Förslag till avgörande av generaladvokat Tesauro föredraget den 10 december 1996. - Textilwerke Deggendorf GmbH (TWD) mot Europeiska kommissionen och Förbundsrepubliken Tyskland. - Statligt stöd - Beslut fattade av kommissionen som innebär att betalningen av visst stöd skjuts upp till dess att otillåtet tidigare stöd återbetalats. - Mål C-355/95 P.



Rättsfallssamling 1997 s. I-02549



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Genom förevarande överklagande har TWD Textilwerke Deggendorf GmbH (nedan kallat TWD), ett bolag bildat enligt tysk rätt som bedriver verksamhet inom sektorn för syntetiska fibrer, yrkat att domstolen skall upphäva domen av den 13 september 1995(1) (nedan kallad domen), i vilken förstainstansrätten har ogillat talan om ogiltigförklaring väckt i två förenade mål av samma sökande mot två beslut som kommissionen antagit med stöd av artikel 93.2 i fördraget.

Det är fråga om kommissionens beslut 91/391/EEG(2) av den 26 mars 1991 (nedan kallat beslut TWD II) och 92/330/EEG(3) av den 18 december 1991 (nedan kallat beslut TWD III), båda angående stöd som beviljats av Förbundsrepubliken Tyskland till sökandebolaget. I båda besluten har kommissionen visserligen uttalat att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden men har ändå uppskjutit utbetalningen av stödet till dess sökanden återbetalar tidigare, otillåtet, stöd som förklarats oförenligt med den gemensamma marknaden genom beslut 86/509/EEG(4) (nedan kallat beslut TWD I).

Bakgrunden och de omstridda besluten

2 Under perioden 1981-1983 erhöll sökanden ett stöd på 6,12 miljoner DM från den tyska förbundsregeringen och ett lån på 11 miljoner DM på förmånliga villkor från delstaten Bayern (nedan kallat stöd TWD I). Stödet och lånet anmäldes inte till kommissionen.

Efter en försenad anmälan som inte inkom förrän 1985 efter upprepad anmodan från kommissionen fattade kommissionen "beslut TWD I", i vilket den konstaterar att stödet i fråga dels var otillåtet, dels var oförenligt med den gemensamma marknaden och därför skulle återbetalas. Beslut TWD I vann laga kraft när tiden för att väcka talan mot beslutet gick ut.

3 I oktober 1989 anmälde Förbundsrepubliken Tyskland ett andra stödprojekt till förmån för sökanden till kommissionen. Detta omfattade ett nytt bidrag på 4,52 miljoner DM och två lån på 6 respektive 14 miljoner DM på förmånliga villkor (nedan kallat stöd TWD II) för tillverkning av strumpor och elastisk tråd. Sedan förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget inletts, avslutades det med att kommissionen fattade beslut TWD II, i vilket bl.a följande föreskrivs:

"Artikel 1

Det stöd ... är förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 92 i EEG-fördraget.

Artikel 2

De tyska myndigheterna skall skjuta upp utbetalningen till Deggendorf GmbH av det stöd som anges i artikel 1 i förevarande beslut till dess att de har drivit in det stöd som genom artikel 1 i beslut 86/509/EEG förklarats oförenligt med den gemensamma marknaden."

4 Under tiden, i februari 1991, anmälde de tyska myndigheterna ett tredje stödprojekt till förmån för sökanden i form av lån på förmånliga villkor (nedan kallat stöd TWD III) till kommissionen. Detta stöd gällde återlansering och modernisering av ett nyförvärvat företag som var specialiserat på tillverkning av textilgardiner. Även i detta fall inledde kommissionen förfarande i enlighet med artikel 93.2 i fördraget och avslutade det genom att fatta det redan nämnda beslutet TWD III.

I detta beslut, som är formulerat på ett liknande sätt som beslut TWD II, förklaras att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden (artikel 1), men att det inte skall betalas ut förrän de tyska myndigheterna drivit in stöd TWD I (artikel 2).

5 Besluten TWD II och TWD III har i stort sett likartad motivering. I båda besluten har nämligen kommissionen först och främst konstaterat att de produkter för vilkas tillverkning stödet var avsett (strumpor och elastisk tråd respektive textilgardiner) utgjorde en ytterligare marknad för tillverkning av tråd och kunde därför bidra till att lätta på överskottet inom sektorn.

Efter att dessutom ha beaktat stödens regionalpolitiska syften samt deras potentiella positiva verkan på sysselsättningssituationen ansåg kommissionen i båda fallen att de kunde bli föremål för undantaget i artikel 92.3 c i fördraget och förklarade stöden förenliga med den gemensamma marknaden.

6 Kommissionen erinrade emellertid om att TWD ännu inte vid de datum då respektive omstritt beslut fattades hade återbetalat stöd TWD I så som föreskrivits i beslut TWD I och underströk att den kumulerade verkan av stöd TWD I och det nya stödet skulle innebära en orimlig och oskälig fördel i konkurrenshänseende för företaget samt att det erhöll en oberättigad ekonomisk fördel och ansåg det därför lämpligt att utbetalningen av stöd TWD II och TWD III uppsköts till dess stöd TWD I återbetalats.

I detta sammanhang förklarade kommissionen att den ansåg sig "tvungen att komma till denna slutsats" i en situation som berodde på att den tyska regeringen och TWD varit försumliga och handlat i strid mot de tvingande reglerna i artikel 93.3 i fördraget. Kommissionen har vidare erinrat om att den inte hade "något tvångsmedel för att verkställa eller påskynda sitt beslut" TWD I(5).

Förstainstansrättens dom

7 Vid prövningen av TWD:s talan om ogiltighetsförklaring av besluten TWD I och TWD II har förstainstansrätten i den överklagade domen prövat beslutens giltighet från olika utgångspunkter som motsvarar sökandens grunder.

Förstainstansrätten prövade i första hand de grunder som hänförde sig till att kommissionen skulle ha saknat behörighet att kräva att tidigare stöd skulle återbetalas för att ett stöd som var förenligt med den gemensamma marknaden skulle betalas ut och att principen om kompetensfördelning mellan gemenskapen och medlemsstaterna skulle ha åsidosatts. I andra hand prövade den de grunder som hänförde sig till att det inte skulle ha uppkommit någon fördel i konkurrenshänseende till följd av stöd TWD I samt i tredje hand de grunder enligt vilka proportionalitetsprincipen åsidosatts och slutligen dem som hänförde sig till att stöd TWD I skulle ha varit tillåtet.

8 Vad gäller den första grunden, som är den viktigaste i förevarande mål, har förstainstansrätten ogillat sökandens argument med stöd av en tolkning av bestämmelserna i de omtvistade besluten som tar hänsyn till deras motivering. Förstainstansrätten har härvid inledningsvis förklarat:

"Förstainstansrätten anser att beslut TWD II och TWD III, vart och ett läst i sin helhet, under dessa omständigheter skall tolkas så att kommissionen anser att de nya stöden TWD II och TWD III är oförenliga med den gemensamma marknaden så länge som det tidigare stödet TWD I inte har återbetalats. I skälen till de omstridda besluten uppger kommissionen också att den kumulerade verkan av det tidigare stödet TWD I och de nya stöden TWD II respektive TWD III är att villkoren för handeln ändras på ett sätt som strider mot det gemensamma intresset. Betydelsen av besluten i fråga är alltså att de nya stöden TWD II och TWD III betraktade var för sig kan vara förenliga med den gemensamma marknaden, men att de inte kan godkännas i enlighet med artikel 92.3 c i fördraget utan att den kumulerade verkan av det tidigare stödet TWD I och de nya stöden TWD II och TWD III har avlägsnats.

Av detta följer att grunderna till de omstridda besluten inte kan tolkas så som sökanden och intervenienten hävdar, det vill säga som en villkorslös förklaring av att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden (artikel 1), till vilken fogats ett otillåtet suspensivt villkor (artikel 2). Tvärtom anser förstainstansrätten att det framgår av besluten i fråga att kommissionen inte hade fastställt att de nya stöden TWD II och TWD III var förenliga med den gemensamma marknaden - som kommissionen gör i artikel 1 - utan att uppställa villkoret i artikel 2. Syftet med artikel 2 i besluten i fråga är just att göra det möjligt att framställa förklaringen i artikel 1 - att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden."(6)

9 Vad mer i detalj gäller grunden om kommissionens behörighet att ställa vissa villkor för utbetalningen av det stöd som uttryckligen förklarats vara förenligt med den gemensamma marknaden - denna behörighet har starkt ifrågasatts av sökanden - har förstainstansrätten först och främst förklarat att den roll som fördraget tilldelar kommissionen i detta hänseende nödvändigtvis inbegriper att den när den anser det vara lämpligt skall kunna ålägga "ändringar" och ställa villkor för att tillåta stödåtgärder i syfte att säkerställa en jämvikt inom handeln och således skydda det gemensamma intresset.

Detta påstående bekräftas enligt förstainstansrätten av en rättspraxis vid domstolen, enligt vilken kommissionen "då den prövar om ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden skall ... beakta alla relevanta faktorer, däri inbegripet, i förekommande fall, de sakförhållanden som redan bedömts i ett tidigare beslut, liksom de skyldigheter som enligt detta föregående beslut åläggs en medlemsstat".(7)

10 Vad beträffar frågan om kommissionens behörighet att använda sig av ett förfarande som saknar rättslig grund för att uppnå mål som vissa bestämmelser i fördraget enligt sökanden är avsedda för, till exempel artikel 169 i fördraget, förklarade förstainstansrätten vidare att syftet med bestämmelserna i de överklagade besluten inte alls är detsamma som syftet med en talan om fördragsbrott mot tyska regeringen, utan att besluten helt enkelt gäller "de villkor under vilka det nya stödet, som TWD på intet sätt var förpliktat att söka, kunde beviljas TWD".

I detta sammanhang, fortsatte förstainstansrätten, "är syftet med artikel 2 i besluten i fråga inte att fastställa att en överträdelse av beslut TWD I föreligger, utan att förhindra att det nya stödet utbetalas, vilket skulle snedvrida konkurrensen på ett sätt som strider mot det gemensamma intresset".(8)

Slutligen förkastar förstainstansrätten med stöd av fast rättspraxis sökandens argument att kommissionen gjort sig skyldig till maktmissbruk(9) och drar slutsatsen att "kommissionen var behörig att anta artikel 2 i besluten i fråga"(10).

11 Vad gäller sökandens påstående att kommissionen åsidosatt principen om kompetensfördelningen mellan gemenskapen och medlemsstaterna genom att inte ta hänsyn vare sig till att det förelåg en rättegång vid en nationell domstol avseende samma fråga eller till sökandens berättigade förväntningar på att stödet skulle vara fortlöpande, vilka skyddas i den tillämpliga nationella rätten, har förstainstansrätten framför allt konstaterat att "förekomsten av en tvist vid en nationell domstol [inte kan] påverka kommissionens behörighet att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att konkurrensen inom gemenskapen inte snedvrids"(11).

Vad sedan beträffar skyddet av sökandens berättigade förväntningar erinrade förstainstansrätten om att detta skydd enligt domstolens fasta rättspraxis, beträffande stöd (till exempel stöd TWD I) som beviljats i strid med fördragets förfaranderegler, endast kan åberopas under extraordinära omständigheter. Förstainstansrätten drog slutsatsen att sådana omständigheter inte föreföll vara för handen i det målet, vilket enligt rätten även framgick av det faktum att den nationella domstolen ännu inte (efter åtta års anhängighet) hade fastställt att det förelåg extraordinära omständigheter och inte heller hade begärt något förhandsavgörande av domstolen i frågan.(12)

12 Förstainstansrätten förkastade slutligen övriga av sökanden framförda argument som ogrundade. Den förklarade särskilt att kommissionens påstådda bedömningsfel beträffande förhandenvaron av fördelar i konkurrenshänseende till följd av kumulering av stöden inte tillräckligt bevisats(13) och avslutningsvis, att påståendet att kommissionen åsidosatt proportionalitetsprincipen grundades på omständigheter som inte bevisats, det vill säga att det belopp till vilket stöd TWD II och TWD III uppgår överstiger stöd TWD I(14); slutligen att tillåtligheten av stöd TWD I inte kunde ifrågasättas, eftersom tidsfristen för överklagande av beslut TWD I sedan länge gått ut och beslutet därför vunnit laga kraft(15).

Grunderna för överklagandet

13 Som antytts har i förevarande mål sökanden överklagat förstainstansrättens dom och yrkat att domstolen skall upphäva den samt ogiltigförklara artikel 2 i de omstridda besluten. Överklagandet stöds på sex olika grunder.

Med den första grunden gör sökanden gällande att förstainstansrätten har överträtt gemenskapsrätten genom att tolka beslutet TWD II och TWD III på ett sätt som inte är förenligt med bestämmelsernas ordalydelse. Med den andra, tredje, fjärde, femte och sjätte grunden upprepar sökanden i huvudsak argument som sammanfaller med dem som åberopats i första instans, det vill säga att kommissionen inte var behörig att anta artikel 2 i de båda besluten, att den överträtt bestämmelserna om kompetensfördelningen mellan gemenskapen och medlemsstaterna, att den gjort sig skyldig till maktmissbruk, att den felaktigt konstaterat att en kumulering av stöd TWD II och TWD III med stöd av TWD I hade lett till en fördel i konkurrenshänseende för TWD och slutligen att den hade åsidosatt proportionalitetsprincipen.

Den första och den andra grunden

14 Den första och den andra grunden har nära samband med varandra och skall därför enligt min mening undersökas tillsammans och anses utgöra huvudproblemet i förevarande mål. Den felaktiga rättstillämpning som förstainstansrätten enligt sökanden har gjort sig skyldig till består i att den har bekräftat giltigheten av två beslut vari kommissionen har ålagt skyldigheter som överskrider dess behörighet och saknar vederbörlig rättslig grund.

Med andra ord kan principfrågan som domstolen skall uttala sig i sammanfattas på följande sätt: kan kommissionen efter ett förfarande enligt artikel 92.3 i fördraget anta ett beslut i vilket den förklarar att ett visst stöd är förenligt med den gemensamma marknaden och på samma gång förbjuda att stödet i fråga utbetalas till dess att det företag som skall åtnjuta stödet återbetalat ett annat stöd, som tidigare har beviljats och som kommissionen i ett annat beslut har förklarat vara oförenligt med den gemensamma marknaden?

Jag skall genast säga att jag, i motsats till vad förstainstansrätten förklarat och av skäl som jag skall utveckla, bestämt lutar åt ett nekande svar på denna fråga.

15 Först och främst står förstainstansrättens sätt att läsa de omstridda besluten i den överklagade domen enligt min åsikt i klar motsats till själva ordalydelsen i bestämmelserna. Förstainstansrätten anser, som detaljerat beskrivits ovan i punkt 8, att besluten skall tolkas så, att kommissionen har ansett att stöden TWD II och TWD III är oförenliga med den gemensamma marknaden så länge som stöd TWD I inte återbetalats och att de förstnämnda stödens förenlighet med den gemensamma marknaden således är avhängig av villkoret att det sistnämnda stödet först återbetalats.

Denna tolkning möter emellertid ett oöverstigligt hinder i artikel 1 i de omstridda besluten samt på olika ställen i motiveringen, där man ordagrant kan läsa att "stöden är ... förenliga med den gemensamma marknaden"(16). Stöden är förenliga, märk väl, på grundval av bedömningen av deras verkan inom sektorn, deras regionala syften samt deras potentiella positiva verkan på sysselsättningen.

16 Det förhåller sig som antytts visserligen så, att beslutsmotiveringarna även innehåller hänvisningar till den finansiella situationen hos det företag som beviljats stödet och särskilt till de konkurrensmässiga fördelar och den oberättigade ekonomiska fördel som företaget skulle åtnjuta om det beviljades ytterligare stöd utöver det otillåtna stöd som det redan erhållit och inte återbetalat. Kommissionen drar emellertid alls inte den slutsats som enligt dessa förutsättningar skulle vara den mest logiska, det vill säga att stöden TWD II och TWD III är oförenliga med den gemensamma marknaden, eftersom de bidrar till att förstärka konkurrensförmågan för ett företag som dessutom redan åtnjuter otillåtet stöd som det inte har återbetalat, utan förklarar uttryckligen raka motsatsen, det vill säga att stöden i fråga är förenliga med den gemensamma marknaden av alla anförda skäl men att de är underkastade villkoret att stöd TWD I skall återbetalas.

Förstainstansrättens rekonstruktion skulle med andra ord kunna tillstyrkas endast om det klart framgick av besluten att kommissionen avsåg att de nya stödens förenlighet med gemenskapsrätten skulle vara underordnad att det föregående stödet återbetalades - det vill säga om det av besluten framgick att kommissionen efter en fördjupad undersökning av företagets finansiella situation när stöden godkändes drog slutsatsen att de nya stöden, fastän de kunde ha positiva effekter på sektorn i fråga och på regionens utveckling samt på sysselsättningen, skulle vara oförenliga med den gemensamma marknaden eftersom de otillbörligen stärkte företagets ställning och att stöden kunde vara förenliga med den gemensamma marknaden endast på villkor att de tidigare stöden återbetalades. Det säger för övrigt sig självt att det vederbörligen borde ha redogjorts för denna intresseavvägning i motiveringen till besluten i fråga.(17)

Det förhåller sig emellertid, som vi sett, inte på detta vis. Tvärtom förklaras stöden TWD II och TWD III i besluten uttryckligen förenliga med den gemensamma marknaden, och trots detta uppskjuts utbetalningen av stöden till dess de andra stöden återbetalats.

17 Under dessa omständigheter anser jag inte att det kan medges att kommissionen ställer ytterligare villkor, som dessutom beror på (åtminstone i rättsligt hänseende) separata händelser, för utbetalning av stöd som kommissionen själv uttryckligen har förklarat vara förenliga med den gemensamma marknaden. Till skillnad från vad som gäller för stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden, innehåller fördraget inte några bestämmelser som ger kommissionen befogenhet att uppskjuta utbetalningen av stöd som är förenligt med den gemensamma marknaden.(18)

Det är heller inte möjligt att härleda en sådan behörighet genom tolkning. Inte heller den ändamålsenliga verkan av bestämmelserna om stöd (särskilt artiklarna 92 och 93 i fördraget) kan åberopas till stöd härför. Det är enligt min åsikt i vilket fall som helst inte godtagbart att förbjuda (eller som i detta fall uppskjuta) utbetalningen av stöd som är förenliga med fördraget, eftersom just det skäl som gör förbudet (eller uppskjutandet) befogat saknas, det vill säga att beviljande av stödet skulle medföra en risk för att handeln påverkades och konkurrensen snedvreds. Genom att införa en skyldighet som den ifrågavarande går kommissionen därför klart över gränserna för det uppdrag som anförtrotts den genom fördraget.

18 Den dom från domstolen som kommissionen citerar och som förstainstansrätten hänvisar till för att motivera kommissionens rätt att ta hänsyn till tidigare situationer när den fattar beslut om stöd(19), kan i själva verket inte annat än bekräfta dessa överväganden. Det fastställs nämligen däri att kommmissionen visserligen måste ta hänsyn även till de förpliktelser som genom ett tidigare beslut har kunnat åläggas en medlemsstat, men detta skall ske just för att bedöma stödets förenlighet med den gemensamma marknaden(20) och inte, som kommissionen och förstainstansrätten förefaller underförstå, för att uppskjuta utbetalningen av ett stöd som är förenligt med den gemensamma marknaden.

Med andra ord har kommissionen enligt fördraget och även enligt domstolens rättspraxis två möjligheter. Antingen kan den ta hänsyn till alla relevanta fakta, däribland företagets finansiella situation och tidigare situationer, och förklara stödet oförenligt med den gemensamma marknaden, och i det fallet kan den, eller snarare måste den, förordna om att utbetalningen skall uppskjutas. Eller också kan kommissionen efter en undersökning av samma typ förklara att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden, men i sådana fall får den självfallet inte motsätta sig att stödet utbetalas.

19 Detta principiella uttalande bekräftas enligt min åsikt även av en mer uppmärksam läsning av motiveringen till de omstridda besluten. Å ena sidan förklarar kommissionen, som vi sett, att stödet i fråga är förenligt med den gemensamma marknaden på grundval av bedömningar av deras egenskaper och deras potentiella effekt på sektorns ekonomi. Å andra sidan uppskjuter den sedan utbetalningen av stödet med hänvisning till den skada som följer av att stöden kumuleras med de föregående samt till den oberättigade vinst som det företag som beviljats stödet skulle kunna komma i åtnjutande av. I detta hänseende förnekar för övrigt inte kommissionen att den eftersträvar ett bestämt mål, nämligen att i avsaknad av andra "tvångsmedel" framtvinga att de tyska myndigheterna och TWD iakttar de skyldigheter som åvilar dem i enlighet med beslut TWD I.

Det förefaller mig därför ganska uppenbart att kommissionen i själva verket har avsett att utnyttja det tillfälle som erbjudits den genom förfarandet angående stöden TWD II och TWD III för att genomdriva förpliktelsen som ålagts de tyska myndigheterna (och indirekt TWD) genom beslut TWD I att indriva stöd TWD I.

20 Nåväl, jag medger att ett sådant syfte i sig kan vara mer än förnuftigt med hänsyn också till de kända svårigheter som kommissionen ofta möter i sina försök att få otillåtna stöd och/eller stöd som förklarats vara oförenliga med den gemensamma marknaden återbetalda.

Faktum kvarstår emellertid att detta syfte skall uppnås med lämpliga medel. Kommissionen kräver emellertid i artikel 2 i besluten TWD II och TWD III att utbetalningen av stöd som i artikel 1 (och i motiveringen) i samma beslut betecknas som förenliga med den gemensamma marknaden skall uppskjutas utan att, som sagt, någon bestämmelse i fördraget tillåter den att göra det. Kommissionen överskrider således uppenbarligen sin behörighet. Som redan sagts skulle en annan slutsats kunna dras endast om kommissionen (med vederbörlig motivering) hade konstaterat att de nya stöden var oförenliga med den gemensamma marknaden på grund av verkan av deras kumulering med de tidigare stöden. Endast i det fallet skulle nämligen uppskovet med utbetalningen av stödet vara (även) rättsligt grundat.

21 Men det finns mer att säga. Jag anser nämligen i vilket fall som helst att kommissionens påstående att den "ser sig tvungen" att förordna om att utbetalningen av stödet i fråga skall uppskjutas, eftersom den inte har andra tvångsmedel för att få de tyska myndigheterna och TWD att iaktta de förpliktelser som ålagts dem genom beslut TWD I, i själva verket saknar grund.

I enlighet med fördraget har kommissionen däremot tillgång till ett särskilt medel vid bristande uppfyllelse av de förpliktelser som ålagts någon genom ett beslut fattat med stöd av artikel 93.2. Jag syftar på möjligheten som kommissionen har enligt artikel 93.2 andra stycket att direkt väcka talan vid domstolen för att den överträdelse som den berörda medlemsstaten har begått skall konstateras genom ett snabbare och smidigare förfarande än det som föreskrivs i artikel 169 i fördraget. Det är dessutom uppenbart att, om medlemsstaten i fråga inte följer den dom vari bristande uppfyllelse fastställs, kommissionen kan använda sig av förfarandet i artikel 171 i fördraget och yrka att domstolen skall förelägga staten i fråga att betala böter.

22 Med hänsyn till ovanstående anmärkningar förefaller mig därför slutsatsen oundviklig. Sökandens talan skall bifallas och följaktligen skall den överklagade domen upphävas, och i enlighet med yrkandet skall artikel 2 i besluten TWD II och TWD III upphävas på grund av kommissionens bristande behörighet och maktmissbruk.

Jag är medveten om att denna lösning kan väcka viss förvåning, eftersom ogiltigförklaring av endast artikel 2 i de omstridda besluten leder till att det medges att stöd betalas ut till ett företag som ännu inte har uppfyllt den skyldighet som kommissionen (om än indirekt) har ålagt det att återbetala annat stöd. Emellertid är, som framgår av handlingarna i målet, å ena sidan ett förfarande anhängigt vid nationell domstol till följd av vilket det finns skäl att hoppas att förpliktelsen förr eller senare uppfylls. Å andra sidan avser den talan om ogiltigförklaring som sökanden först väckt vid förstainstansrätten och sedan vid domstolen hur som helst uttryckligen och uteslutande bestämmelserna i fråga, vilket får till följd att domstolen inte får ifrågasätta giltigheten av andra, ej överklagade, bestämmelser utan att gå utöver yrkandet.

23 För att råda bot på den nyss visade olägenheten står bara en möjlighet till domstolens förfogande: att ogiltigförklara de omstridda besluten i sin helhet på grund av brist i motiveringen.

Domstolen skulle med stöd av fast rättspraxis kunna besluta att ex officio bedöma motiveringen av besluten i fråga.(21) Domstolen skulle kunna dra slutsatsen att den i föreliggande fall aktuella skyldigheten inte iakttagits, eftersom förklaringen att de nya stöden är förenliga med den gemensamma marknaden, som antytts, inte är bevisad (eller hur som helst förefaller motsägelsefull) med beaktande av den snedvridning av konkurrensen som enligt kommissionen själv följer av att det senare stödet kumuleras med de tidigare. På så sätt skulle domstolen kunna ogiltigförklara besluten helt och hållet utan att för den skull gå utöver yrkandet.(22)

24 Jag kan emellertid inte helt och hållet förespråka denna lösning, som visserligen medger att kommissionen antar nya beslut i samma sak och därvid tar hänsyn till förstainstansrättens och domstolens anmärkningar.

Även om denna lösning, som anmärkts, är rättsligt grundad, åtminstone enligt en genomtänkt tolkning av den domstolspraxis som nämnts ovan, förefaller den mig i vilket fall som helst inte ta hänsyn till dispositivitetsprincipen, som fäster avgörande vikt på kärandens vilja beträffande yrkandena. I vårt fall skulle faktiskt en ogiltigförklaring av besluten i sin helhet, fastän sökanden (uppenbarligen och) uttryckligen bara har yrkat partiell ogiltigförklaring, leda till att det materiella resultatet av talan skulle förvrängas och skulle, trots att den bifalls, få ett mer ogynnsamt slutresultat för sökanden än ett avslag(23).

25 Även med anledning av dessa överväganden vill jag upprepa att jag föredrar den första av de framlagda lösningarna, det vill säga den enligt vilken endast förpliktelsen att uppskjuta utbetalningen av de nya stöden skall anses giltig. Jag är fullt medveten om att i slutänden en sådan lösning har den (enda) förtjänsten att ge en användbar fingervisning för framtiden.

Avslutningsvis anser jag att artikel 2 i de omstridda besluten är ogiltig på grund av maktmissbruk och bristande behörighet från kommissionens sida och att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att bekräfta dess giltighet. Jag anser därför att de första två grunderna som sökanden anfört för överklagandet skall bifallas och den överklagade domen upphävas. Jag föreslår vidare att domstolen skall uttala sig i saken och ogiltigförklara artikel 2 i besluten TWD II och TWD III.

I andra hand, om domstolen väljer en annan lösning än den jag har föreslagit, skall jag emellertid också redogöra, om än i korthet, för de andra grunderna för talan som sökanden har anfört.

Den fjärde grunden

26 Framför allt den fjärde grunden för överklagandet förtjänar några korta funderingar. Jag erinrar om att grunden består i att kommissionen skulle ha gjort sig skyldig till maktmissbruk genom att anta besluten.

Jag anser i princip att, med hänsyn till de slutsatser jag kommit till beträffande de två första grunderna, den fjärde grunden kan anses omfattad av dem.

27 Oavsett detta vill jag för fullständighetens skull anmärka, utan att ge mig in på en fördjupad analys av den särskilda aspekten, att det inte kan uteslutas att besluten i fråga verkligen är ogiltiga på grund av maktmissbruk, närmare bestämt rättegångsmissbruk.

Av den tolkning av besluten som jag anser vara riktig(24) framgår nämligen med viss klarhet att kommissionen har använt sig just av det förfarande som föreskrivs i fördraget (artikel 93.2) och som är avsett för förklaringar om stöds förenlighet (eller bristande förenlighet) med den gemensamma marknaden för att bringa den stat som är adressat att respektera förpliktelser som härrör från ett annat, tidigare, beslut i samma ämne, det vill säga för andra syften än det avsedda. Det förefaller mig därför som om kommissionen härigenom verkligen har gjort sig skyldig till kringgående av reglerna för förfarandet, såsom beskrivits i den domstolspraxis som förstainstansrätten citerar(25), och att detta faktum utgör, om nödvändigt, ett ytterligare skäl till att ogiltigförklara artikel 2 i besluten.

Den tredje, femte och sjätte grunden

28 Jag anser däremot att alla övriga grunder för talan av olika skäl skall lämnas utan avseende.

Framför allt saknas enligt min mening anledning att bifalla talan på den tredje grunden, som hänför sig till påståendet att principerna om kompetensfördelningen mellan gemenskapen och medlemsstaterna åsidosatts. Eftersom det är fråga om ett argument som redan tagits upp av förstainstansrätten och som denna har förkastat, är det i detta hänseende tillräckligt att hänvisa till den motiveringen i frågan som ges i den överklagade domen, eftersom denna är riktig och väl avvägd samt stödd av domstolens fasta rättspraxis använd på lämpligt sätt.(26)

29 Den femte och den sjätte punkten om en påstått felaktig bedömning av fördelarna i konkurrenshänseende av en kumulering av stöden i fråga, respektive åsidosättande av proportionalitetsprincipen (på grund av att stöden TWD II och TWD III tillsammans uppgår till ett högre belopp än stöd TWD I), kan däremot inte tas upp till prövning.

Dessa argument tenderar i själva verket att ifrågasätta fakta som förstainstansrätten redan har fastställt och som därför inte kan revideras vid överklagandet.

Förslag till avgörande

30 Med hänsyn till ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen:

- bifaller sökandens talan och upphäver förstainstansrättens dom av den 13 september 1995 i de förenade målen T-244/93 och T-486/93, TWD mot kommissionen;

- ogiltigförklarar artikel 2 i kommissionens beslut 91/391/EEG av den 26 mars 1991 och artikel 2 i kommissionens beslut 92/330/EEG av den 18 december 1991;

- förpliktar kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - Förenade målen T-244/93 och T-486/93, TWD mot kommissionen (REG 1995, s. II-2265).

(2) - EGT L 215, s. 16.

(3) - EGT L 183, s. 36.

(4) - EGT L 300, s. 34.

(5) - Citatet gäller beslut TWD III; beslut TWD II överensstämmer emellertid i stort sett härmed på denna punkt.

(6) - Ovan citerad dom, TWD, punkterna 51 och 52.

(7) - Dom i mål TWD, punkt 53-56, där det hänvisas till de principer som fastställts i domstolens dom av den 3 oktober 1991 i mål C-261/89, Italien mot kommissionen (Rec. 1991, s. I-4437, punkt 20).

(8) - Dom i mål TWD, punkt 57-59.

(9) - Dom i mål TWD, punkterna 61 och 62, där förstainstansrätten erinrar om den fasta principen att "[e]tt beslut kan anses vara behäftat med maktmissbruk först sedan det enligt objektiva, relevanta och överensstämmande omständigheter framgår att beslutet fattats med ett annat syfte än vad som angivits (se till exempel domstolens dom av den 13 november 1990, i mål C-331/88, Fedesa m.fl., Rec 1990, s. I-4023 och förstainstansrättens dom av den 2 februari 1995 i mål T-106/92, Frederiksen mot parlamentet, REGP 1995, s. I-A-29)", och förstainstansrätten drar den slutsatsen att besluten inte är behäftade med myndighetsmissbruk, eftersom kommissionen inte har eftersträvat andra syften än det som uttalats.

(10) - Dom i mål TWD, punkt 63.

(11) - Dom i mål TWD, punkt 66-68, där det för övrigt klargörs att de omstridda besluten inte hindrar att en rättegång som är anhängig vid en nationell domstol fullföljs.

(12) - Dom i mål TWD, punkt 69-71, där förstainstansrätten hänvisar till domstolens dom av den 20 september 1990 i mål C-5/89, kommissionen mot Tyskland (Rec. 1990, s. I-3437, punkt 12-16).

(13) - Dom i mål TWD, punkt 82-85.

(14) - Domen i mål TWD punkt 94-97.

(15) - Domen i mål TWD, punkterna 104 och 105, där förstainstansrätten hänvisar till domstolens dom av den 9 mars 1994 i mål C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf mot Tyskland (Rec. 1994, s. I-833).

(16) - Se, till exempel beslut TWD II, del IV, sista stycket, och del V, tionde och trettonde stycket, samt beslut TWD III, del III, sista stycket, och del IV, tionde och sextonde stycket.

(17) - En enkel tillämpning av den rättspraxis som fastlagts i målet Philip Morris (dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Rec. 1980, s. 2671, punkt 11, där domstolen har fastställt att "[o]m ett statligt finansiellt stöd förstärker ett företags ställning i förhållande till andra konkurrerande företag i handeln inom gemenskapen skall denna handel anses påverkas av detta stöd") skulle enligt min åsikt inte vara tillräcklig för att förklara stöden oförenliga med gemenskapsrätten när kommissionen har konstaterat och uttryckligen medgivit att de kan ha positiva effekter på sektorn och regionen i fråga samt på sysselsättningen.

(18) - Se även dom av den 4 februari 1992 i mål C-294/90, British Aerospace och Rover (Rec. 1992, s. I-493, punkt 14) där domstolen, dock under andra faktiska omständigheter, har kritiserat att kommissionen i fråga om stöd använde förfaranden som inte hade stöd i fördraget.

(19) - Dom av den 3 oktober 1991, citerad i fotnot 7.

(20) - Redan citerad dom av den 3 oktober 1991, punkt 20, det avsnitt inom citationstecken som citerats i punkt 9 i detta förslag till dom.

(21) - Se redan dom av den 20 mars 1959 i mål 18/57, Nold mot höga myndigheten (Rec. 1959 V, s. 85, punkt D), samt mer nyligen, dom av den 1 juli 1986 i mål C-185/85, Usinor (Rec. 1986, s. 2079, punkt 19).

(22) - Se, a contrario, dom av den 28 juni 1972 i mål 37/71, Jamet (Rec. 1972, s. 483, punkt 11/12), där domstolen, i fråga om huruvida en talan om delvis ogiltigförklaring kan tas upp till prövning, har fastlagt att "[..] ogiltigförklarat rättsakten i dess helhet, skulle domstolen gå utöver yrkandena i ett fall som inte gäller den allmänna ordningen" (min kursivering).

(23) - En ogiltigförklaring av de överklagade besluten i sin helhet skulle nämligen också omfatta den uttryckliga förklaringen att stödet i fråga är förenligt med den gemensamma marknaden.

(24) - Se särskilt punkt 19 i detta förslag till dom.

(25) - Dom i mål Fedesa, citerad i fotnot 9, vari det förklaras att "en rättsakt är ogiltig på grund av maktmissbruk endast om [...] den antagits i det uteslutande, eller åtminstone avgörande, syftet att uppnå andra mål eller att kringgå ett förfarande som särskilt föreskrivs i fördraget för att bemöta omständigheterna i fallet i fråga" (punkt 24). Det kan noteras att förstainstansrätten när den citerar det rättsfallet för att förkasta sökandens argument helt underlåter att redogöra för den ena av de två hypoteser om maktmissbruk som domstolen beskriver, det vill säga den som definierar just kringgående av reglerna för förfarandet (..."eller att kringgå ett förfarande som särskilt föreskrivs i fördraget för att bemöta omständigheterna i fallet i fråga"); se dom TWD, punkt 61.

(26) - Se punkt 11 i detta förslag till dom.