Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Institutionernas rättsakter - Motivering - Skyldighet - Räckvidd

(EG-fördraget, artikel 190 (nu artikel 253 EG))

2. Fiske - Bevarande av fiskeresurser - System för fiskekvoter - Fördelning mellan medlemsstaterna av disponibla fångster - Principen om relativ stabilitet - Genomförande när beståndet i fråga förvaltas inom ramen för en internationell organisation - Skyldighet för rådet att grunda sig på ett bestämt antal år - Föreligger inte - Gemenskapslagstiftarens utrymme för skönsmässig bedömning i fråga om fastställandet av de grundläggande sakförhållandena - Domstolsprövning - Gränser

(Rådets förordning nr 49/1999, artikel 2.1)

3. Fiske - Bevarande av fiskeresurser - System för fiskekvoter - Inverkan av gemenskapens anslutning till Internationella konventionen för bevarande av tonfisk i Atlanten på fördelningen mellan medlemsstaterna av den totala tillåtna fångstmängden - Möjlighet för rådet att beakta en medlemsstats överfiskning under år 1997 i samband med antagandet av förordning nr 49/1999 om fastställande och fördelning av den totala tillåtna fångst av tonfisk i östra Atlanten och Medelhavet som är tillgänglig för gemenskapen under år 1999 - Åtgärd som inte utgör en påföljd

(Rådets förordning nr 49/1999, artikel 2.2)

4. Fiske - Bevarande av fiskeresurser - System för fiskekvoter - Fördelning mellan medlemsstaterna av den totala tillåtna fångstmängden - Tilldelning enligt förordning nr 49/1999 av kvoter för tonfisk i östra Atlanten och Medelhavet för år 1999 - Icke-diskrimineringsprincipen - Åsidosättande föreligger inte

(Rådets förordning nr 49/1999, artikel 2.2)

Sammanfattning

1. Den motivering som avses i artikel 190 i fördraget (nu artikel 253 EG) skall vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet och det skall klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att den behöriga domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Kravet på motivering skall bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt med hänsyn till rättsaktens innehåll, de anförda skälens karaktär och det intresse som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt eller personligen berörs av den, kan ha av att få förklaringar. Det krävs inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom frågan huruvida motiveringen av ett beslut uppfyller de krav som ställs i artikel 190 i fördraget inte skall bedömas endast med beaktande av lydelsen av motiveringen utan också med beaktande av såväl sammanhanget som alla de rättsregler som gäller på det berörda området. Detta gäller i än högre grad när medlemsstaterna har varit i hög grad delaktiga i förfarandet för utarbetande av den tvistiga rättsakten och därför känner till de skäl som ligger till grund för den.

Den omständigheten att en rättsakt avviker från en mer allmän norm förstärker normalt kravet på motivering på så sätt att det måste vara möjligt för dem som rättsakten riktar sig till att bedöma de skäl som föranlett den berörda institutionen att göra avsteg från normen i fråga samt omfattningen och innebörden av undantaget. Detta krav är ännu starkare när avvikelsen innebär en förändring av den befintliga situationen som skulle kunna skada rättsaktens adressaters intressen.

( se punkterna 28, 29 och 53 )

2. Det har inte fastställts vare sig i gemenskapslagstiftningen eller i domstolens rättspraxis att tillämpningen av principen om relativ stabilitet på ett fiskbestånd för vilket det inte har bestämts någon total tillåten fångstmängd eller kvot tidigare innebär att fångstkvoterna alltid måste bestämmas på grundval av ett bestämt antal år av fiske i stället för ett enda år. Att det finns en flexibilitet när det gäller vilken referensperiod som skall beaktas är nämligen särskilt viktigt när beståndet i fråga förvaltas inom ramen för en internationell fiskeorganisation och fastställandet av procentsatserna för fördelning inom gemenskapen normalt följer av beslut som fattats inom ramen för en sådan organisation.

För övrigt har gemenskapslagstiftaren, enligt fast rättspraxis, en långtgående befogenhet att göra skönsmässiga bedömningar när det är nödvändigt att utvärdera en komplicerad ekonomisk situation, vilket är fallet i fråga om den gemensamma jordbrukspolitiken och fiskepolitiken. Utrymmet för skönsmässig bedömning omfattar inte uteslutande innehållet i och räckvidden av de bestämmelser som skall antas utan även i viss utsträckning fastställandet av de grundläggande sakförhållandena. Domstolsprövningen av denna behörighet skall följaktligen begränsas till en kontroll av att det vid utövandet av denna behörighet inte har förekommit uppenbara fel eller maktmissbruk och att den ifrågavarande myndigheten inte uppenbart har överskridit gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning.

( se punkterna 42 och 44 )

3. Genom sin anslutning till Internationella konventionen för bevarande av tonfisk i Atlanten, i dess lydelse enligt det protokoll som undertecknades i Paris den 10 juli 1984, innehar gemenskapen enligt artikel 14.6 i denna konvention de medlemsstaters rättigheter och skyldigheter vilka redan var parter i konventionen. Gemenskapen var från den stunden fullt behörig att under de förhandlingar som inom Internationella kommissionen för bevarande av tonfisk i Atlanten fördes om gemenskapskvoten, förhandlingar beträffande vilka den var ensam behörig, diskutera samtliga relevanta parametrar, däribland följderna av den överfiskning som vissa medlemsstater utfört före dagen för dess anslutning till denna organisation. Gemenskapen var alltså bunden av denna kommissions tidigare rekommendationer och särskilt rekommendation nr 96-14, i vilken den principen fastställs, att fiskekvoten skall minskas om en fördragsslutande part under en given förvaltningsperiod överskrider sin fångstbegränsning. Det var nämligen gemenskapen som genom att avdrag gjordes från dess tillgängliga kvot för år 1999 ålades minskningarna för överfiskning under år 1997.

Under dessa omständigheter kan en medlemsstat inte göra anspråk på att ha en egen roll under överläggningar i fråga om sättet att ta hänsyn till överfiskning som förs inom Internationella kommissionen för bevarande av tonfisk i Atlanten, eftersom det är gemenskapen som har det fulla ansvaret för förhandlingarna rörande denna fråga. Samma stat kan i detta sammanhang inte heller åberopa att den har en egen rätt till försvar. Det är nämligen endast genom försvaret av gemenskapsintresset, beträffande vilket gemenskapen och dess institutioner ensamma är behöriga, som denna stats, liksom de andra medlemsstaternas, intressen har kunnat beaktas.

I samband med antagandet av förordning nr 49/1999 om fastställande och fördelning av den totala tillåtna fångst av tonfisk i östra Atlanten och Medelhavet som är tillgänglig för gemenskapen under år 1999 har rådet, inför nödvändigheten av att ålägga berörda medlemsstater minskningar som Internationella kommissionen för bevarande av tonfisk i Atlanten direkt hade ålagt gemenskapen på grund av dessa staters överfiskning under år 1997, med rätta och utan att det innebar att gränserna för dess utrymme för skönsmässig bedömning överskreds, kunnat låta en stat utstå effekterna av dess överfiskning under år 1997, varvid dessa dock dämpades genom ett system för solidaritet inom gemenskapen. En sådan åtgärd som syftar till att hindra att en medlemsstat i framtiden drar fördel av en tidigare överfiskning utgör inte en påföljd.

( se punkterna 63-65, 73 och 75 )

4. Diskriminering kan uppkomma endast när skilda regler tillämpas på lika situationer eller när samma regel tillämpas på olika sätt. I samband med antagandet av förordning nr 49/1999 om fastställande och fördelning av den totala tillåtna fångst av tonfisk i östra Atlanten och Medelhavet som är tillgänglig för gemenskapen, har rådet helt och hållet tagit hänsyn till de skillnader som förekommer mellan de berörda medlemsstaterna, eftersom såväl principen om relativ stabilitet för dessa staters fiskeriverksamhet som eventuella överskridanden från dessa staters sida under år 1997 har beaktats vid fördelningen av gemenskapskvoten avseende tonfisk för år 1999. Rådet har alltså på intet sätt åsidosatt principen om likabehandling.

( se punkterna 80 och 81 )