FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (andra avdelningen)

den 21 mars 1996

Mål T-10/95

Aidi Chehab

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänstemän — Permanent partiell invaliditet — Fastställande av försämring”

Fullständig text pä franska II- 419

Saken:

Talan dels om ogiltigförklaring av kommissionens beslut att inte fastställa att sökandens permanenta partiella invaliditet hade försämrats med 3 procent, dels om förpliktande för kommissionen att ersätta den ideella skada som sökanden påstod sig ha lidit under rättegången.

Utgång:

Ogiltigförklaring och ogillande i övrigt.

Resumé av domen

Sökanden hade råkat ut för flera olycksfall, av vilka det första, som inträffade år 1967, ledde till att det fastslogs att sökanden var invalid till 28 procent. Till följd av ett andra olycksfall år 1978 fastställdes att han hade en permanent partiell invaliditet (PPI) på 10 procent, efter ett förfarande enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna (tjänsteföreskrifterna) och reglerna om olycksfalls- och arbetsskadeförsäkring för Europeiska gemenskapernas tjänstemän (försäkringsreglerna). Efter ett nytt olycksfall år 1983 konstaterade den rådgivande läkare som hade utsetts enligt artikel 19 i försäkringsreglerna en PPI på 4 procent. Därefter tillställde tillsättningsmyndigheten, med tillämpning av artikel 21 i försäkringsreglerna, sökanden ett förslag till beslut, i vilket den angav att den hade för avsikt att tillerkänna honom en PPI på 4 procent och meddelade honom att han kunde begära ett utlåtande av läkarkommittén enligt artikel 23 i försäkringsreglerna.

Sökanden begärde utlåtande av läkarkommittén, och denna kom fram till att eftersom sökanden redan hade råkat ut för ett olycksfall år 1978, medförde försämringen av hans redan tidigare dåliga hälsa en PPI på 4 procent. Senare fick sökanden fastslaget en ytterligare PPI på 1 procent till följd av olycksfallet år 1983. Därefter begärde sökanden omprövning av sitt ärende, vilket ledde till att en ny läkarkommitté utsågs. Denna läkarkommitté konstaterade en redan tidigare dålig hälsa och värderade, med hänsyn till denna, sökandens PPI till 8 procent. Den hänvisade i sin medicinska rapport till läkaren M., som hade gjort en neurologisk undersökning av sökanden, och som hade funnit att den permanenta invaliditeten kunde uppskattas till 10 procent. Den 22 mars 1994 tillerkände tillsättningsmyndigheten, efter att på eget initiativ ha väckt frågan om skillnaden mellan den PPI som läkarkommittén och den som läkaren M. hade kommit fram till, sökanden en PPI på 8 procent, vilket motsvarade en ”permanent invaliditet på 3 procent, vilket var sökandens hälsoförsämring, jämfört med den senaste läkarkommitténs slutsatser”. Med hänsyn till en skrivelse från sökanden, där denne ifrågasatte läkarkommitténs slutsatser, begärde tillsättningsmyndigheten att läkaren R., den tredje ledamoten av läkarkommittén, skulle ge en exakt definition av sökandens ”redan tidigare dåliga hälsa”. Sökanden vidhöll, sedan han informerats av tillsättningsmyndigheten om läkaren R:s svar, sitt klagomål, vilket därefter avslogs av kommissionen med motiveringen att sökanden inte hade anfört någon bevisning som motbevisade den medicinska bedömningen att den redan tidigare dåliga hälsan som läkarkommittén hade beaktat var en följd av sviterna från de tidigare två olycksfallen. Kommissionen ansåg att den, mot denna bakgrund, var skyldig att fatta sitt beslut på grundval av läkarkommitténs slutsatser.

Yrkandet om ogiltigförldaring av det påtalade beslutet

Upptagande till sakprövning

De yrkanden som framställs vid gemenskapernas domstolar i samband med en tjänstemans talan skall ha samma syfte som klagomålet, och kan bara innehålla klagopunkter som stöder sig på samma omständigheter som de som har åberopats i klagomålet. Dessa klagopunkter kan dock utvecklas i samband med talan vid gemenskapernas domstolar, genom att det anförs grunder och argument som inte nödvändigtvis ingår i klagomålet, men som är nära förbundna med detta. I det aktuella fallet var det klart att yrkandet om ogiltigförklaring hade samma syfte som klagomålet, eftersom båda var riktade mot kommissionens beslut av den 22 mars 1994 (punkt 26).

Hänvisning till domstolen den 20 maj 1987. Geist mot kommissionen. 242/85. Rec. s. 2181, punkt 9; förstainstansrätten den 30 mars 1993. Vardakas mot kommissionen. T-4/92, Rec. s. II-357, punkt 16

I frågan om det förelåg en överensstämmelse mellan klagopunkterna, konstaterade förstainstansrätten att sökanden, i sitt klagomål, klandrat kommissionen för att inte ha beaktat den PPI på 10 procent som läkaren M. hade föreslagit. I klagomålet nämns vidare inte uttryckligen just problemet med skillnaden mellan den PPI på 8 procent som läkarkommittén hade kommit fram till och den på 3 procent som tillsättningsmyndigheten fastställde för sökanden. Även om problemet med skillnaden mellan de olika PPI nämns i ansökan, görs det inte gällande att tillsättningsmyndigheten borde ha följt de 10 procent som läkaren M. föreslog. Av detta följde att det på dessa två punkter saknades överensstämmelse. Förstainstansrätten anmärkte dock att eftersom sökanden i sitt klagomål hade begärt att han skulle tillerkännas 10 procent i stället för de 8 procent som hade medgivits, var det uppenbart att han på samma gång - och med än större anledning -motsatte sig fastställande av de 3 procent som han ifrågasatt i ansökan. Följaktligen fann förstainstansrätten att sökanden, genom att ifrågasätta fastställandet av 8 procent, på samma gång hade ifrågasatt beviljandet av endast 3 procent, så att klagopunkten i klagomålet och i ansökan delvis sammanföll (punkterna 27 och 28).

Vad gällde frågan om sökanden hade anfört ett argument som var gemensamt för det administrativa förfarandet och rättegången, fann förstainstansrätten att det föreföll som att det särskilt var eftersom han inte hade en ”redan tidigare dåliga hälsa” som han i sitt klagomål hade begärt att han sioille tillerkännas 10 procent. En annan aspekt i frågan om det fanns en redan tidigare dåliga hälsa hade underställts kommissionen i samma klagomål, eftersom sökanden ansåg att det var nödvändigt att be om förtydligande från läkaren M. angående frågan huruvida de 10 procents PPI som denne hade föreslagit gällde från år 1990 eller från dagen för olycksfallet, vilket väckte frågan om perioden mellan denna dag och år 1990, med den PPI som redan hade beviljats på grund av detta olycksfall (4 procent + 1 procent), eventuellt sioille anses som en period av redan tidigare dåliga hälsa. Det är även på grund av en redan tidigare dålig hälsa som sökanden i sin ansökan ansåg sig ha rätt till beviljande av en PPI på minst 8 procent. Efter att ha fått kännedom om läkarkommitténs uppdrag, som för första gången delgavs honom i en bilaga till dupliken, hade sökanden dessutom - på det sätt som föreskrivs i artikel 48.2 i rättegångsreglerna - framfört invändning mot att läkarkommitténs slutsatser om hans redan tidigare dåliga hälsa var felaktiga. Förstainstansrätten konstaterade således att ett argument som var gemensamt för de två förfarandena hade åberopats genom bestridandet av en ”redan tidigare dåliga hälsa” av patologisk art. Mot denna bakgrund - och med beaktande av att det klagomål som sökanden hade anfört utan medverkan av advokat inte skall tolkas restriktivt utan med välvillig inställning -ansåg förstainstansrätten att i det aktuella fallet var villkoret angående överensstämmelse mellan ldagomål och ansökan uppfyllt. Förstainstansrätten fann således att talan om ogiltigförklaring sioille upptas till prövning (punkt 29-31).

Hänvisning till domstolenden 14 mars 1989, Del Amo Martinez mot parlamentet, 133/88, Rec. s. 689, punkt 11

Prövningen i sak

Räckvidden av den enda grund som sökanden anfört

Kommissionen är skyldig att acceptera en läkarkommittés medicinska bedömning och kan inte ersätta denna med en egen bedömning, utan skall endast avgöra vilka rättsliga följder denna bedömning skall få. De rent medicinska bedömningar som läkarkommittén har uttryckt skall anses som slutgiltiga när de har tillkommit under normala förhållanden. Den rättsliga prövningen får endast avse huruvida denna kommitté har utsetts och arbetat på ett korrekt sätt och om den avgivit sina utlåtanden på ett korrekt sätt (punkt 41).

Hänvisning till förstainstansrätten den 23 november 1995, Benecos mot kommissionen, T-64/94. REGP s. II-769, punkt 42, med hänvisningar till domstolens och förstainstansrättens rättspraxis

Förstainstansrätten anmärkte att sökandens talan uteslutande avsåg administrationens tolkning av läkarkommitténs utlåtande, vilken enligt sökanden misstolkat detta utlåtande genom att begränsa hans PPI till 3 procent. Denna anmärkning gick ut på att tillsättningsmyndigheten hade feltolkat läkarkommitténs utlåtande, vilken hade konstaterat att sökandens hälsa hade försämrats med 8 procent, med beaktande av hela den PPI som tidigare hade tillerkänts honom (punkt 43).

Med hänsyn till att sökanden hade åberopat den rättspraxis enligt vilken det ankommer på gemenskapens domstolar att bedöma det beslut som tillsättningsmyndigheten har fattat på grundval av ett medicinskt utlåtande, konstaterade förstainstansrätten att grunden i ansökan även hänvisade till frågan om ”tydligt samband” mellan de medicinska slutsatserna och tillsättningsmyndighetens beslut. Sökanden hade dessutom, efter att ha fått kännedom om läkarkommitténs uppdrag, anfört att den invaliditetsgrad som skulle jämföras med en eventuellt redan tidigare dålig hälsa borde ha angivits av läkarkommittén i dess rapport, och framfört slutsatsen att om läkarkommittén hade haft för avsikt att fastställa en sammanlagd PPI att så skulle den haft att tydligt ange vilken tidigare beviljad invaliditetsgrad som skulle frånräknas i den slutliga utvärderingen. Han tillade att då ”inget tyder på motsatsen” kan den PPI på 8 procent som beviljats honom inte anses avse endast försämringen av hans hälsotillstånd. Sökanden hade därför invänt mot att utlåtandet av läkarkommittén innehöll ett fel vad gällde konstaterandet av och/eller värderingen av en redan tidigare dålig hälsa, jämfört med sviterna av det olycksfall som inträffade år 1983. Vid sammanträdet utvecklade sökanden denna invändning genom ytterligare ett argument, genom att göra gällande att det inte fanns ett tydligt samband mellan de illa utformade medicinska rapporterna och det påtalade beslutet, vilket hade grundats på dessa rapporter, och yrkade att förstainstansrätten skulle fastställa att det inte fanns ett tydligt samband i den mening som avses i den nämnda rättspraxisen (punkt 44-46).

Hänvisning till förstainstansrätten den 18 september 1992, X mot kommissionen, T-121/89 och T-13/90, Rec. s. II-2195, punkt 45, med hänvisningar till domstolens rättspraxis

Sökanden utvecklade sitt argument att det var tveksamt om det fanns ett tydligt samband och lade till uppgifter som han inte hade kunnat ta del av förrän i dupliken. Detta sätt att agera var enligt förstainstansrätten förenligt med artikel 48.2 första stycket i rättegångsreglerna. Förstainstansrätten ansåg att den enda grund som sökanden hade åberopat kunde tolkas på så sätt att tillsättningsmyndighetens begränsning av PPI till 3 procent var rättsstridig, främst eftersom det medicinska utlåtandet i fråga tydligt angav en PPI på 8 procent och, alternativt, eftersom dessa utlåtanden innehöll fel vad gällde konstaterandet av och/eller värderingen av en redan tidigare dålig hälsa, som gjorde att det var uteslutet att de kunde användas som rättslig grund för det påtalade beslutet (punkterna 47 och 48).

Frågan om det fanns stöd för granden

Förstainstansrätten ansåg att det skulle prövas om de medicinska utlåtandena i fråga var korrekta och närmare bestämt om de var tillräckligt precisa för att göra det möjligt för tillsättningsmyndigheten att komma fram till den omtvistade begränsningen av graden av PPI. I detta avseende framgick det av akten att läkarkommittén bland annat hade haft till uppdrag att ange om det kvarstod en permanent invaliditet till följd av det olycksfall som sökanden hade råkat ut för den 29 januari 1983 och, om så var fallet, bestämma hur stor denna var. Läkarkommittén var tvungen att beakta en eventuell påverkan av sökandens redan tidigare dåliga hälsa, närmare bestämt angavs i uppdraget att ”den grad av invaliditet som avser denna redan tidigare dåliga hälsa skall anges”. En sådan uppdelning av sviterna av olycksfallet år 1983 och eventuella kroppsskador som vaiati hänföra till andra händelser förklaras av att beviljande av en viss bestämd grad av PPI till följd av ett bestämt olycksfall, i enlighet med systemet i försäkringsreglerna, och de ekonomiska följder som föreskrivs, skall begränsas till sviterna av just detta olycksfall. Om läkarkommittén i ett förfarande angående ett sådant olycksfall konstaterar att sviterna av andra olycksfall består eller har förvärrats, kan detta konstaterande leda till att den berörde och tillsättningsmyndigheten påbörjar ett nytt förfarande för att eventuellt fastställa en separat PPI för dessa olycksfall (punkt 49-51).

I det aktuella fallet var en sådan uppdelning än mer nödvändig eftersom sökanden, i sin ansökan om att ärendet skulle återupptas, hade åberopat en försämring av sviterna av ”olika olycksfall under tiden han arbetat vid kommissionen”. Även om tillsättningsmyndigheten hade begränsat läkarkommitténs uppdrag till att avse ett enda olycksfall år 1983, var det ändå uppenbart att sökanden hade åberopat en sammanlagd försämring av sitt hälsotillstånd, som han inte ville tillskriva just olycksfallet år 1983. Dessutom hade olycksfallet år 1983 redan lett till att sökanden hade tillerkänts en PPI i två fall (4 procent + 1 procent), varför det även var viktigt att det angavs om denna PPI ingick i perioden av redan tidigare dåliga hälsa som läkarkommittén eventuellt skulle beakta. Mot denna bakgrund borde tillsättningsmyndigheten, med hänsyn till den omsorgsplikt som tillsättningsmyndigheten har mot sin tidigare tjänsteman, särskilt se till att eventuell redan tidigare dåliga hälsa verkligen preciseras, det vill säga att den uttrycks i ett tal, så att sökanden i ett senare förfarande kan göra gällande en eventuell rätt till en annan PPI (punkt 52).

Förstainstansrätten konstaterade att läkarkommittén, i sin medicinska rapport, i strid med lydelsen av dess uppdrag, inte hade angett någon sifferuppgift för den invaliditet som var följden av den redan tidigare dåliga hälsan. Denna rapport var således inte korrekt. Detta hade till följd att det, med beaktande av sökandens långa olycksfallshistoria, var omöjligt att endast på grundval av den medicinska rapporten avgöra sambandet mellan den redan tidigare dåliga hälsan och den grad av PPI på 8 procent som läkarkommittén hade konstaterat (punkt 53).

Förstainstansrätten ansåg att det emellertid skulle prövas om inte detta fel hade rättats till i efterhand. Den enda förklaringen som fanns till att tillsättningsmyndigheten begärde uppgifter av läkarkommittén om på vilket sätt denna hade beaktat den redan tidigare dåliga hälsan i fråga var att det förelåg tvivel om vad skillnaden mellan graderna av PPI berodde på, och detta tvivel berodde just på den tidigare underlåteisen att siffersätta den redan tidigare dåliga hälsan som nämns i den medicinska rapporten. Inte heller i en kompletterande rapport angav läkarkommittén en tydlig sifferuppgift för den redan tidigare dåliga hälsan i fråga, men ”medgav” att skillnaden ”förklaras” av att den redan tidigare dåliga hälsan hade beaktats. Detta textavsnitt innebar endast en efterhandsförklaring av den föregående rapporten. Förstainstansrätten konstaterade därför att denna kompletterande rapport inte hade undanröjt den osäkerhet som den föregående medicinska rapporten hade orsakat och att läkarkommittén, genom att inte siffersätta redan tidigare dålig hälsa, inte hade iakttagit villkoren för uppdraget (punkt 54—56).

Till följd av det klagomål i vilket sökanden bland annat underströk att det inte fanns en redan tidigare dålig hälsa till följd av andra olycksfall, begärde tillsättningsmyndigheten uppgifter för att få reda på ”vad den redan tidigare dåliga hälsan exakt består av”. Förstainstansrätten ansåg att inte heller doktor R:s svarsskrivelse gav de preciseringar som var nödvändiga avseende vilken grad av PPI som skulle jämföras med den redan tidigare dålig hälsan, utan gav utrymme för olika tolkningar, vilket svaranden också givit sig in på ända tills förfarandet vid förstainstansrätten avslutades (punkt 57-62).

Förstainstansrätten konstaterade att den verkliga betydelsen av begreppet redan tidigare dålig hälsa som läkarkommittén använt är oprecist och tveksamt, varför det inte går att avgöra arten av ohälsan eller den grad av PPI som hör till denna. Av detta följde att de medicinska utlåtanden som det påtalade beslutet hade grundats på inte överensstämde med uppdraget och att det av rapporterna inte framgick ett tydligt samband mellan de medicinska konstateranden och de slutsatser som de innehåller (punkt 63).

Hänvisning till ovannämnda målet X mot kommissionen, punkt 45. med hänvisningar till domstolens rättspraxis; ovannämnda målet Benecos mot kommissionen, punkt 42, med hänvisning till domstolens och förstainstansrättensrättspraxis

Dessa medicinska utlåtanden var således inte sådana att de utgjorde grund för det påtalade beslutets begränsning av PPI till 3 procent, varför sökandens enda grund skulle godtas. Följaktligen ogiltigförklarade förstainstansrätten kommissionens beslut av den 22 mars 1994, i den mån som det innehöll en sådan begränsning av graden av PPI (punkt 64).

Skadeståndsyrkandet

I sin replik gjorde sökanden gällande att kommissionen utan tillstånd hade lämnat ut uppgifter om hans hälsa och till och med lämnat in medicinska rapporter som täcks av medicinsk sekretess. Kommissionen hade således åsidosatt sökandens rätt till respekt för sitt privatliv, enligt artikel 8 i Europakonventionen om mänskliga rättigheter. Sökanden begärde, på grund av denna nya omständighet som framkommit under rättegången, ersättning för ideell skada med förpliktelse fölkommissionen att till honom utge en symbolisk ecu (punkt 65).

Även om det enligt artikel 48.2 i rättegångsreglerna är tillåtet att under vissa omständigheter anföra nya grunder under rättegången, kan denna bestämmelse inte i något fall tolkas som att det är tillåtet för sökanden att komma med nya yrkanden och på så sätt ändra föremålet för talan. Det är enligt förstainstansrätten förvisso sant att domstolen i mål om ogiltigförklaring har medgivit att yrkanden mot en rättsakt som den utfärdande institutionen har dragit tillbaka under rättegången kan ses som riktade mot den nya rättsakt som ersatt den tillbakadragna rättsakten. Ett sådant byte ändrar emellertid inte arten av den talan om ogiltigförklaring som ursprungligen har väckts. Det är helt annorlunda med den aktuella situationen där sökanden till sitt yrkande om ogiltigförklaring har lagt ett skadeståndsyrkande, så att arten av den ursprungliga tvisten har ändrats (punkt 66).

Hänvisning till domstolen den 25 september 1979, kommissionen mot Frankrike, 232/78, Rec. s. 2729, punkt3; domstolenden 18 oktober 1979, Gema mot kommissionen, 125/78, Rec. s. 3173, punkt 26; domstolen den 3 mars 1982, Alpha Steel mot kommissionen, 14/81, Rec. s. 749, punkt 8; domstolen den 14 juli 1988, Stahlwerke Peine-Salzgitter mot kommissionen, 103/85, Rec. s. 4131, punkt 11; förstainstansrätten den 18 september 1992, Asia Motor France m.fi. mot kommissionen, T-28/90, Rec. s. II-2285, punkt 43

Förstainstansrätten tillade att i tjänstemannamål är upptagandet till prövning av skadeståndsyrkanden underkastat villkoret att det administrativa förfarande som enligt artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna skall föregå talan har genomförts korrekt. Eftersom anledningen till sökandens påstådda ideella skada är att kommissionen har spritt påstått hemliga uppgifter, borde sökanden innan han framförde dessa yrkanden ha genomfört det administrativa förfarandet som består av två etapper, nämligen en ansökan och ett klagomål i den mening som avses i artikel 90.1 och 90.2 i tjänsteföreskrifterna, som inleds med en begäran att tillsättningsmyndigheten skall ersätta den åberopade skadan. Ett sådant administrativt förfarande hade emellertid inte ägt rum i det aktuella fallet. Av detta följde att skadeståndsyrkandet i vilket fall som helst skulle avvisas (punkterna 67 och 68).

Hänvisning till förstainstansrätten den 8 juni 1993, Fiorani mot parlamentet, T-50/92, Rec. s. II-555, punkterna45 och 46

Domslut:

Kommissionens beslut av den 22 mars 1994 ogiltigförklaras i den mån sökandens permanenta partiella invaliditet i detta fastställs uppgå till endast 3 procent.

Talan ogillas i övriga delar.