Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 23 oktober 1997. - Beside BV och I.M. Besselsen mot Minister van Volkshuisvesting, Ruimtelijke Ordening en Milieubeheer. - Begäran om förhandsavgörande: Raad van State - Nederländerna. - Förvaltning, transport och lagring av hushållsavfall - Illegal transport. - Mål C-192/96.



Rättsfallssamling 1998 s. I-04029



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Nederlandse Raad van State har ställt flera frågor om tolkningen av rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen (nedan kallad avfallsförordningen eller endast förordningen)(1) och rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall (nedan kallad avfallsdirektivet eller endast direktivet).(2) Nederlandse Raad van State ställer frågan i vilken utsträckning det i transporter av avfall, som beviljats undantag från den i förordningen föreskrivna anmälningsskyldigheten vid gränsöverskridande transporter, kan ingå olika ämnen, huruvida transport av avfall för lagring i väntan på vidaretransport till en återvinningsanläggning skall undantas från anmälningskyldigheten samt huruvida behörig destinationsmyndighet har behörighet att förordna att det avfall som transporterats illegalt skall återsändas.

Avfallsförordningen

2 Avfallsförordningen antogs den 1 februari 1993 med stöd av artikel 130s i fördraget och blev tillämplig från och med den 6 maj 1994.(3) Den fastställer bland annat ett system med förhandsanmälan av avfallstransporter som sker mellan medlemsstater. Olika uppsättningar av bestämmelser gäller för avfall för slutligt omhändertagande och avfall för återvinning. Det krävs emellertid i allmänhet en förhandsanmälan i båda fallen.

3 Transport av avfall för slutligt omhändertagande eller återvinning skall anmälas till den behöriga myndigheten i det område där transporten tas emot (nedan kallad behörig destinationsmyndighet(4)). Kopior av anmälan skall skickas till den behöriga myndigheten för det område varifrån transporten avsänds (nedan kallad behörig avsändarmyndighet(5)), till den behöriga myndigheten i det område genom vilket försändelsen transiteras (nedan kallad behörig transitmyndighet(6)) och till mottagaren.(7)

4 Vad gäller avfall för slutligt omhändertagande skall tillstånd erhållas från den behöriga destinationsmyndigheten, som endast skall ge sådant tillstånd om ingen annan av de behöriga myndigheterna har gjort invändningar.(8) Vad däremot gäller avfall för återvinning kan tillståndet för transport vanligtvis vara underförstått.(9)

5 Förordningen gör skillnad mellan en "grön avfallslista" (bilaga 2), en "gul avfallslista" (bilaga 3) och en "röd avfallslista" (bilaga 4).(10) Avfall som ingår i den gröna listan (nedan kallad grönt avfall) anses "normalt inte utgör[a] en fara för miljön om det återvinns på ett korrekt sätt"(11) och beviljas följaktligen vanligtvis undantag från anmälningsskyldigheten i förordningen, om det sänds till en annan medlemsstat för återvinning.(12) Varje avfallslista är indelad i allmänna kategorier med alfabetisk numrering (nedan kallade allmänna kategorier) (till exempel allmän kategori GH i den gröna listan med titeln "Plastavfall i fast form"(13)). Varje allmän kategori är indelad i mera specifika, numerärt förtecknade underkategorier av avfall (nedan kallade underkategorier) (till exempel underkategori GH 011 ur 3915 10, med lydelsen "Avklipp och annat avfall av plast samt plastskrot av polymerer av eten"(14)).

6 I det inledande stycket i bilaga 2 (som innehåller den gröna avfallslistan) föreskrivs följande: "Oavsett om avfallet är inbegripet på denna lista eller inte får det inte transporteras som grönt avfall om det är förorenat med andra material i en sådan utsträckning att a) riskerna med avfallet ökar på ett sådant sätt att det bör inbegripas på den gula eller den röda listan, eller att b) det hindrar att avfallet återvinns på ett miljövänligt sätt."

7 Detta stycke infördes i bilaga 2 genom kommissionens beslut 94/721(15), som antogs den 21 oktober 1994. Eftersom den nederländska regeringen har uppgett att det ifrågavarande avfallet upptäcktes i Nederländerna våren 1995, är det sannolikt att berörda stycke infördes i förordningen före det att avfallstransporten ägde rum.

8 Det är till slut ändamålsenligt att notera artikel 26 i förordningen. I artikel 26.1 a föreskrivs att all transport av avfall som sker "utan anmälan till berörda behöriga myndigheter i enlighet med bestämmelserna i denna förordning" skall betraktas som illegal transport.

9 I artikel 26.2 föreskrivs följande:

"Om anmälaren är ansvarig för en sådan illegal transport skall den behöriga avsändarmyndigheten tillse att avfallet

a) återförs till avsändarstaten av anmälaren eller om nödvändigt av den behöriga myndigheten själv, eller om detta inte är möjligt,

b) slutligt omhändertas eller återvinns på ett miljömässigt godtagbart sätt,

inom 30 dagar sedan den behöriga myndigheten underrättades om den illegala transporten eller inom en annan tidsfrist som de berörda behöriga myndigheterna kommer överens om.

I detta fall skall en ny anmälan göras. Ingen avsändarmedlemsstat eller transitmedlemsstat får motsätta sig att avfallet återsänds om den behöriga destinationsmyndighetens lämnar en vederbörligen motiverad begäran och anger grunderna för detta."

Bakgrund

10 Beside BV (nedan kallat Beside) samlade in olika slags avfall i Tyskland och transporterade det från Tyskland till lokaler i Zutphen i Nederländerna, där det lagrades i väntan på försäljning och leverans till producenter av plastprodukter, huvudsakligen etablerade i Fjärran östern. Transport av avfall från en medlemsstat till en annan skall vanligtvis anmälas till berörda behöriga myndigheter i enlighet med avfallsförordningen. Såsom förklarats ovan(16) är det emellertid för transport av avfall som i förordningen klassificeras som grönt avfall normalt inte nödvändigt att göra en anmälan, om avfallet är avsett för återvinning i stället för slutligt omhändertagande.

11 Beside och dess direktör I.M. Besselsen (nedan kallade sökandena) har gjort gällande att avfallet är avsett för användning som råvara vid tillverkning av olika slags plastartiklar, och att detta kan anses utgöra ett återvinningsförfarande i den mening som avses i förordningen.(17) Enligt Raad van State har sökandena endast framfört ifrågavarande påstående utan att ge närmare detaljer. Sökandena har även gjort gällande att ifrågavarande avfall ingick i den gröna avfallslistan i förordningens bilaga 2.

12 Den nederländske ministern med ansvar för bostäder, planifikation och miljö (nedan kallad ministern) invände mot avfallstransporten på den grunden att transporten borde ha anmälts i enlighet med avfallsförordningen. Sökandena har å andra sidan gjort gällande att en anmälan inte var nödvändig i enlighet med förordningen, eftersom avfallet ingick i den gröna avfallslistan och var avsett för återvinning.

13 Det var ursprungligen fråga om två slag av avfall; plastavfall i form av pulver, klippbitar och film respektive avfall som svaranden hänvisar till som "konsumentavfall i form av plastförpackningar". Målet är emellertid numera inskränkt till att avse konsumentavfall i form av plastförpackningar, eftersom ministern tagit tillbaka sin invändning mot den förstnämnda typen av avfall. Såsom tidigare anförts ingår plastavfall i fast form i den gröna avfallslistan under allmän kategori GH.

14 Ministerns invändning baserades på en undersökning av avfallet som utförts av det nationella institutet för folkhälsa och miljövård (Rijksinstituut voor Volksgezondheid en Milieuhygiëne), som visade att avfallet inte i sin helhet bestod av plast och att andelen plast varierade mellan 58,3 och 92,3 procent från en säck till en annan. Säckarna befanns innehålla även papper och kartong, metall, trä och andra material som inte var plast, såsom glas och tyger, av vilka de flesta förefaller ingå i den gröna listan. I en av säckarna hittades emellertid sex skarpladdade skott. Det förefaller således som om avfallet till största delen bestod av en blandning av avfall som, var för sig, förekom i den gröna listan, tillsammans med en liten mängd annat material. På grundval av detta ansåg ministern att avfallet inte kunde anses utgöra plastavfall i fast form, vilket i den gröna lista som ingår i förordningens bilaga 2 hänvisas till som allmän kategori GH. Ministern ansåg istället att avfallet skulle klassificeras som "hushållsavfall" och som faller under rubrik AD 160 i den "gula listan" i förordningens bilaga 3. (Rubrik AD 160 är en av flera rubriker som upptagits i allmän kategori AD, och som i den gula listan rubricerats "Avfall som kan innehålla antingen oorganiska eller organiska beståndsdelar".)(18) Med den utgångspunkten är det ostridigt att avfallstransporten borde ha anmälts. Ministern drog därav slutsatsen att avfallet följaktligen utgjorde "illegalt avfall" i den mening som avses i artikel 26 i förordningen(19) och borde återsändas till Tyskland.

15 Ministern underrättade sökandena genom skrivelse av den 21 april 1995 om att han beslutat utfärda en kungörelse och förordna om att avfallet skulle återsändas till dess ursprungsort, med en möjlighet för sökandena att själva ombesörja återsändandet. Sökandena anförde klagomål mot dessa beslut i en till ministern gemensamt inlämnad skrivelse. Genom två separata beslut av den 29 juni 1995 förklarade ministern att sökandenas invändningar var ogrundade. Sökandena överklagade tillsammans dessa beslut till Raad van State. Såsom tidigare angetts har sökandena gjort gällande att avfallstransporten inte behövde anmälas i enlighet med bestämmelserna i förordningen. De har också anfört att återsändandet av avfallet under alla omständigheter skulle vara olämpligt.

Den nationella domstolens frågor

16 Raad van State anser sig behöva domstolens hjälp för att besvara följande frågor:

"1) Skall begreppet 'hushållsavfall' som anges under AD 160 i bilaga 3 till rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen (EGT L 30, 1993, s. 1), i dess ändrade lydelse, tolkas på så sätt att det även omfattar avfall som till största del består av det plastavfall i fast form som avses i bilaga 2, men därutöver även andra material som anges i denna bilaga samt en mindre mängd material som inte omfattas av detta begrepp?

2) a) Om fråga 1 besvaras jakande, skall uttrycket 'lagring av material som skall bli föremål för något av förfarandena i denna bilaga' i bilaga IIB i rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 (EGT L 194, 1975, s. 39), i dess ändrade lydelse, tolkas på så sätt att det inte endast omfattar lagring vid det företag vid vilket de andra förfaranden som anges i bilagan kommer att vidtas, utan även lagring i väntan på transport till ett sådant företag, oavsett om detta företag är beläget inom eller utanför gemenskapen?

b) Om den första delen av denna fråga skall besvaras jakande, åtminstone vilka uppgifter skall finnas tillhanda, för det fall det inte föreligger någon anmälan, för att man skall kunna fastställa att det faktiskt är fråga om återvinning?

3) Om fråga 1 och 2 a besvaras jakande, innebär artikel 26.2 tredje meningen i förordningen, i de fall till vilka denna bestämmelse hänvisar, att den behöriga destinationsmyndigheten även är skyldig, eller åtminstone har behörighet, att göra vad den behöriga avsändarmyndigheten är skyldig att göra i enlighet med den första meningen i denna bestämmelse?"

17 Skriftliga yttranden har ingivits av den nederländska, den danska, den tyska och den finska regeringen samt av kommissionen. Den nederländska och den danska regeringen samt kommissionen var företrädda vid sammanträdet.

Fråga 1

18 Genom sin första fråga önskar Raad van State i huvudsak få klarhet i huruvida plastavfall för återvinning som ingår i den gröna avfallslistan (men som ursprungligen utgjorde hushållsavfall i den gula avfallslistan) kan transporteras som grönt avfall och följaktligen undgå anmälningskyldigheten om det blandas med a) annat avfall av olika slag som uppräknas i den gröna listan, och b) en mindre mängd material som inte omfattas av den gröna listan.

19 Raad van State anser att begreppet "hushållsavfall" bör förstås sålunda att det är fråga om osorterat avfall som härrör från hushåll. Den nationella domstolen är däremot osäker på huruvida den avgörande faktorn vid klassificeringen av avfall bör vara att en betydande andel av avfallet av allt att döma inte har sorterats eller det förhållandet att den största delen av de material som ingår i partiet i fråga omnämns separat i den gröna avfallslistan.

20 Den nederländska regeringen anser att eftersom avfallet ursprungligen utgjorde hushållsavfall och sådant avfall anges i den gula avfallslistan, måste det även i fortsättningen klassificeras som sådant avfall även om det sorterats. I motsats till den nederländska regeringen anser kommissionen att det inte är avfallets ursprung som är avgörande vid klassificeringen. Enligt kommissionens uppfattning är det avfallets karaktär som är avgörande, och det måste vara möjligt att omvandla hushållsavfall till grönt avfall genom sortering, eftersom sortering annars inte skulle uppmuntras.

21 Kommissionen anser emellertid att det endast är homogena partier av avfall tillhörande samma kategori i förordningens bilaga 2 som kan transporteras som grönt avfall. Den danska regeringen som stöder kommissionen på denna punkt. Vid sammanträdet angav den danska regeringen som sin uppfattning att ett homogent parti grönt avfall är ett avfallsparti som omfattas av samma underkategori i bilaga 2. Den tyska regeringen har gjort gällande att blandade avfallspartier är tillåtna, men endast så länge blandningen inte ger upphov till någon av de två situationer som anges i ingressen till förordningens bilaga 2, och de olika typerna av grönt avfall omfattas av samma allmänna kategori i bilaga 2. Den finska regeringen är av liknande åsikt.

22 I inledningen till förordningens bilaga 2 (som innehåller den gröna avfallslistan) anges att avfall inte får transporteras som grönt avfall om det är «förorenat med andra material» i sådan utsträckning att riskerna med avfallet ökar på ett sådant sätt att det bör inbegripas på den gula eller den röda listan, eller att det hindrar att avfallet återvinns på ett miljövänligt sätt.(20) Detta skulle kunna betyda att vissa blandningar av avfall är tillåtna (även om det är oklart huruvida det som avses är förorening med avfall som inte är grönt avfall, förorening med ett annat slags grönt avfall eller till och med förorening med båda dessa).

23 Kommissionen har emellertid förklarat att det som avses i denna inledning endast är mindre mängder förorening och att varje avfallsparti i princip skall vara homogent. Den nederländska och den danska regeringen har på liknande sätt anfört att det som avses i detta stycke enbart är blandningar som är ofrånkomliga med hänsyn till det avfall som är i fråga, såsom till exempel häftklamrar av metall på papper eller pappersetiketter på glasflaskor.

24 Olika argument har anförts till stöd för att blandade partier av grönt avfall inte är tillåtna. Kommissionen har gjort gällande att avfallets beskaffenhet, i syfte att begränsa miljöproblemen, måste klarläggas före transport, lagring och återvinning.(21) Den danska regeringen har på liknande sätt gjort gällande att om det inte krävdes att grönt avfall skall sorteras före transport, skulle det inte kunna säkerställas att olika slag av grönt avfall sorteras innan återvinning, och det skulle vara enklare att dölja förekomsten av rött och gult avfall bland grönt avfall.

25 Den danska regeringen har dessutom erinrat om att kommissionen, när den vid ett möte den 6 juni 1996 redogjorde för sin uppfattning att olika slag av grönt avfall inte kan blandas, förklarade att den drog denna slutsats eftersom den gröna avfallslistan redan innehöll vissa blandningar av grönt avfall som enskilda poster.

26 Den danska regeringen har även nämnt OECD-rådets beslut av den 30 mars 1992(22) till vilket hänvisning sker i förordningen.(23) Enligt bilaga 1 tredje avdelningen moment 1 i beslutet, vari en uppräkning av grönt avfall sker, utgör endast de ämnen som nämns under en huvudkategori, men inte själva huvudkategorierna, en del av den gröna listan.

27 Den danska regeringen har även anfört att export av en blandning av grönt avfall som påstås vara avsett för återvinning kan, om avfallet förbränns, leda till såväl slutligt omhändertagande som återvinning, eftersom användning främst som bränsle eller som annan energikälla utgör ett återvinningsförfarande, men att detta inte är fallet beträffande vissa ämnen som vid förbränning inte alstrar tillräckligt med energi. Detta kan exempelvis vara fallet beträffande ett avfallsparti som innehåller både trä och metall; träet återvinns medan metallen slutligt omhändertas eftersom den inte alstrar mycket energi.

28 Enligt den nederländska regeringen innebär mångfalden av olika plastmaterial i det ifrågavarande avfallet att en direkt återvinning av avfallet knappast är möjlig, och även om en återvinning vore tekniskt möjlig, är avfallets beskaffenhet så varierande att den återvunna mängden skulle vara för liten för att motivera en återvinning. Den nederländska regeringen har i detta hänseende hänvisat till den invändningsgrund som föreskrivs i artikel 7.4 a femte strecksatsen i förordningen, enligt vilken de behöriga myndigheterna kan invända mot transport av avfall för återvinning om förhållandet mellan vad som kan återvinnas och inte kan återvinnas, det uppskattade värdet för det material som slutligen återvinns eller kostnaderna för återvinning eller slutligt omhändertagande av den del som inte kan återvinnas medför att återvinning inte är ekonomiskt och miljömässigt försvarbar.

29 Det är enligt min mening nödvändigt att undersöka betydelsen av begreppet "hushållsavfall". Tre huvudpunkter kan urskiljas. För det första kan sådant avfall inbegripa ett betydande antal avfall av olika slag. Ett visst avfallsparti kan innehålla flera olika ämnen eller enbart några. Därutöver kan det innehålla endast grönt avfall eller en blandning av grönt avfall och annat avfall. Mångfalden av hushållsavfall åskådliggörs av det stora antal ämnen som upptas under rubriken "Hushållsavfall och liknande handels-, industri- och institutionsavfall, även separat insamlade fraktioner" i kommissionens beslut 94/3/EG.(24) Genom detta beslut fastställdes en förteckning över avfall med rubriken "Europeiska avfallskatalogen" i enlighet med artikel 1 a i avfallsdirektivet.(25) Syftet med förteckningen är att säkerställa en gemensam terminologi för gemenskapen i syfte att effektivisera avfallshanteringen.(26) Under rubriken "Hushållsavfall med mera" ingår så skilda föremål och ämnen som organiskt, komposterbart köksavfall, kläder, syror, batterier, aerosoler med mera.

30 För det andra delar jag kommissionens åsikt att hushållsavfall måste kunna omklassificeras efter det att det sorterats på rätt sätt. Efter sorteringen borde det väsentliga kriteriet vara avfallets beskaffenhet.

31 För det tredje anser jag att ett osorterat parti av sådant avfall inte skall anses utgöra grönt avfall enbart av den anledningen att ingen del av innehållet i detta parti av en händelse finns uppräknad i den gula eller den röda listan. Även om det framkom att hela eller nästan hela innehållet av ett bestämt parti bestod av ämnen i den gröna listan, skulle det inte vara tillräckligt för att befria försändelsen från anmälningsskyldigheten. För att undgå en klassificering som "hushållsavfall" i den gula listan, måste avfallet ha sorterats på rätt sätt i lämpliga kategorier. Det är ändamålsenligt att i detta hänseende notera fotnot 19 i OECD:s beslut av den 30 mars 1992(27). I Baselkonventionen(28) definieras hushållsavfall som "annat avfall" i stället för farligt avfall och kontrolleras om det är föremål för gränsöverskridande transporter. I fotnoten drar man därav slutsatsen att det i beslutet skall föreskrivas att "allt hushållsavfall (och inte enbart det som uppvisar farliga egenskaper) skall vara föremål för det förfarande som stadgas i avdelning IV (gul nivå)".

32 För närvarande räcker det med att konstatera att hushållsavfall inte förlorar denna egenskap förrän det sorterats på rätt sätt och att de ämnen som identifierats i förevarande mål verkar vara av så varierande art(29) att det inte är troligt att någon sortering skett. Som svar på det särskilda tvivel som Raad van State gav uttryck för i sin redogörelse för sakomständigheter i beslutet om hänskjutande, bör den avgörande faktorn vara huruvida avfallet sorterats på rätt sätt och inte huruvida största delen av ifrågavarande material upptagits separat i den gröna listan.

33 Det kan dock vara ändamålsenligt att göra ytterligare en anmärkning. Om ett avfall sorterats på rätt sätt kan varje sorterad fraktion av grönt avfall omfattas av en särskild allmän kategori i bilaga 2. Om målsättningen däremot är, såsom kommissionen och flera medlemsländer har hävdat, att grönt avfall som omfattas av en allmän kategori (eller till och med en underkategori) aldrig skall blandas med avfall som omfattas av en annan allmän kategori (eller underkategori) (förutom då blandningen är ofrånkomlig med hänsyn till avfallet i fråga, såsom pappersetiketter på glasflaskor), är det med beaktande av rättssäkerheten önskvärt att lagstiftningen ändras på ett sätt som klargör detta.

34 Som svar på den första frågan drar jag helt enkelt slutsatsen att uttrycket "hushållsavfall" som anges under AD 160 i bilaga 3 till avfallsförordningen, i dess ändrade lydelse, skall tolkas på så sätt att det även omfattar avfall som till största del består av det plastavfall i fast form som anges i förordningens bilaga 2, men därutöver även andra material som anges i denna bilaga samt en mindre mängd material som inte anges däri, om avfallet i fråga inte har sorterats på rätt sätt i lämpliga kategorier.

Fråga 2 a

35 Det förefaller som om syftet med den andra frågan är att få klarhet i huruvida avfall kan befrias från anmälningsskyldigheten i förordningen på grundval av att det inte är direkt avsett vare sig för återvinning eller slutligt omhändertagande utan för lagring i väntan på transport till en återvinningsanläggning, även om avfallets sammansättning inte utgör en befrielsegrund enligt förordningen. Tanken tycks vara att, eftersom förordningen endast föreskriver att transport av avfall för återvinning och slutligt omhändertagande skall anmälas, det skulle kunna hävdas att transporter av avfall för lagring i väntan på transport till en annan anläggning varken utgör transporter av avfall för återvinning eller transporter av avfall för slutligt omhändertagande, och att de därför inte behöver anmälas.

36 Lagring inbegrips emellertid uttryckligen i definitionen av åtgärder för slutligt omhändertagande och återvinningsåtgärder. I förordningen hänvisas till direktivets definitioner av slutligt omhändertagande och återvinning.(30) I direktivet inbegrips i begreppet åtgärd för slutligt omhändertagande lagring före omhändertagande med användning av något av förfarandena i bilaga IIA, utom tillfällig lagring, före insamling, på den plats där avfallet producerades. På samma sätt anges beträffande återvinningsåtgärder att däri inbegrips även lagring av avfall som skall underkastas något av förfarandena i bilaga IIB, utom tillfällig lagring, före insamling, på den plats där avfallet producerades.

37 I bilagorna IIA och IIB specificeras inte att lagringen av avfall skall ske vid den anläggning där de övriga förfaranden till vilka hänvisning sker i dessa bilagor äger rum för att den skall anses utgöra slutligt omhändertagande eller återvinning. Det enda undantag som görs är beträffande avfall som lagras vid den anläggning där det producerades och som följaktligen inte är föremål för transport i någon större utsträckning. I artikel 6.2 i förordningen föreskrivs därutöver att "[a]nmälan skall omfatta samtliga mellanliggande steg i transporten från avsändningsorten till den slutliga destinationsorten". Detta är förståeligt eftersom det inte endast är återvinning eller slutligt omhändertagande av avfall som kan skada miljön eller människors hälsa, utan också transporten av detta avfall. Detta är en självklarhet. Detta framgår även av kravet på anmälarna av avfall att lämna uppgifter om de åtgärder som vidtas för att säkerställa transportsäkerheten,(31)och av de behöriga myndigheternas möjlighet att fastställa de villkor för avfallstransporten som skall gälla för områden inom deras jurisdiktion.(32) Jag anser följaktligen att det är oväsentligt huruvida lagringen av en viss avfallsmängd sker på den ort där det slutligen skall återvinnas eller på en annan ort. Det krävs att transporten anmäls i båda fallen.

38 Jag drar även den slutsatsen att, eftersom de ovannämnda definitionerna av slutligt omhändertagande och återvinning inte innehåller någon geografisk begränsning och förordningen är tillämplig även på export från gemenskapen, det är irrelevant huruvida den återvinningsåtgärd som följer på lagring äger rum inom eller utanför gemenskapen.

39 Enligt min mening är detta tillräckligt för att svara på den fråga som ställts av den nationella domstolen. Jag skall dock i korthet behandla ytterligare en fråga som behandlats i beslutet om hänskjutande och som kommenterats av kommissionen, nämligen den huruvida en anmälan är nödvändig för det fall den slutliga bestämmelsen för det avfall som skall lagras inte är känd. Jag tror inte att man kan hävda att avfall kan ha en annan bestämmelse än de åtgärder för slutligt omhändertagande och återvinning som anges i direktivets bilagor IIA och IIB. Det är klart att förordningens syfte var att omfatta samtliga avfallstransporter, även om transport av visst avfall befriats från anmälningsskyldigheten. Såsom kommissionen har påpekat skulle en tolkning av förordningen som innebär att den från anmälningsskyldigheten befriar avfall vars slutliga bestämmelse ännu inte fastställts, leda till det absurda resultatet att avfallstransportörer som inte före transporten av avfall fastställt dess bestämmelse skulle ha en större frihet att ordna dylik transport än andra transportörer, men ändå är den förstnämnda situationen mera betänklig. Det kan även noteras att en dylik tolkning skulle kunna avhålla transportörer från att fatta, eller från att medge att de fattat, ett beslut beträffande den slutliga bestämmelsen för det avfall som skall transporteras. Det är följaktligen klart att anmälningsskyldigheten i förordningen beträffande en viss avfallstransport inte kan undvikas på grundval av att dess bestämmelse inte fastställts.

40 Som svar på fråga 2 a anser jag att hänvisningen i avfallsdirektivets bilaga IIB, i dess ändrade lydelse, till lagring av material skall tolkas så att den inte endast omfattar lagring vid den anläggning där de övriga åtgärder som anges i bilagan kommer att äga rum, utan även lagring i väntan på transport till en sådan anläggning (utom tillfällig lagring, före insamling, på den plats där avfallet producerades), oavsett om denna anläggning är belägen inom eller utanför gemenskapen.

Fråga 2 b

41 I den andra delen av fråga 2 frågar Raad van State om vilka uppgifter som är nödvändiga för att det skall kunna fastställas att avfallet är avsett för återvinning när anmälan inte har skett. Den nationella domstolen har ställt denna fråga för det fall fråga 2 a besvaras jakande, vilket jag har föreslagit. Såsom kommissionen har påpekat förefaller emellertid fråga 2 b relevant endast om ifrågavarande avfall, som svar på fråga 1, anses utgöra grönt avfall, eftersom det endast är grönt avfall för återvinning som i allmänhet befriats från anmälningsskyldigheten i förordningen. Om avfallet inte är grönt avfall bör en förflyttning därav under alla omständigheter anmälas, utan hänsyn till om det är avsett för återvinning eller slutligt omhändertagande. Eftersom jag påstår att avfallet inte kan anses utgöra grönt avfall, torde det följaktligen vara onödigt att besvara fråga 2 b. Om det icke desto mindre skulle vara nödvändigt att ändra på avfallets klassificering, och eftersom det i princip ankommer på den nationella domstolen att avgöra huruvida de frågor den ställer är nödvändiga, anser jag det vara ändamålsenligt att besvara den andra delen av frågan.

42 Den enda bestämmelsen i förordningen som gäller de uppgifter som är nödvändiga beträffande grönt avfall för återvinning är artikel 11.1.(33) I denna bestämmelse föreskrivs att, för att göra det möjligt att spåra transporter av sådant avfall för återvinning som anges i bilaga 2 (det vill säga grönt avfall), transporterna skall åtföljas av följande uppgifter, bestyrkta med innehavarens underskrift:

a) Innehavarens namn och adress.

b) Avfallets vanliga handelsbeteckning.

c) Avfallets mängd.

d) Mottagarens namn och adress.

e) Återvinningsförfaranden enligt förteckningen i bilaga IIB till avfallsdirektivet.

f) Förväntad transportdag.

43 Vad däremot gäller avfall för återvinning, som skall anmälas i enlighet med förordningen, föreskrivs i förordningen att anmälaren skall teckna ett avtal med mottagaren om återvinning av avfallet, och en kopia av avtalet skall på begäran lämnas till den behöriga myndigheten. Om avfallet transporteras mellan två inrättningar som lyder under samma juridiska person, får avtalet ersättas med en deklaration av denna person.(34)

44 I artikel 6.4 i förordningen föreskrivs vidare att anmälaren skall fylla i fraktsedeln och på begäran från behöriga myndigheter tillhandahålla ytterligare uppgifter och dokumentation, och i artikel 6.5 föreskrivs att på fraktsedeln vissa uppgifter särskilt skall anges. Såvitt är relevant här skall följande anges:

- Ursprung, sammansättning och mängd avseende det avfall som skall återvinnas, inbegripet uppgift om producenten samt, om avfallet härrör från olika källor, en detaljerad förteckning över avfallet med uppgift om den ursprungliga producentens identitet, om denna är känd.

- Avfallsmottagarens identitet, lokalisering av återvinningsanläggningen, den typ av tillstånd enligt vilket anläggningen drivs och giltighetstiden för detta.

- De återvinningsförfaranden som anges i bilaga IIB till avfallsdirektivet.

- Den planerade metoden för slutligt omhändertagande av restavfall sedan återvinning skett.

- Mängden återvunnet material i förhållande till restavfallet.

- Det uppskattade värdet av det återvunna materialet.

45 Samtliga uppgifter som nämns i punkt 42-44 ovan kan tjäna till ledning för avfallstransportörer beträffande den dokumentation som behöriga myndigheter kan kräva för att det skall anses visat att en viss transport är avsedd för återvinning. Jag delar emellertid kommissionens uppfattning att det är svårt att på en abstrakt nivå exakt fastställa vilken dokumentation som är nödvändig, eftersom varje fall måste bedömas utifrån omständigheterna i just det fallet. Behovet av flexibilitet erkänns för övrigt i förordningen eftersom den ger behöriga myndigheter möjlighet att begära ytterligare uppgifter och dokumentation (artikel 6.4).

46 Det kan således endast slås fast att de uppgifter och den bevisning som tillhandahålls måste vara tillräckliga för att övertyga den ifrågavarande behöriga myndigheten om att transporten faktiskt är avsedd för återvinning. De behöriga myndigheterna bör ha befogenhet att kräva andra uppgifter eller annan bevisning än den som anges i förordningen, särskilt med hänsyn till deras skyldighet att i vissa fall övervaka att illegalt transporterat avfall återförs, slutligt omhändertas eller återvinns på ett miljömässigt godtagbart sätt (artikel 26 i förordningen). Artikel 11.1 avses inte vara uttömmande vad gäller den bevisning som kan krävas i samband med grönt avfall för återvinning. Däri fastställs endast de uppgifter som måste åtfölja sådana transporter för att "göra det möjligt" att spåra dem. Även om det finns risk för att en behörig myndighet utan fullgoda skäl vägrar acceptera att en viss avfallstransport är avsedd för återvinning, är det inte lämpligt att föregripa sådana problem genom att fastställa stränga kriterier beträffande det som utgör nödvändig eller tillräcklig bevisning.

47 Den nationella domstolen har emellertid frågat vilken minsta bevisning som kan krävas. Den avser således inte en situation där en behörig myndighet kräver alltför mycket bevisning, utan istället en situation där den kräver alltför lite bevisning. Med hänsyn till förordningens målsättning att skydda miljön, får de behöriga myndigheterna inte vara alltför släpphänta beträffande nivån på den bevisning som krävs. Enligt min mening är de uppgifter som åtminstone skall krävas beträffande sådant grönt avfall som inte skall anmälas vanligtvis de uppgifter som anges i artikel 11. Med denna information som grund kan kontroller och undersökningar utföras, och det förhållandet att någon annan information inte uppräknas i artikel 11 tyder på att det ansetts att dessa uppgifter är tillräckliga i normala fall. Om det föreligger en tvekan beträffande huruvida de lämnade uppgifterna är korrekta, är den behöriga myndigheten dock tvungen att granska uppgifterna och vid behov i lämplig utsträckning kräva ytterligare uppgifter och dokumentation.

48 Vad gäller transport av grönt avfall för lagring, måste det kunna framläggas bevisning inte endast vad gäller avsikten att lagra avfallet utan också vad gäller den slutliga återvinningsåtgärden, eftersom lagring endast kan kvalificeras som en återvinningsåtgärd om den utgör lagring före en återvinningsåtgärd.(35) Detta gäller även om den slutliga återvinningen är avsedd att äga rum utanför gemenskapen, eftersom förordningen ålägger skyldigheter för de behöriga myndigheterna beträffande export av avfall från gemenskapen.(36)

49 Som svar på fråga 2 b anser jag följaktligen att de uppgifter som den behöriga myndigheten åtminstone måste kräva för att kunna konstatera att grönt avfall är avsett för återvinning är de uppgifter som anges i artikel 11.1 i förordningen. Myndigheten har emellertid befogenhet eller kan vara skyldig att kräva sådana ytterligare uppgifter eller bevisning som är nödvändiga för att visa att avfallet är avsett för återvinning.

Fråga 3

50 Genom den tredje frågan önskar Raad van State få klarhet i hur långt den behöriga destinationsmyndighetens skyldigheter och behörighet sträcker sig när det gäller att återsända illegalt transporterat avfall till avsändarmedlemsstaten.

51 Avfallstransporter som inte anmälts till samtliga berörda behöriga myndigheter anses utgöra illegal transport enligt artikel 26.1 a i förordningen.(37) Det kan följaktligen hävdas att den avfallstransport som är i fråga i det aktuella målet är illegal eftersom den inte anmälts. Föga överraskande ankommer anmälningsskyldigheten på avfallets anmälare (artiklarna 3.1 och 6.1 i förordningen). "Anmälaren" av avfall definieras ingående i artikel 2 g i förordningen. Denna definition omfattar, i vissa fall, "den som innehar eller har förfoganderätt till avfallet (innehavare)". Raad van State anser att Beside i detta fall var innehavare av avfallet i den mening som avses i förordningen, och om en anmälan var nödvändig var det således Beside som skulle ha anmält avfallet i enlighet med förordningen.

52 Eftersom det är anmälaren som bär ansvaret för den påstådda olagligheten i förevarande fall skall artikel 26.2 tillämpas. Såsom ovan(38) anförts föreskrivs i artikel 26.2 att om anmälaren av avfallet är ansvarig för illegal transport skall den behöriga avsändarmyndigheten tillse att avfallet a) återförs till avsändarstaten av anmälaren eller om nödvändigt av den behöriga myndigheten själv, eller om detta inte är möjligt, b) slutligt omhändertas eller återvinns på ett miljömässigt godtagbart sätt.

53 Det är viktigt att särskilt erinra om att det i den andra och den tredje meningen i artikel 26.2 föreskrivs följande:

"I detta fall skall en ny anmälan göras. Ingen avsändarmedlemsstat eller transitmedlemsstat får motsätta sig att avfallet återsänds om den behöriga destinationsmyndigheten lämnar en vederbörligen motiverad begäran och anger grunderna för detta."

54 Ministern har gjort gällande att den tredje meningen innebär att den behöriga destinationsmyndigheten är skyldig eller har befogenhet att göra vad den behöriga avsändarmyndigheten är skyldig att göra enligt den första meningen i denna bestämmelse.

55 Raad van State undrar huruvida det förhållandet att återsändadet av avfallet enligt den andra meningen i artikel 26.2 måste anmälas innebär att hänvisningen till avsändarmedlemsstaten i tredje meningen i artikel 26.2 i själva verket är en hänvisning till den stat som var destinationsmedlemsstat beträffande den ursprungliga illegala transporten. Denna tolkning grundar sig på det förhållandet att destinationsmedlemsstaten beträffande den ursprungliga transporten, i och med att den återsänder avfallet, verkar som avsändarmedlemsstat. Ur denna synvinkel skulle "avsändarmedlemsstatens" skyldighet enligt den tredje meningen, att inte invända mot att avfallet återsänds, avse den stat som var destinationsmedlemsstat beträffande den ursprungliga transporten. Enligt Raad van State följer härav att ministern inte kan åberopa tredje meningen i artikel 26.2 som behörighetsgrund för att förordna om att avfallet skall återsändas till Tyskland.

56 Det förefaller dock vara klart, såsom den nederländska regeringen anfört, att syftet med artikel 26.2 är att säkerställa att medlemsstaterna inte sluter sina ögon för illegala transporter från deras territorier genom att tvinga dem att ta tillbaka sådana transporter för vilka anmälaren bär ansvaret. Såsom Raad van State har medgett skulle det dessutom vara märkligt om hänvisningen till den behöriga avsändarmyndigheten i en mening och hänvisningen till den behöriga destinationsmyndigheten i en annan mening i samma bestämmelse avsåg samma myndighet.(39) Skyldigheten som föreskrivs i tredje meningen i artikel 26.2, att inte motsätta sig att illegalt avfall återsänds för vilket anmälaren är ansvarig, ankommer enligt min mening på medlemsstaten från vilken avfallet ursprungligen sändes.

57 Jag anser följaktligen att den andra och tredje meningen i artikel 26.2 innebär att återsändandet av avfall till avsändarmedlemsstaten (det vill säga den medlemsstat från vilken varorna ursprungligen skickades) inte ensidigt kan utföras av destinationsmedlemsstaten (det vill säga den medlemsstat dit avfallet anlände), utan förhandsanmälan till avsändarmedlemsstaten, men att sistnämnda medlemsstat inte kan motsätta sig att avfallet återsänds om destinationsmedlemsstatens begäran därom är vederbörligen motiverad.(40) Avsändarmedlemsstaten skulle emellertid förmodligen kunna motsätta sig att avfallet återsänds om det för såväl anmälaren som den behöriga avsändarmyndigheten var omöjligt att ta tillbaka avfallet, eftersom första meningen i artikel 26.2 i ett sådant fall endast förpliktar avsändarmedlemsstaten att tillse att avfallet slutligt omhändertas på ett miljömässigt godtagbart sätt.

58 Även om det är avsändarmedlemsstatens skyldighet att säkerställa att avfallet återsänds eller slutligt omhändertas eller återvinns på ett miljömässigt godtagbart sätt, kan avsändarmedlemsstaten behöva destinationsmedlemsstatens bistånd. Enligt min mening följer det av syftet med och systematiken i artikel 26(41) tillsammans med den allmänna skyldigheten att samarbeta enligt artikel 5 i fördraget, att destinationsmedlemsstaten är skyldig att bistå avsändarmedlemsstaten vid uppfyllandet dess skyldigheter enligt artikel 26.2.

59 Av lydelsen i artikel 26.2 framgår emellertid inte klart huruvida destinationsmedlemsstaten kan förordna att avfallet återsänds om avsändarmedlemsstaten efter en vederbörligen gjord anmälan vägrar att ta det tillbaka. Den finska och den nederländska regeringen har anfört att destinationsmedlemsstaten skall ha den självständiga rätten att återsända avfallet, under förutsättning att den först gjort en begäran därom. Till stöd för denna uppfattning har de hänvisat till en "Common Understanding of Correspondents" (Kontaktorganens gemensamma ståndpunkt) som upprättats efter möten den 7 november 1995 och den 6 juni 1996.(42) Denna gemensamma ståndpunkt avser emellertid frågan huruvida den behöriga destinationsmyndigheten kan "kräva" att den behöriga avsändarmyndigheten skall ta tillbaka avfall som inte anmälts, eftersom det transporterats som grönt avfall för återvinning men enligt den behöriga destinationsmyndigheten inte utgör grönt avfall, och överenskommelsen tycks förutsätta att avsändar- och destinationsmedlemsstaterna skall komma överens om att avfallet skall återsändas. Kommissionen har därutöver hävdat att destinationsmedlemsstaten inte skall ha en självständig rätt att återsända avfallet, eftersom avfallet skulle kunna komma att överges vid gränsen om avsändarmedlemsstaten är av en annan åsikt. Den tyska regeringen har på liknande sätt anfört att destinationsmedlemsstaten inte kan återsända avfallet utan avsändarmedlemsstatens samtycke.

60 Eftersom det i förevarande fall emellertid inte har påståtts att avsändarmedlemsstaten vägrat acceptera att avfallet återsänds, saknas anledning att behandla den frågan. Det kan emellertid ändå konstateras att medlemsstaterna enligt artikel 4 i avfallsdirektivet är skyldiga att vidta de åtgärder som krävs för att förbjuda "övergivande, dumpning och okontrollerat slutligt omhändertagande av avfall" och för att säkerställa att avfall återvinns eller slutligt omhändertas utan fara för människors hälsa och utan att skada miljön.

61 Som svar på den tredje frågan anser jag att den behöriga destinationsmyndigheten inte endast är behörig utan även skyldig att bistå den behöriga avsändarmyndigheten med att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 26.2 i förordningen, och att avsändarmedlemsstaten inte har rätt att motsätta sig att avfallet återsänds, under förutsättning att detta är möjligt och att avsändarmedlemsstaten från den behöriga destinationsmyndigheten har erhållit en vederbörligen motiverad begäran därom.

Förslag till avgörande

62 Jag anser följaktligen att de frågor som ställts av Nederlandse Raad van State skall besvaras på följande sätt:

1) Uttrycket "hushållsavfall" som anges under AD 160 i bilaga 3 till rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen, i dess ändrade lydelse, skall tolkas på så sätt att det även omfattar avfall som till största del består av det plastavfall i fast form som anges i förordningens bilaga 2, men därutöver även andra material som anges i denna bilaga samt en mindre mängd material som inte anges däri, om avfallet i fråga inte har sorterats på rätt sätt i lämpliga kategorier.

2) a) Hänvisningen i bilaga IIB i rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall, i dess ändrade lydelse, till lagring av material skall tolkas så att den inte endast omfattar lagring vid den anläggning där de övriga åtgärder som anges i bilagan kommer att äga rum, utan även lagring i väntan på transport till en sådan anläggning (utom tillfällig lagring, före insamling, på den plats där avfallet producerades), oavsett om denna anläggning är belägen inom eller utanför gemenskapen.

b) De uppgifter som den behöriga myndigheten åtminstone måste kräva för att kunna konstatera att grönt avfall är avsett för återvinning är de uppgifter som anges i artikel 11.1 i förordning nr 259/93. Myndigheten har emellertid befogenhet eller kan vara skyldig att kräva sådana ytterligare uppgifter eller bevisning som är nödvändiga för att visa att avfallet är avsett för återvinning.

3) Den behöriga destinationsmyndigheten är inte endast behörig utan även skyldig att bistå den behöriga avsändarmyndigheten med att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 26.2 i förordningen. Avsändarmedlemsstaten har inte rätt att motsätta sig att avfallet återsänds, under förutsättning att detta är möjligt och att avsändarmedlemsstaten från den behöriga destinationsmyndigheten har erhållit en vederbörligen motiverad begäran därom.

(1) - EGT L 30, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 43.

(2) - EGT L 194, s. 39; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238. Samtliga materiella bestämmelser i direktiv 75/442 har ersatts genom rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991 om ändring av direktiv 75/442 om avfall (EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 66). Bilagorna IIA och IIB som tillkom genom direktiv 91/156 ändrades genom kommissionens beslut 96/350/EG av den 24 maj 1996 om anpassning av bilagorna IIA och IIB till rådets direktiv 75/442 om avfall (EGT L 135, s. 32).

(3) - Artikel 44.

(4) - För en fullständig definition av detta uttryck, se artikel 2 d i förordningen.

(5) - För en fullständig definition av detta uttryck, se artikel 2 c i förordningen.

(6) - För en fullständig definition av detta uttryck, se artikel 2 e i förordningen.

(7) - Artikel 3.1 beträffande avfall för slutligt omhändertagande och artikel 6.1 beträffande avfall för återvinning.

(8) - Artikel 4.2 a.

(9) - Artikel 8.1. Vad däremot gäller avfall för återvinning som ingår i den "röda avfallslistan" i bilaga 4, bör tillståndet erhållas på förhand innan transporten inleds: artikel 10.

(10) - Bilagorna till förordningen ändrades genom kommissionens beslut 94/721/EG av den 21 oktober 1994 om anpassning i enlighet med artikel 42.3 av bilagorna 2, 3 och 4 i rådets förordning (EEG) nr 259/93 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från den Europeiska gemenskapen (EGT L 288, s. 36; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 223) och kommissionens beslut 96/660/EG av den 14 november 1996 om anpassning i enlighet med artikel 42.3 av bilaga 2 till rådets förordning (EEG) nr 259/93 (EGT L 304, s. 15).

(11) - Fjortonde övervägandet i ingressen till förordningen.

(12) - Artikel 1.3 a.

(13) - Ursprungligen allmän kategori D och senare ändrad genom kommissionens beslut 94/721, se ovan fotnot 10.

(14) - Ursprungligen underkategori D 3915 10 och senare ändrad genom kommissionens beslut 94/721, se ovan fotnot 10.

(15) - Se ovan fotnot 10.

(16) - Se ovan punkt 5.

(17) - Artikel 2 k.

(18) - I bilaga 3 i dess ursprungliga lydelse hänvisades till "hushållsavfall", som angavs som ett av de avfallsslag i den gula listan som "i första hand skall omprövas genom OECD:s översynsförfarande". Bestämningen av "hushållsavfall" som "AD 160" i den gula avfallslistan skedde genom kommissionens beslut 94/721 av den 21 oktober 1994, se ovan fotnot 10.

(19) - Denna bestämmelse har behandlats ovan i punkterna 8 och 9.

(20) - Denna inledning citeras i fulltext ovan i punkt 6.

(21) - Se artikel 2.2 i rådets direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall vari det föreskrivs att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att kräva, med förbehåll för de begränsade avvikelser som stadgas i artikel 2.3, att inrättningar eller företag som slutligt omhändertar, återvinner, insamlar eller transporterar farligt avfall inte blandar olika kategorier av farligt avfall eller blandar farligt avfall med icke farligt avfall (EGT L 377, s. 20; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 199).

(22) - OECD:s beslut om gränsöverskridande transporter av avfall avsett för återvinning, C(92)39 slutlig.

(23) - Tredje övervägandet.

(24) - Beslut av den 20 december 1993 om en förteckning över avfall i enlighet med artikel 1 a i direktiv 75/442 (EGT L 5, s.15; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 89).

(25) - Se ovan fotnot 2.

(26) - Se punkt 5 i inledningen.

(27) - Se ovan fotnot 22.

(28) - Konvention om kontroll av gränsöverskridande transporter och om slutligt omhändertagande av riskavfall, som på gemenskapens vägnar godkändes genom rådets beslut 93/98/EEG av den 1 februari 1993 (EGT L 39, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 20, s. 202). Konventionstexten är bilagd rådets beslut. Avfallsförordningen satte konventionen i kraft inom gemenskapen.

(29) - Se ovan punkt 14.

(30) - Se artikel 2 k och 2 i i förordningen samt artikel 1 e och 1 f ävensom bilagorna IIA och IIB i direktivet. Genom kommissionens beslut 96/350, se ovan fotnot 2, ändrades dessa bestämmelser, vilket skedde i tiden efter de sakomständigheter som är aktuella i detta mål men inte innebar någon ändring i sak.

(31) - Artikel 3.5 beträffande avfall för slutligt omhändertagande och artikel 6.5 beträffande avfall för återvinning.

(32) - Artikel 4.2 d beträffande avfall för slutligt omhändertagande och artikel 7.3 beträffande avfall för återvinning.

(33) - Se artikel 1.3 a.

(34) - Artikel 6.6.

(35) - Se ovan punkt 36.

(36) - Avdelning IV i förordningen.

(37) - Se ovan punkt 8.

(38) - Punkt 9.

(39) - Jämför artikel 9.2 i konventionen om kontroll av gränsöverskridande transporter och om slutligt omhändertagande av riskavfall (Baselkonventionen), som innehåller en liknande bestämmelse som artikel 26.2 i förordningen. Däri föreskrivs endast att "berörda parter inte [skall] motsätta sig, hindra eller stå i vägen för återsändandet av detta avfall till den exporterande staten". I fjärde övervägandet i ingressen till rådets beslut 93/98, genom vilket konventionen godkändes på gemenskapens vägnar, anges att avsikten med avfallsförordningen var "bland annat att åstadkomma att gällande gemenskapssystem för övervakning och kontroll av avfallstransporter uppfyller kraven i Baselkonventionen och den fjärde AVS/EEG-konventionen". Det hänvisas även till Baselkonventionen i första övervägandet i ingressen till förordningen.

(40) - Med hänvisning till lydelsen av den sista meningen i artikel 26.2, är det inte helt klart var nyttan ligger i att till orden "anger grunderna för detta" foga "en vederbörligen motiverad begäran".

(41) - Se särskilt hänvisningarna om samarbete mellan behöriga myndigheter i artikel 26.3 och 26.4.

(42) - "Sheet Information Paper, Regulation (EEC) No 259/93 on Shipments of Waste, Subject: Illegal traffic", AMP D(96) (bilagt den finska regeringens yttrande). Kontaktorgan utses av medlemsstaterna och kommissionen i enlighet med artikel 37.1 i förordningen. I artikel 37.2 föreskrivs att kommissionen på begäran av medlemsstaterna eller om behov annars framkommer regelbundet skall ordna sammanträden med kontaktorganen, för att tillsammans med dem behandla de frågor som tillämpningen av denna förordning gett upphov till.