FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

SHARPSTON

föredraget den 14 oktober 2010( )

Mål C‑208/09

Ilonka Sayn-Wittgenstein

(begäran om förhandsavgörande från Verwaltungsgerichtshof (Österrike))

”Unionsmedborgarskap – Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig i medlemsstaterna – Ett beslut från en medlemsstat som har avskaffat adelstitlar om att inte registrera en av sina medborgare under ett efternamn, förvärvat i en annan medlemsstat, innehållande en adelstitel”

1. Efter första världskriget blev både Österrike och Tyskland republiker. Adeln samt alla dess privilegier och titlar avskaffades. Enligt den österrikiska grundlagen är det sedan dess olagligt för österrikiska medborgare att inneha en adelstitel. Förbudet gäller även användningen av partiklar som ”von” och ”zu” som del av ett efternamn. I Tyskland valdes emellertid ett annat tillvägagångssätt. Även om de befintliga titlarna i sig inte längre fick innehas blev de del av familjens efternamn och ärvdes av alla barn, med det enda förbehållet att variationer på grund av barnets kön tilläts om en av beståndsdelarna i namnet har såväl en maskulin som en feminin form – exempelvis Fürst (furste) och Fürstin (furstinna).

2. Förevarande mål rör en österrikisk medborgare som i vuxen ålder adopterades i Tyskland av en tysk medborgare( ) vars efternamn innehöll en sådan tidigare adelstitel. Detta efternamn, i dess feminina form, fördes sedan in i folkbokföringsregistret( ) i Österrike. Personen i fråga har nu till den österrikiska förvaltningsdomstolen (Verwaltungsgerichtshof) överklagat ett förvaltningsbeslut, fattat 15 år senare, om rättelse av denna registrering som innebär att de delar av namnet som betecknar adlighet stryks. Mot bakgrund av domen i målet Grunkin och Paul( ) begär Verwaltungsgerichtshof nu ett förhandsavgörande av huruvida den österrikiska lagstiftningen är förenlig med artikel 18 EG (nu artikel 21 FEUF) om unionsmedborgarnas rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier. Andra fördragsbestämmelser kan också vara relevanta.

Tillämpliga bestämmelser

Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna( )

3. Artikel 8 i konventionen har följande lydelse:

”1. Var och en har rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens.

2. Offentlig myndighet får inte ingripa i denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till den nationella säkerheten, den allmänna säkerheten eller landets ekonomiska välstånd, till förebyggande av oordning eller brott, till skydd för hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter.”

4. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) har i en rad mål, särskilt i målen Burghartz och Stjerna( ), konstaterat att även om artikel 8 i konventionen inte uttryckligen hänför sig till namn, berör en persons namn ändå hans eller hennes privatliv och familjeliv eftersom det utgör ett sätt att identifiera en person samt är en koppling till en familj. Europadomstolen har även framhållit att hänsyn ska tas till det nationella språket i samband med personnamn och har accepterat att statliga språkregler kan vara motiverade.( )

Unionsrätten

5. I artikel 12 första stycket EG (nu artikel 18.1 FEUF första stycket) föreskrivs följande:

”Inom detta fördrags [… fördragens( )] tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i fördragen, skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden.”

6. I artikel 17 EG (nu artikel 20 FEUF) anges följande:

”1. Ett unionsmedborgarskap införs härmed. Varje person som är medborgare i en medlemsstat skall vara unionsmedborgare. Unionsmedborgarskapet ska komplettera och inte ersätta det nationella medborgarskapet.

2. Unionsmedborgarna skall ha de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i detta fördrag [… ha de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i fördragen. De ska bland annat ha

a) rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier,

…]”

7. Artikel 18.1 EG (nu artikel 21.1 FEUF) har följande lydelse:

”Varje unionsmedborgare skall ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i detta fördrag [… fördragen] och i bestämmelserna om genomförande av fördraget [ … fördragen].”

8. Genom artikel 43 EG (nu artikel 49 FEUF) och artikel 49 EG (nu artikel 56 FEUF) förbjuds ”inskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium” respektive ”inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom gemenskapen [unionen] … beträffande medborgare i medlemsstater som har etablerat sig i en annan stat inom gemenskapen [unionen] än mottagaren av tjänsten”.

9. I artikel 7 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna( ) föreskrivs följande:

”Var och en har rätt till respekt för sitt privatliv och familjeliv, sin bostad och sina kommunikationer.”

10. I förklaringen till denna artikel( ) klargörs att de rättigheter som säkerställs i artikel 7 motsvarar de rättigheter som anges i artikel 8 i konventionen och att de lagliga begränsningarna av dessa rättigheter är desamma som de begränsningar som godtas i artikel 8.2 i konventionen.

11. I domarna i målen Konstantinidis,( ) García Avello( ) och Grunkin och Paul( ) har domstolen yttrat sig om en situation där en och samma person har förts in under olika efternamn i folkbokföringsregistren i olika medlemsstater. De viktigaste aspekterna i denna rättspraxis kan sammanfattas enligt följande.( )

12. Det ankommer för närvarande på medlemsstaterna att utforma regler avseende personnamn. Vid utövandet av denna behörighet måste de dock likafullt beakta unionsrätten, såvitt det inte handlar om interna förhållanden som inte har någon anknytning till unionsrätten. En sådan anknytning föreligger beträffande medborgare i en medlemsstat som vistas lagligt i en annan medlemsstat. Under sådana omständigheter har de i princip fog för att, i förhållande till den medlemsstat där de är medborgare, göra gällande rätten enligt fördraget att inte diskrimineras på grund av nationalitet, rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och rätten till fri etablering.

13. En situation med olika efternamn kan ge upphov till avsevärda problem både yrkesmässigt och privat. Det kan vara svårt att i en medlemsstat få rättsakter eller handlingar att tillerkännas rättsverkan om de har upprättats med användande av ett efternamn som är erkänt i en annan medlemsstat. I många vardagliga situationer, såväl i förhållande till det offentliga som i förhållande till det privata, krävs att en person kan identifiera sig, vilket vanligtvis sker med hjälp av ett pass. Om det i det pass som har utfärdats av den medlemsstat där personen är medborgare anges ett annat namn än det namn som anges på den födelseattest som har utfärdats i en annan medlemsstat, om det efternamn som används i en konkret situation inte överensstämmer med det som anges i den identitetshandling som uppvisas, eller om olika efternamn är angivna i två handlingar som uppvisas samtidigt, kan detta orsaka tvivel avseende såväl personens identitet som äktheten av de handlingar som uppvisats eller avseende tillförlitligheten i de uppgifter som finns i dem, samt ge upphov till misstankar om att personen lämnat falska uppgifter.

14. Ett hinder för den fria rörligheten som uppstår till följd av sådana avsevärda olägenheter kan endast vara motiverat om det grundar sig på sakliga överväganden och är proportionerligt i förhållande till det legitima mål som eftersträvas. Överväganden om förenklad administration räcker inte som motiv. Den omständigheten att ett namn strider mot ordre public skulle emellertid kunna utgöra tillräckliga skäl.

Österrikisk rätt

15. Genom 1919 års lag om upphävande av adelstitlar,( ) vilken har grundlagsstatus enligt artikel 149.1 i den federala författningen,( ) avskaffades adelstitlar, sekulära riddarordnar och vissa andra titlar samt ståndsbeteckningar. Medborgarna förbjöds följaktligen att bära dylika beteckningar. Enligt 1 § i de tillämpningsföreskrifter som antogs av de behöriga ministrarna,( ) gäller avskaffandet alla österrikiska medborgare, oavsett var de ifrågavarande privilegierna uppstod. I 2 § anges att förbudet bland annat omfattar rätten att bära adelstecknet ”von” som del av namnet och rätten att bära adliga ståndsbeteckningar som till exempel ”Ritter” (riddare), ”Freiherr” (friherre), ”Graf” (greve), ”Fürst” (furste), ”Herzog” (hertig) och andra relevanta in- och utländska ståndsbeteckningar Enligt 5 § kan olika påföljder utdömas för överträdelse av förbudet.

16. Enligt de upplysningar som den österrikiska regeringen har inkommit med har domstolarna tillämpat förbudet med vissa justeringar i fråga om personer med ett tyskt efternamn innehållande ett tidigare tyskt adelstecken. När en tysk medborgare med ett sådant efternamn har blivit österrikisk medborgare har detta namn inte kunnat tolkas som att det innehåller en adelstitel och har därför inte kunnat ändras. En österrikisk kvinna som förvärvar ett sådant namn genom giftermål med en tysk medborgare har dessutom rätt att bära detta namn i dess helhet. Hon är emellertid tvungen att bära exakt samma efternamn som sin man, och inte en feminin form av namnet.( )

17. Enligt 9 § första stycket i den federala lagen om internationell privaträtt( ) ska en fysisk persons rättsliga ställning fastställas enligt lagen i den stat där vederbörande är medborgare. Enligt 13 § första stycket ska en persons namn regleras av vederbörandes personliga ställning oavsett av vilken anledning detta namn har förvärvats. Enligt 26 § ska villkoren för adoption bedömas utifrån varje adoptivförälders och barns respektive personliga ställning medan adoptionens rättsverkan när den adopterande föräldern är ensamstående ska bedömas enligt denna förälders personliga ställning.

18. Enligt den österrikiska regeringens yttranden i förvarande mål, och den doktrin som citeras i dessa, omfattar den ”rättsverkan” som härigenom fastställs således endast verkan inom det familjerättsliga området, och inte avgörandet av ett adopterats barns namn (som fortfarande regleras av 13 § första stycket). Enligt en rapport som den internationella civilståndskommissionen (International Commission on Civil Status, nedan kallad ICCS), en organisation som Österrike vid den aktuella tidpunkten var medlem av, upprättade i mars 2000( ) hade Österrike på frågan ”Vilken lag är tillämplig lag för att fastställa ett adopterats barns namn?” emellertid gett följande svar: ”[Ändringen av] ett adopterat barns namn är en av följderna av adoptionen och fastställs enligt nationell lag i det land där adoptivföräldern eller adoptivföräldrarna är medborgare. Om adoptivföräldrarna är medborgare i olika länder är det deras gemensamma nationella lag, eller deras tidigare gemensamma nationella lag om denna fortfarande är en av makarnas nationella lag, som ska anses utgöra tillämplig lag. Tidigare var tillämplig lag lagen i det land där de har sitt hemvist.”

19. I 183 § första stycket, jämfört med 182 § andra stycket i civillagen( ), föreskrivs att om adoptivbarnet adopteras av en ensamstående person erhåller det denna persons efternamn om de rättsliga banden med föräldern av det motsatta könet har upplösts.

20. Enligt 15 § första stycket i folkbokföringslagen( ) ska en registrering rättas om den var felaktig vid tidpunkten för införandet.

Tysk rätt

21. Genom artikel 109 i Weimarförfattningen( ) avskaffades bland annat alla privilegier baserade på födsel eller status och i den föreskrevs att adelstecken endast fick användas som del av ett efternamn. Enligt artikel 123.1 i den nuvarande tyska grundlagen( ) är denna bestämmelse fortfarande tillämplig. Även om ingen rättspraxis har anförts är det utrett att ett efternamn som innehåller ett tidigare adelstecken enligt tysk lag fortsätter att variera beroende på bärarens kön om det tidigare adelstecknet gjorde det.

22. Enligt artikel 10.1 i lagen om införande av civillagen( ) ska en persons namn fastställas enligt lagen i den stat där vederbörande är medborgare. I artikel 22.1 och 22.2 i samma lag föreskrivs att adoption och dess verkan på de berörda personernas familjerättsliga förhållande regleras av lagen i den stat där adoptivföräldern är medborgare.

23. I den ovan nämnda ICCS-rapporten( ) uppges att Tyskland år 2000 på frågan ”Vilken lag är tillämplig för att fastställa ett adopterat barns namn?” gav följande svar: ”Namnet på ett adopterat barn är avhängigt gällande lagstiftning i barnets ursprungsland. Den tyska namnlagen är därför tillämplig när ett tyskt barn har adopterats av en tysk medborgare och därmed blivit tysk medborgare. Om ett tyskt barn adopteras av en medborgare i ett annat land ändrar detta ställningen för barnets namn endast om han eller hon genom adoptionen förlorade sitt tyska medborgarskap.”( )

24. I artikel 1757.1 i civillagen,( ) jämförd med artikel 1767.2 i samma lag, föreskrivs att adopterade barn, inbegripet barn som har uppnått myndighetsålder, ska få adoptivförälderns eller adoptivföräldrarnas namn som sitt ”födelsenamn”.

Bakgrund, förfarandet och den hänskjutna frågan

25. Klaganden i målet vid den nationella domstolen (nedan kallad klaganden) är österrikisk medborgare. Hon föddes i Wien 1944 som Ilonka Kerekes. I oktober 1991 adopterades hon enligt tysk lag av en tysk medborgare, Lothar Fürst von Sayn-Wittgenstein. När Kreisgericht Worbis (Tyskland), som fungerade som förmyndarskapsdomstol, formaliserade adoptionen genom en handling som upprättats inför notarius publicus, angavs hennes efternamn som ”Havel, född Kerekes”. När hon ville registrera sin nya identitet hos myndigheterna i Wien skrev dessa i januari 1992 till Kreisgericht Worbis och bad om kompletterande upplysningar. Kreisgericht Worbis antog därefter ett kompletterande beslut i vilket det uppgavs att klagandens födelsenamn efter adoptionen skulle vara ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein”, den feminina formen av hennes adoptivfars efternamn. Myndigheterna i Wien utfärdade därefter den 27 februari 1992 en födelseattest till klaganden under namnet Ilonka Fürstin von Sayn-Wittgenstein. Det är utrett att adoptionen inte påverkade hennes medborgarskap.

26. Vid förhandlingen framkom att klaganden är yrkesverksam som mäklare inom det exklusiva segmentet på fastighetsmarknaden. Hon uppträder bland annat under namnet Ilonka Fürstin von Sayn-Wittgenstein i samband med försäljning av slott och herrgårdar. Det framgår att hon, åtminstone sedan adoptionen, huvudsakligen har varit bosatt och bedrivit affärsverksamhet i Tyskland (även om verksamheten har haft vissa gränsöverskridande inslag). Hon har fått ett tyskt körkort under namnet Ilonka Fürstin von Sayn-Wittgenstein och har registrerat ett bolag i Tyskland under detta namn. De österrikiska konsulära myndigheterna i Tyskland har vidare åtminstone en gång förnyat hennes österrikiska pass (år 2001) samt utfärdat två intyg om medborgarskap, samtliga under namnet Ilonka Fürstin von Sayn-Wittgenstein.

27. Den 27 november 2003 meddelade den österrikiska författningsdomstolen (Verfassungsgerichtshof) dom i ett mål vars omständigheter liknar de i förevarande mål. Verfassungsgerichtshof konstaterade att Adelsaufhebungsgesetz utgör hinder för en österrikisk medborgare att genom adoption av en tysk medborgare förvärva ett efternamn som bestod av en tidigare adelstitel.( ) I domen bekräftades dessutom tidigare rättspraxis enligt vilken det enligt österrikisk lag, till skillnad från tysk lag, inte är tillåtet att bilda efternamn enligt olika regler beroende på om bäraren av namnet är man eller kvinna.

28. En tid efter denna dom antog folkbokföringsmyndigheten i Wien uppfattningen att klagandens födelseattest var felaktigt. Den 5 april 2007 meddelade myndigheten henne att den hade för avsikt att rätta hennes efternamn i folkbokföringsregistret till ”Sayn-Wittgenstein”. Myndigheten vidhöll den 24 augusti 2007, trots klagandens invändningar, denna uppfattning. Klaganden begärde omprövning av detta beslut, varvid myndigheten vid omprövningen inte fann skäl att ändra det tidigare beslutet. Klaganden har nu överklagat detta beslut till Verwaltungsgerichtshof.

29. Klaganden har vid Verwaltungsgerichtshof främst åberopat den rätt att fritt röra sig och den rätt att fritt tillhandahålla tjänster som garanteras i EU-fördragen. Hon anser att dessa rättigheter skulle inskränkas om hon tvingas använda olika efternamn i olika medlemsstater. Hon har även gjort gällande att en ändring av hennes efternamn efter 15 år skulle innebära en inskränkning av det skydd för hennes privatliv som avses i artikel 8 i Europakonventionen.

30. Motparten i målet vid den nationella domstolen (nedan kallad motparten) har främst gjort gällande att klaganden inte tvingas använda olika namn utan endast är tvungen att ta bort titeln ”Fürstin von” från efternamnet ”Sayn-Wittgenstein”, vilket förblir oförändrat. Motparten har vidare anfört att även om detta skulle leda till vissa olägenheter för klaganden är avskaffandet av adelstitlar en grundlagsfäst princip av överordnad betydelse i Österrike, vilket kan motivera ett undantag från en frihet som föreskrivs i fördragen, och att hennes namn även enligt de tyska bestämmelserna skulle ha fastställts enligt österrikisk lag (eftersom formen ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein” inte är tillåten enligt österrikisk lag var det följaktligen även enligt tysk lag fel att ge henne det efternamnet).

31. Med beaktande av domen i målet Grunkin och Paul konstaterar Verwaltungsgerichtshof att varje inskränkning av klagandens rätt att fritt röra sig inom medlemsstaternas territorier som ändringen av hennes efternamn kan orsaka likafullt kan motiveras med att denna ändring är grundad på sakliga överväganden och är proportionerlig i förhållande till det legitima mål som eftersträvas med avskaffandet av adelstitlarna.

32. Verwaltungsgerichtshof begär därför ett förhandsavgörande av följande fråga:

”Utgör artikel 18 EG hinder mot en bestämmelse enligt vilken de behöriga myndigheterna i en medlemsstat inte erkänner ett (vuxet) adoptivbarns efternamn, som har fastställts i en annan medlemsstat, i den del namnet innehåller en enligt lagen (och författningen) i den förstnämnda medlemsstaten otillåten adelstitel?”

33. Skriftliga yttranden har lämnats av klaganden, den tyska, den italienska, den litauiska, den österrikiska och den slovakiska regeringen samt av kommissionen. Vid förhandlingen den 17 juni 2010 avgavs muntliga yttranden för klagandens, den tyska, den tjeckiska och den österrikiska regeringens räkning samt för kommissionens räkning.

Bedömning

34. Flera av de problem som den hänskjutande domstolens fråga ger upphov till kan lösas direkt, även om vissa av dem har gett upphov till skilda uppfattningar i de yttranden som inkommit till domstolen. Andra problem är emellertid svårare att bedöma och i slutändan kan det bli nödvändigt att inhämta fler upplysningar om de faktiska omständigheterna och tillämplig (nationell) lag innan dessa problem kan få sin slutgiltiga lösning. Vad gäller dessa problem ska jag försöka analysera hur de relevanta bestämmelserna i unionsrätten bör tillämpas i de olika tänkbara situationerna.

Unionsrättens tillämplighet

35. Vad gäller det första problemet finns inga avvikande uppfattningar i de yttranden som inkommit till domstolen. Det är ostridigt att klaganden är medborgare i en medlemsstat och är bosatt samt yrkesverksam i en annan medlemsstat. Följaktligen är hennes situation inte helt intern i förhållande till någon av av dessa medlemsstater, utan båda medlemsstaterna måste respektera unionsrättens bestämmelser vid utövandet av sin behörighet att fastställa hennes namn. Klaganden kan därför, gentemot de österrikiska myndigheterna, i regel åberopa de rättigheter och friheter som hon enligt fördraget tillerkänns som unionsmedborgare och ekonomisk aktör, en medborgare i en medlemsstat som är etablerad i en annan medlemsstat och som tillhandahåller tjänster till personer i en eller flera medlemsstater.( )

36. Detta innebär att även om nationell lag i en medlemsstat är den enda tillämpliga lagen för att fastställa namnet på en av denna stats medborgare, måste denna stat iaktta unionsrätten när den tillämpar sin nationella lagstiftning för att ändra eller rätta ett namn som införts i ett folkbokföringsregister då personen i fråga har förlitat sig på detta införande vid utövandet av sin rätt att som unionsmedborgare fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier.

Diskriminering på grund av nationalitet

37. Den hänskjutande domstolen söker inte vägledning i fråga om diskriminering, och är i själva verket av uppfattningen att denna fråga inte uppkommer till följd av de omständigheter som föreligger i förevarande mål. Denna uppfattning delas av kommissionen och av samtliga medlemsstater som har inkommit med yttranden till domstolen.

38. Klaganden anser emellertid att de österrikiska lagvalsreglerna( ) ger upphov till diskriminering på grund av nationalitet eftersom det vid en tysk medborgares adoption av en annan tysk medborgare i Österrike är tysk lag som är tillämplig lag på alla aspekter av adoptionen och den adopterade då kan förvärva ett efternamn som innehåller delar av en tidigare adelstitel, medan namnet, om den adopterade är österrikisk medborgare, ska fastställas enligt österrikisk lag, och det då inte är möjligt att förvärva ett sådant efternamn.

39. Helt bortsett från den omständigheten att klaganden inte befann sig i denna situation, eftersom hon adopterades i Tyskland, kan jag inte hålla med om detta resonemang. I likhet med målet Grunkin och Paul hänför sig ifrågavarande österrikiska lagvalsregel( ) i samtliga fall till den materiella nationalitets- och medborgarskapsrätten i den stat där den berörda personen är medborgare. Denna bestämmelse står inte heller på något sätt i strid med motsvarande bestämmelser i tysk lag,( ) vilka tycks vara praktiskt taget identiska. Som jag konstaterade i mitt förslag till avgörande i målet Grunkin och Paul innebär denna bestämmelse att skillnad görs mellan personer beroende på deras nationalitet. Den medför däremot inte diskriminering på grund av nationalitet. Syftet med förbudet mot diskriminering är inte att utplåna de skillnader som oundvikligen följer av att en person är medborgare i en medlemsstat och inte i en annan, utan att förhindra ytterligare skillnad i behandling på grund av nationalitet. Härvid behandlas alla medborgare enligt lagen i den stat där de är medborgare.

”Avsevärda olägenheter”

40. För att i liknande mål bedöma huruvida det rörde sig om en inskränkning av en frihet enligt fördraget har domstolen som måttstock använt sig av omfattningen av de olägenheter en person har drabbats av till följd av att olika namn officiellt har registrerats i olika medlemsstater. I målet Konstantinidis konstaterade domstolen att bestämmelser om hur namn ska transkriberas i folkbokföringsregister var oförenliga med den etableringsfrihet som garanteras i fördraget i den mån tillämpningen av bestämmelserna innebär ”en sådan nackdel för [den person vars namn transkriberades till ett annat alfabet] att den i praktiken inskränker friheten” att utöva denna rätt. Detta ansågs vara fallet om resultatet av translitterationen var en stavning som förvanskade uttalet och den ifrågavarande personens potentiella kunder till följd av detta riskerade att förväxla honom med en annan person. I målen García Avello samt Grunkin och Paul framhöll domstolen mer allmänt de avsevärda olägenheter som kan uppstå när en medborgare kan tvingas förklara olika namn i officiella handlingar som rör honom och som han vill göra gällande.

41. Flera medlemsstater har hävdat att klaganden inte kommer att drabbas av några sådana avsevärda olägenheter till följd av att hennes efternamn har rättats i det österrikiska folkbokföringsregistret. Dels kommer hon inte att tvingas använda olika efternamn i olika medlemsstater, eftersom det namn som registrerats i det österrikiska folkbokföringsregistret hädanefter kommer att vara det namn som gäller överallt, dels kommer den centrala, identifierande beståndsdelen i hennes efternamn – ”Sayn-Wittgenstein” – att behållas, och det finns därför inte någon risk för förvirring vad beträffar hennes identitet. Det är endast den icke-identifierande bestämningen ”Fürstin von” som kommer att strykas.

42. Vad gäller det första argumentet stämmer det att barnen i målen García Avello samt Grunkin och Paul riskerade att gå genom livet med sina namn oåterkalleligt införda i olika former i folkbokföringsregistren i två medlemsstater, med vilka de sedan födseln hade en nära anknytning till. I förevarande mål förefaller klagandens namn däremot endast ha införts i folkbokföringsregistret i Österrike och att endast de österrikiska myndigheterna kan utfärda handlingar som pass och intyg om medborgarskap till henne. En ändring av hennes namn i Österrike skulle således inte leda till motstridiga uppgifter i register som upprättas eller officiella handlingar som utfärdas av en annan medlemsstat.

43. Den behöriga nationella domstolen kan vara tvungen att närmare granska de faktiska omständigheterna innan några slutgiltiga slutsatser dras. Medan den tyska regeringen har meddelat att den inte känner till att klaganden vid något tillfälle har förts in i det tyska folkbokföringsregistret, uppgav hennes ombud vid förhandlingen att han ”trodde” att hon hade gift och skilt sig i Tyskland. Om så är fallet kan det finnas olikheter mellan formerna av hennes efternamn som har registrerats i Tyskland respektive Österrike, vilket skulle kunna medföra svårigheter om hon exempelvis vill gifta om sig.

44. Oavsett denna omständighet framstår det med större säkerhet att ett körkort har utfärdats till klaganden och att hon har registrerat ett bolag i Tyskland, i båda fallen under namnet Ilonka Fürstin von Sayn-Wittgenstein. Hon har troligen varit tvungen att registrera sig hos de tyska myndigheterna som en icke-tysk medborgare bosatt i Tyskland. Det finns förmodligen även socialförsäkringsuppgifter om henne i Tyskland, för sjukförsäkrings- och pensionsändamål. Utöver sådana officiella registreringar av hennes namn har hon sannolikt under de 15 åren mellan den första registreringen av hennes efternamn som ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein” i Österrike, och beslutet att rätta namnet till ”Sayn-Wittgenstein”, öppnat bankkonton och ingått ännu gällande avtal, exempelvis försäkringar, i Tyskland. Hon har under lång tid varit bosatt i en medlemsstat under ett visst namn, vilket såväl i förhållande till det offentliga som i förhållande till det privata bör ha lämnat många formella spår. Att tvingas ändra alla dessa spår eftersom det i hennes officiella identitetshandlingar nu står ett annat namn kan knappast beskrivas som något annat än avsevärda olägenheter. Även om ändringen, när den väl har verkställts, kommer att undanröja framtida skillnader innehar klaganden troligen, och kommer förmodligen att framöver bli tvungen att visa upp, handlingar som har utfärdats eller upprättats före ändringen där hennes efternamn anges på ett sätt som skiljer sig från det efternamn som anges i hennes (nya) identitetshandlingar.

45. Jag håller med om att ett efternamn till följd av giftermål och skilsmässa kan ändras vid olika tidpunkter i en persons liv (särskilt om det rör sig om en kvinna). Klaganden har i förevarande fall tidigare burit efternamnen ”Kerekes” och ”Havel”, och kan mycket väl ha upplevt (och kanske fortfarande upplever) olägenheter av det slag jag redogjort för till följd av ändringen från ”Kerekes” till ”Havel”, och från ”Havel” till ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein”. Bortsett från att giftermål och skilsmässa i sig vanligtvis är avsiktiga steg, är varje ändring av ett efternamn i samband med giftermål, ur ett juridiskt perspektiv, emellertid frivillig för parterna i de flesta av rättsordningarna i Europeiska unionen.( ) Socialt tryck kan naturligtvis begränsa valfriheten, men socialt tryck är inte ett område som faller inom räckvidden för unionsrätten eller den nationella rätten. Det är en sak för en person att uppleva problem till följd av ett frivilligt val (särskilt ett val som innebär ett socialt accepterat, och till och med förväntat, byte av efternamn), men något helt annat att drabbas av dessa olägenheter till följd av tillämpningen av specifik lagstiftning (särskilt om detta kan uppfattas som att en oegentlighet som den berörda personen har gjort sig skyldig till rättas).

46. En viktigare aspekt är kanske klagandens yrkesverksamhet. Oavsett hennes motiv till en adoption som skulle ge henne efternamnet ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein”, verkar det mycket sannolikt att innehavet av ett sådant namn, som antyder furstlig härkomst, är en stor fördel i hennes yrkesverksamhet (för vilken hon har utövat sin etableringsfrihet och uppenbarligen fortsätter att utöva sin rätt att fritt tillhandahålla tjänster i olika medlemsstater) som mäklare vid förvärv och avyttring av slott och herrgårdar.( )

47. Vid förhandlingen uppgav den tyska regeringens ombud att klaganden, för officiella ändamål, måste bära det efternamn som fastställts enligt lagen i det land där hon är medborgare, men att det inte skulle vara olagligt för henne att till vardags använda sig av namnet ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein”. Även om hon troligtvis kan fortsätta att dra fördel av detta namn i sin yrkesverksamhet anser jag emellertid att det förmodligen blir stor skillnad mellan att använda hennes officiellt erkända namn och att använda ett namn som i princip endast motsvarar en pseudonym eller ett handelsnamn, vilket skulle kunna uppfattas som bedrägeri.

48. Vad gäller det andra argumentet, avseende olägenheternas omfattning, är jag förvånad över vissa medlemsstaters åsikter, särskilt den inställning som den tyska regeringen föreföll ge uttryck för vid den förhandlingen.( ) Om ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein” enligt tysk lag är ett fullständigt efternamn som inte innehåller någon adelstitel eller del som betecknar adlighet, och om det således är jämförbart med namn som ”Fürstmann” eller ”Vonwald” (vilka båda går att hitta i tyska och österrikiska telefonkataloger), hur kan det då hävdas att en del av namnet (Sayn-Wittgenstein) är namnets centrala, identifierande beståndsdel, medan den andra delen (Fürstin von) enbart är en icke-identifierande bestämning? Om delen ”Fürstin von” verkligen vore en riktig adelstitel, som inte utgjorde en del av efternamnet, skulle en annan bedömning göras, men detta är inte den grund på vilken frågan i förevarande mål har hänskjutits.

49. Om ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein” betraktas som ett enda sammanhållet efternamn, råder det enligt mig ingen tvekan om att det är ett annat efternamn än ”Sayn-Wittgenstein” (precis som ”Baron-Cohen” är ett annat efternamn än ”Cohen”), och att det finns risk för att det uppstår problem och förvirring till följd av att samma person har två olika namn. Såsom kommissionen påpekade vid förhandlingen kan namnet ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein”, även om det kanske analyseras på ett visst sätt av tyskspråkiga personer, analyseras på ett helt annat sätt av dem som inte behärskar tyska. Exempelvis betraktar kanske en franskspråkig person ”Fürstin” i namnet som en motsvarighet till ”Giscard” i ”Giscard d’Estaing”, där ”Giscard” vanligtvis ses som den främsta beståndsdelen, och någon som bara kan kinesiska kanske inte kan analysera namnet överhuvudtaget, på samma sätt som de flesta européer inte kan avgöra om ett kinesiskt namn bestående av flera beståndsdelar eventuellt innehåller en hedersbetygelse, och om denna är en titel eller ett tilltalsnamn.

50. Därför anser jag att omfattningen av de olägenheter som en person i klagandens ställning kan drabbas av till följd av att hennes efternamn korrigeras är jämförbar med vad domstolen har hänvisat till i domarna i målen Konstantinidis, García Avello samt Grunkin och Paul.

Bedömningen av de rättsliga följderna av namnändringen

51. Även om de eventuella rättsliga följderna av Kreisgericht Worbis kompletterande beslut om att fastställa klagandens födelsenamn till ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein” är en fråga för tysk och/eller österrikisk lag och inte kan avgöras av domstolen, kan Verwaltungsgerichtshofs fråga inte besvaras ordentligt utan att hänvisa till dessa följder. Det är därför nödvändigt att undersöka vad dessa följder skulle kunna bli.

52. Särskilt den tyska och den österrikiska regeringen har framhållit vad de ser som en avgörande skillnad mellan situationen i förevarande mål och situationen i målen García Avello samt Grunkin och Paul. Dessa mål (och i viss mån målet Konstantinidis) rörde en medlemsstats beslut att inte erkänna ett namn som vederbörligen hade registrerats av folkbokföringsmyndigheten i en annan medlemsstat vid utövandet av sin lagliga behörighet. I förevarande mål tycks Kreisgericht Worbis däremot varken enligt tysk eller enligt österrikisk lag ha varit behörig att fastställa klagandens namn på det sätt den gjorde, eftersom det efternamn som fastställdes var otillåtet av två anledningar (dels innehöll namnet en tidigare adelstitel med partikeln ”von”, dels användes en feminin form) enligt österrikisk lag, vilken enligt både de tyska och österrikiska lagvalsreglerna var tillämplig lag. Det namn som rättades i Österrike avser följaktligen inte ett efternamn som lagligen fastställts i en medlemsstat utan ett namn som felaktigt medgetts, först av Kreisgericht Worbis och sedan av den österrikiska folkbokföringsmyndigheten.

53. Såsom jag ovan angett är det inte upp till domstolen att avgöra medlemsstaternas nationella lagar. Jag konstaterar emellertid att den uppfattning jag precis redogjort för, vilken är den uppfattning som företräds av den tyska och den österrikiska regeringen, inte uttrycks så entydigt i begäran om förhandsavgörande, och att vissa omständigheter kan tyda på att den inte är en fullständig och korrekt återgivning. De österrikiska myndigheternas svar på ICCS:s frågeformulär i mars 2000( ) tyder på att de vid den tidpunkten ansåg att ett adoptivbarns namn enligt österrikisk lag skulle fastställas i enlighet med lagen i den stat där adoptivföräldern var medborgare (vilket, med tanke på att tysk lag faktiskt tycks hänvisa till lagen i den stat där adoptivbarnet är medborgare, skulle ha kunnat leda till renvoi). Av den något motstridiga österrikiska rättspraxis som det har hänvisats till( ) framgår dessutom att det före 2003 eventuellt inte stod klart huruvida en österrisk medborgare som adopterats av en tysk medborgare kunde ta den senares efternamn (åtminstone i den form adoptivföräldern bar namnet) även om namnet innehöll delar som var förbjudna enligt österrikisk lag.

54. Jag vågar mig inte på att föreslå hur dessa frågor ska avgöras, förutom att det för den goda ordningens skull verkar nödvändigt att tänka sig tre hypoteser (vilka samtliga har sin grund i antagandet att båda uppsättningarna bestämmelser hänvisar till lagen i det land där den adopterade personen är medborgare): i) att det efternamn som fastställdes i Kreisgericht Worbis kompletterande beslut alltid har varit lagligt enligt både tysk och österrikisk lag, ii) att även om namnet kan ha ansetts lagligt vid den aktuella tidpunkten har senare rättspraxis visat att så inte är fallet och iii) att namnet aldrig har varit lagligt enligt någon av de två rättsordningarna.

55. Den första hypotesen avser en situation som är jämförbar med situationen i målet Grunkin och Paul. I det målet hade en unionsmedborgare som var medborgare i en enda medlemsstat fötts och senare levt i en annan medlemsstat, där hans efternamn hade fastställts och registrerats enligt den statens lag. I klagandens fall rör det sig om en unionsmedborgare som är medborgare i en enda medlemsstat, och som har adopterats och sedan levt i en annan medlemsstat, där hennes efternamn fastställts i enlighet med den statens lag. Det är riktigt att födelse och adoption inte är samma sak (även om adoption med lite fantasi skulle kunna beskrivas som att födas på nytt i en ny familj och de två, även rent juridiskt, ger upphov till identiska rättigheter, skyldigheter och rättsföljder) varför klagandens efternamn därigenom inte fördes in i det tyska folkbokföringsregistret (även om namnet möjligtvis senare har förts in i ett antal mer eller mindre officiella register). Jag betraktar likafullt de två situationerna som tillräckligt lika för att i denna hypotes komma fram till att artikel 18 EG, precis som i målet Grunkin och Paul, hindrar de österrikiska myndigheterna från att underlåta att erkänna det efternamn som har fastställts i Tyskland – såvitt underlåtelsen inte grundar sig på sakliga överväganden och är proportionerligt i förhållande till det legitima mål som eftersträvas.

56. Den andra hypotesen avser en situation som skiljer sig i så mån att det vid den aktuella tidpunkten tycktes legitimt att fastställa efternamnet enligt tysk lag, men att detta senare inte visade sig vara fallet. Om vi antar att den tyska domstolen fastställde namnet, och de österrikiska myndigheterna registrerade det, i tron att detta var juridiskt korrekt, och att klaganden i god tro ansökte om att få namnet fastställt och registrerat, anser jag att samma synsätt som enligt den första hypotesen bör tillämpas. Fastän det kan vara motiverat att tillskriva senare rättsliga beslut som klargör rättsläget retroaktiv verkan (ex tunc), måste en unionsmedborgare, i en situation som omfattas av unionsrätten, kunna åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar, som är en grundläggande princip inom unionsrätten. Även enligt denna hypotes utgör artikel 18 EG följaktligen hinder för de österrikiska myndigheterna att neka erkännande av ett efternamn som har fastställts i Tyskland, såvitt detta inte grundar sig på sakliga överväganden och är proportionerligt i förhållande till det legitima mål som eftersträvas.

57. Den tredje hypotesen, som den tyska och den österrikiska regeringen är eniga om, är svårare att bedöma på ett liknande sätt. Enligt denna hypotes var lagen tydlig men tillämpades vid två tillfällen felaktigt av misstag eller på grund av okunskap (först av den tyska domstolen och därefter av handläggare på den österrikiska folkbokföringsmyndigheten). Några berättigade förväntningar kan emellertid inte finnas i en situation som strider mot uttrycklig lagstiftning. Trots detta lät myndigheterna (i Österrike – de tyska myndigheterna berördes inte) den olagliga situationen fortgå i 15 år. Under denna tid bekräftades dessutom situationen genom att åtminstone ett pass och två intyg om medborgarskap utfärdades. I slutet av denna period rådde det ingen tvekan om att en rättelse av klagandens efternamn skulle medföra avsevärda olägenheter för henne. Det kan inte förnekas att de relevanta myndigheterna måste ha rätt att korrigera fel som upptäcks i folkbokföringsregistret. Med anledning av den långa tid som förflutit och omfattningen av de olägenheter som detta oundvikligen skulle leda till måste frågor om proportionalitet uppkomma. Rättelsen (som utfördes i enlighet med lagen) utgör utan tvekan en inskränkning av klagandens privatliv. Kan den motiveras? Om det hade rört sig om en rent intern situation skulle det ha varit nödvändigt att bedöma denna mot bakgrund av nationell lagstiftning, med hänvisning till artikel 8 i Europakonventionen, men eftersom det handlar om en medborgare i en medlemsstat som lagligt uppehåller sig och bedriver yrkesverksamhet i en annan medlemsstat, måste frågan bedömas mot bakgrund av unionsrätten.

58. Jag anser således att det, oavsett den rättsliga bedömningen av situationen i förevarande mål, är nödvändigt att pröva om ifrågavarande rättelse kan motiveras med att det är ett legitimt mål som eftersträvas och att rättelsen är proportionerlig i förhållande till detta mål.

Motivering

59. Det framgår tydligt att avskaffandet av adelstitlar, samt alla privilegier och beteckningar knutna till dessa, är ett legitimt mål för en nybildad republik – som Österrike var år 1919 – grundad på alla medborgars lika värde och med avstamp i ruinerna av ett imperium som hade dominerats av privilegierade klasser.

60. Det innebär emellertid inte att detta är ett nödvändigt mål som ska eftersträvas av samtliga medlemsstater. Bibehållandet, avskaffandet eller till och med inrättandet av ett system med adelstitlar, ärftliga eller inte, eller andra sekulära ordnar, titlar eller privilegier, är en fråga som det är upp till varje medlemsstat att själv avgöra, under förutsättning att det inte strider mot unionsrätten och tillämpningsområdet för denna, till exempel mot principerna och reglerna om lika behandling och deras tillämpningsområde.

61. Jag anser vidare att det för en sådan republik är legitimt att vilja införa ett starkt skydd för att förhindra en återkomst av de privilegierade klasser vars avskaffande var det ursprungliga målet, och att det är legitimt att införa detta som grundlagsfäst princip.

62. Rent generellt verkar det inte heller oproportionerligt att en sådan stat försöker säkerställa att detta mål uppnås genom att dess medborgare förbjuds förvärva, inneha eller använda adelstitlar eller ståndsbeteckningar, eller andra beteckningar som kan förleda andra att tro att personen i fråga innehar en sådan titel.

63. Ett sådant förbud kan emellertid betraktas som oproportionerligt om det inkräktar på namn som, även om de skulle kunna ses som en adelstitel, i själva verket inte är härledda från eller uppfattas som en sådan. Jag har redan nämnt namnen ”Fürstmann” och ”Vonwald”, vilka går att hitta i den österrikiska telefonkatalogen. Dessutom verkar enkla efternamn som ”Graf” (som bokstavligen betyder greve) och ”Herzog” (hertig), vars ursprung knappast är adliga och som uppfattas som vanliga efternamn, bäras av österrikiska medborgare.( ) Om så är fallet, och om detsamma gäller innehav av jämförbara namn på andra språk (exempelvis ”Baron”, ”Lecomte”, ”Leprince” eller ”King”), tycks förbudet inte vara oproportionerligt i detta hänseende. Under dessa omständigheter verkar ett förbud som inskränker sig till innehav av efternamn som ”Fürst (eller Fürstin) von Sayn-Wittgenstein”, vilket tydligt är härlett från, och kan uppfattas som, verkliga adelstitlar, inte gå utöver vad som krävs för att uppfylla det grundläggande konstitutionella målet.

64. Kan denna motivering även tillämpas i en situation som den i målen García Avello eller Grunkin och Paul, med andra ord när efternamnet legitimt har fastställts enligt lagen i en annan medlemsstat, till vilken personen i fråga har en särskilt stark anknytning, exempelvis en medlemsstat som personen är medborgare i, föddes i eller är bosatt i?

65. Min uppfattning är att motiveringen, eftersom den grundas på en grundläggande konstitutionell bestämmelse, ska godtas som giltig i ett sådant fall. De österrikiska myndigheterna skulle således i princip lagligen kunna underlåta att föra in det ifrågavarande efternamnet i sitt folkbokföringsregister eller i någon annan officiell handling och förbjuda den berörda personen att använda namnet i Österrike.

66. I den mån namnet fortsätter att vara ett tillåtet (och eventuellt även obligatoriskt) efternamn i en annan medlemsstat till vilken den österrikiska medborgaren har stark anknytning, verkar det oproportionerligt att neka erkännande av själva existensen av detta namn som beteckning på samma person. Åtgärden måste därför anpassas på det sätt som bäst mildrar de avsevärda olägenheter som personen i fråga annars skulle kunna drabbas av. En möjlighet är att de österrikiska myndigheterna utfärdar en handling liknande det ”intyg om olika efternamn” som föreskrivs av ICCS,( ) varigenom intygas att den berörda personen, även om hon som österrikisk medborgare endast har rätt att bära ett visst namn, likafullt var lagligt registrerad under ett annat namn i en annan medlemsstat.

67. Ovanstående överväganden gäller vad som kan betraktas som en ”normal” situation, där sakförhållandena redan från början är entydiga. Till exempel registrerades barnens efternamn i målet García Avello redan från början i olika former i folkbokföringsregistren i de två medlemsstater (Belgien och Spanien) där de var medborgare. I målet Grunkin och Paul gjorde de tyska myndigheterna redan från början klart att de inte skulle registrera barnets efternamn i den form som det hade registrerats i Danmark. Vid bedömningen av huruvida beslutet att korrigera klagandens namn var proportionerligt anser jag emellertid att det i förevarande fall även bör tas hänsyn till den period på 15 år under vilken klaganden var officiellt registrerad i Österrike, och fick identitetshandlingar utfärdade, under efternamnet ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein”.

68. Det ankommer visserligen på den nationella domstolen att slutligt avgöra huruvida rättelsen av namnet var proportionerlig. men ett antal rättsliga och faktiska omständigheter kan vara nödvändiga att fastställa. Om det exempelvis fastställs att rättsläget 1992 var sådant att klaganden, den tyska domstolen och de österrikiska myndigheterna hade rimliga skäl att tro att klagandens efternamn skulle bestämmas enbart enligt tysk lag, skulle en rättelse 15 år senare verkligen kunna anses oproportionerlig. Om det å andra sidan skulle visa sig att klaganden hade handlat i ond tro genom att försöka registrera sig under ett efternamn som hon visste hon inte hade rätt till, eller på något sätt hade vilselett ifrågavarande myndigheter, skulle en rättelse kunna anses som en rättvis och porportionerlig åtgärd. Under alla omständigheter måste omständigheter som längden på perioden i fråga samt klagandens officiella och yrkesmässiga användning av namnet ”Fürstin von Sayn-Wittgenstein” beaktas.

Användningen av formen ”Fürstin”

69. Ett sista problem som har berörts i parternas yttranden till domstolen avser den (uppenbara) skillnaden mellan de tyska och österrikiska bestämmelserna rörande möjligheten att variera mellan maskulina och feminina former av ett efternamn. Tyvärr saknas i stor utsträckning närmare information om rättsläget i de två berörda medlemsstaterna vad gäller denna fråga och få argument har anförts som förklaring.

70. Eftersom detta är en fråga som kan få återverkningar för namnsystemen i flera medlemsstater (den litauiska regeringen har kraftfullt argumenterat till försvar för sitt eget grundlagsskyddade, särskiljande namnsystem och frågan om könsspecifika efternamn på iriska berördes under förhandlingen), och eftersom ytterst få argument har anförts gällande denna fråga anser jag att det är tillräckligt att domstolen anger att den typ av bestämmelse som uppenbarligen tillämpas i Österrike vid första anblick inte förefaller motivera en inskränkning av en medborgares rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, såvida den inte grundas på en konstitutionell princip eller andra överväganden avseende ordre public.

Förslag till avgörande

71. Mot bakgrund av samtliga ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen besvarar den tolkningsfråga som har ställts av Verwaltungsgerichtshof på följande sätt:

Även om en medlemsstats nationella lag är den enda tillämpliga lagen för att fastställa namnet på en av dess medborgare måste unionsrätten iakttas vid tillämpningen av denna lag för att ändra eller rätta ett namn som införts i ett folkbokföringsregister när medborgaren i fråga har förlitat sig på registreringen av namnet vid utövandet av hans eller hennes rätt att som unionsmedborgare fritt röra och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier.

En konstitutionell bestämmelse i en medlemsstat, vars grund är sådana grundläggande överväganden avseende ordre public som jämlikhet mellan medborgare och avskaffandet av privilegier, kan i princip motivera ett förbud för landets medborgare att förvärva, inneha eller använda adelstitlar, ståndsbeteckningar eller andra beteckningar som skulle kunna förleda andra att tro att personen i fråga innehar en sådan titel, även om detta förbud skulle medföra olägenheter för personen vid utövandet av hans eller hennes rätt att som unionsmedborgare fritt röra och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, under förutsättning att proportionalitetsprincipen respekteras och särskilt under förutsättning

a) att förbudet inte omfattar förvärv, innehav eller användning av namn som vanligtvis inte skulle tolkas på det sättet, och

b) att medlemsstaten i fråga inte vägrar erkänna att en medborgare kan vara känd under ett annat namn som inte är tillåtet enligt dess egen lagstiftning i andra medlemsstater, samt underlättar för en sådan medborgare att hantera eventuella svårigheter som kan uppstå till följd av dessa skillnader.

Vid tillämpningen av en sådan bestämmelse för att ändra eller rätta ett visst namn som förts in i folkbokföringsregistret, ska medlemsstaterna återigen beakta proportionalitetsprincipen, enligt vilken hänsyn ska tas till sådana omständigheter som de berättigade förväntningar som de egna myndigheternas åtgärder kan ha skapat hos medborgaren, längden av den tidsperiod under vilken namnet har använts utan invändning från dessa myndigheter och det personliga samt yrkesmässiga intresse medborgaren kan ha av att fortsätta använda ett tidigare erkänt namn.

Om ett förbud att förvärva, inneha eller använda ett namn i en form som varierar beroende på den berörda personens kön inte har sin grund i en grundläggande konstitutionell princip eller något annat övervägande avseende ordre public i den ifrågavarande medlemsstaten, kan det i princip inte motivera en ändring eller rättelse av ett namn som införts i ett folkbokföringsregister när medborgaren i fråga har förlitat sig på denna registrering vid utövandet av hans eller hennes rätt att som unionsmedborgare fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier.