 324/85, Rec. s. 529; förstainstansrättenden 26 oktober 1994, Marcato mot kommissionen, T-18/93, RecFP s. II-681, punkt 45

Inom ramen för ett befordringsförfarande skall tillsättningsmyndigheten göra sitt val på grundval av en jämförande bedömning av de respektive betygsrapporterna och meriterna för de kandidater som kan komma i fråga för befordran. I detta syfte har tillsättningsmyndigheten enligt tjänsteföreskrifterna befogenhet att vidta en sådan bedömning på det sätt eller enligt den metod som den anser vara lämpligast (punkt 20).

Hänvisning till domstolenden 1 juli 1976, De Wind mot kommissionen, 62/75, Rec. s. 1167, punkt 17; förstainstansrättenden 10 juli 1992, Mergen mot kommissionen, T-53/91, Rec. s. II-2041, punkt 30

Under dessa förhållanden ansåg förstainstansrätten att en förberedande bedömning av ansökningarna från de tjänstemän som kan komma i fråga för en befordran vid de olika generaldirektorat där de sökande tjänstgör inte kan vara till men för en jämförande bedömning som omfattar kandidaternas meriter vilken avses i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna och tvärtom bidrar till principen om god förvaltning (punkt 21).

Hänvisning till förstainstansrätten den 30 november 1993, Tsirimokos mot parlamentet, T-76/92, Rec. s. II-1281, punkt 16; förstainstansrättenden 30 november 1993, Perakis mot parlamentet, T-78/92, Rec. s. II-1299, punkt 14

Generaldirektörens medverkan i befordringsförfarandet är i själva verket nödvändig av två skäl. Nämligen för det första för att de fakta som han äger kännedom om, genom att ha rådfrågat olika överordnade, skall beaktas som är specifika för hans generaldirektorat och för det andra för att betygsrapporterna för alla tjänstemän som kan komma i fråga för en befordran — som har upprättats av olika betygssättare — skall bedömas utifrån en och samma utgångspunkt (punkt 22).

Hänvisning till Mergen mot kommissionen, ovannämnd

Den andra delen av grunden som baserar sig på avsaknaden av en betygsrapport under förfarandet för befordran som genomförts för tjänsteåret 1992

Förstaihstansrätten godtog dock sökandens argumentation som gick ut på att kommissionen inte har kurmat göra en jämförande bedömning av meriterna för de tjänstemän som kan komma i fråga för en befordran till lönegrad A 4, eftersom sökandens rapport för åren 1989-1991 saknades vid tidpunkten då förslagen till befordran vid GD V publicerades, det vill säga under juni månad 1992 (punkt 50).

Förstainstansrätten erinrade om att det är obligatoriskt att upprätta betygsrapporten med hänsyn till en god förvaltning och en rationalisering av gemenskapens administration samt för att värna om tjänstemännens intressen. Rapporten utgör ett oundgängligt medel för bedömning varje gång som en tjänstemans karriär skall bedömas av överordnade (punkt 30).

Hänvisningtill domstolenden 14 juli 1977, Geist mot kommissionen, 61/76, Rec. s. 1419, punkt 44; domstolenden 27 januari 1983, List mot kommissionen, 263/81, Rec. s. 103; domstolenden 17 december 1992, Moritz mot kommissionen, C-68/91 P, Rec. s. I-6849, punkt 16; förstainstansrätten den 3 mars 1993, Vela Palacios mot Ekonomiska och sociala kommittén, T-25/92, Rec. s. II-201, punkt 43

Även om ett befordringsförfarande är oegentligt om tillsättningsmyndigheten inte har kunnat vidta en jämförande bedömning av kandidaternas meriter, på grund av att betygsrapporterna för en eller flera av dem av administrativa skäl har blivit upprättade för sent, krävs det dock inte att alla kandidater — vid tidpunkten för beslutet om befordran — skall befinna sig på precis samma stadium vad gäller deras betygsrapporters beskaffenhet och det krävs inte heller att tillsättningsmyndigheten skall skjuta upp sin beslut, om den senaste betygsrapporten för någon eller några av kandidaterna ännu inte har upprättats. Dessutom räcker det inte — för an befordringsbesluten skall vara ogiltiga — att en av kandidaternas personakter är oegentlig och ofullständig, förutom om det kan fastställas an denna omständighet har kunnat ha en betydande inverkan på befordringsförfarandet. Utöver detta är tillsättningsmyndigheten inte tvungen att skjuta upp sina befordringsbeslut, utan kan söka efter andra grunder som kan kompensera avsaknaden av betygsrapport. Under särskilda omständigheter kan avsaknaden av betygsrapport kompenseras av förekomsten av annan information om en tjänstemans meriter (punkterna 31 och 32).

Hänvisning till domstolen den 12 oktober 1978, Ditterich mot kommissionen, 86/77, Rec. s. 1855, punkterna 18 och 19; domstolenden 10 juni 1987, Vincemmo!parlamentet, 7/86, Rec. s. 2473; Moritz mot kommissionen och Vela Palacios mot Ekonomiska och sociala kommittén, ovannämnda

Om det föreligger en antal tillräckligt samstämmiga indicier på avsaknaden av en riktig jämförande bedömning av ansökningarna är det den svarande institutionen som — genom objektiva fakta som kan utgöra föremål för en domstolskontroll — skall bevisa att den har efterlevt de skyddsregler som genom artikel 45 i tjänsteföreskrifterna ges tjänstemän som kan komma i fråga för en befordran samt att den har vidtagit en sådan jämförande bedömning (punkt 33).

Hänvisning till förstainstansrättenden 30 januari 1992, Schönherr mot Ekonomiska och sociala kommittén, T-25/90, Rec. s. II-63, punkt 25

I det förevarande fallet ansåg förstainstansrätten på grundval av gällande bestämmelser att den handling som överlämnats till sökanden den 29 juni 1992 — till den del denna var undertecknad av chefen för avdelning V.E.5 som sökanden endast tjänstgjorde på sedan år 1991 — inte i något fall kunde utgöra en betygsrapport på grund av avdelningschefens bristande behörighet »ratione temporis» [med avseende på tiden] som betygssättare (punkt 37).

Av detta följer dessutom att sökandens personakt under den avgörande etappen av befordringsförfarandet — som avslutades under juni månad 1992 genom offentliggörande av GD V: s förslag till befordringar — inte innehöll någon betygsrapport för åren 1989-1991 (punkt 38).

Kommissionen har dock inte på något sätt angett på vilka fakta den skulle ha grundat sitt beslut för att kompensera avsaknaden av betygsrapporten, för att inom ramen för det omtvistade befordringsförfarandet kunna göra en jämförande bedömning av meriterna för kandidaterna till befordran och i synnerhet sökandens meriter. Kommissionen har för övrigt inte ens påstått sig ha grundat sitt beslut på annat än betygsrapporterna. Dessutom framgår det inte av handlingarna i akten och kommissionen har inte ens påstått att den på ett riktigt sätt har vidtagit en ny bedömning av sökandens situation efter upprättandet av betygsrapporten i oktober 1992 (punkterna 40 och 41).

Det förefaller således som om kommissionen — såsom sökanden har påstått och vilket inte motbevisats av kommissionen — i sin bedömning av sökandens möjligheter till befordran till lönegrad A 4 endast har kunnat grunda sig på hans föregående betygsrapport avseende betygsättningsperioden 1987-1989, som i sin tur endast var en uppdatering av rapporten för perioden 1985-1987. Eftersom den rapporten upprättades under den tid sökanden var byrådirektör i lönegrad A 6, förefaller det dock som om sökandens personakt — vid tidpunkten för den jämförande bedömningen av meriterna för kandidaterna till befordran till lönegrad A 4 — inte innehöll någon rapport som verkligen stöddes på hans prestationer utförda under hans tid som avdelningsdirektör i lönegrad A 5 (punkt 44).

Med beaktande av att betygsrapporten för åren 1989-1991 — såsom sökanden har påstått och kommissionen har medgivit — på ett avgörande sätt måste ha påverkat befordringsförfarandet har varken den begränsade gemensamma kommittén, befordringskommittén eller tillsättningsmyndigheten kunnat företa en effektiv jämförande bedömning av sökandens meriter i förhållande till meriterna för de andra tjänstemän som kunde komma i fråga för en befordran till lönegrad A 4 (punkt 45).

Förstainstansrätten godtog inte kommissionens argumentation som bestod i an man påstod att sökandens betyg — som fastslagits i betygsrapporten från oktober 1992 — i varje fall var klart lägre än de andra befordrade tjänstemännens betyg och att sökanden således — även om befordringskommittén och tillsättningsmyndigheten skulle ha fått kännedom om betygsrapporten under den avgörande fasen av befordringsförfarandet — i vilket fall som helst inte skulle ha tagits med på listan över de tjänstemän som ansågs mest meriterade för en befordran till lönegrad A 4 (punkt 48).

Förstainstansrätten ansåg nämligen att både befordringskommittén och tillsättningsmyndigheten — efter att ha haft möjlighet att ta del av betygsrapporten av den 13 oktober 1992 — med beaktande av denna borde ha företagit en ny bedömning av sökandens ansökan om befordran, med förbehåll för att göra lagligheten av beslutet att inte föra in sökanden på listan över de tjänstemän på GD V som ansågs mest meriterade för en befordran till lönegrad A 4 beroende av innehållet i en rapport som upprättades flera månader senare, vilket i varje fall inte skulle kunna godtas (punkt 49).

Förstainstansrätten ogiltigförklarade således kommissionens beslut att inte befordra sökanden, men beaktade inte de yrkanden som syftade till ogiltigförklaring av kommissionens beslut att befordra alla de tjänstemän som fanns med på den offentliggjorda listan till lönegrad A 4. Under de förevarande omständigheterna skulle ett gillande av ett sådant yrkande utgöra en överdriven sanktion mot den felaktighet som hade konstaterats, eftersom kommissionen har angivit att det inte föreligger något administrativt hinder eller hinder av budgetskäl för att befordringskommittén åter skall bedöma sökandens meriter för befordringsåret 1992 (punkt 51-54).

Hänvisning till domstolen den 5 juni 1980, Oberthür mot kommissionen, 24/79, Rec. s. 1743, punkt 13

Domslut:

1) Kommissionens beslut att inte befordra sökanden till lönegrad A 4 under befordringsåret 1992 ogiltigförklaras.