Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 24 november 1994. - Société d'importation Edouard Leclerc-Siplec mot TF1 Publicité SA och M6 Publicité SA. - Begäran om förhandsavgörande: Tribunal de commerce de Paris - Frankrike. - TV-reklam - Fri rörlighet för varor och tjänster. - Mål C-412/93.



Rättsfallssamling 1995 s. I-00179



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Leclerc-Siplec distribuerar bensin och andra bränslen till bensinstationer i Frankrike. Bensinstationerna synes utgöra del av snabbköp som leds av samma grupp under namnet E. Leclerc. Leclerc-Siplec bad de franska TV-reklambolagen TF1 Publicité och M6 Publicité att sända ett reklaminslag om sina bensinstationer på TV. TF1 Publicité och M6 Publicité vägrade på den grunden, att en bestämmelse i fransk rätt - nämligen artikel 8 i förordning nr 92/280 av den 27 mars 1992 - utesluter distributionssektorn från TV-reklam. Denna bestämmelse förbjuder också TV-reklam för alkoholhaltiga drycker med en alkoholhalt som överstiger 1,2 volymprocent, utgivning av litterära verk, film och press. Huvudsyftet med förbudet synes vara att skydda den regionala dagspressen i Frankrike genom att tvinga ifrågavarande sektorer att sprida reklaminslag genom regionala dagstidningar snarare än genom television.

2 Leclerc-Siplec har stämt TF1 Publicité och M6 Publicité inför Tribunal de commerce de Paris. Leclerc-Siplec uppmanade den nationella domstolen att begära förhandsavgörande från EG-domstolen rörande frågan om en bestämmelse i nationell rätt som utestänger distributionssektorn från TV-reklam är förenlig med vissa bestämmelser i fördraget och med bestämmelserna i rådets direktiv, känt som »Television utan gränser» (direktiv 89/552/EEG)(1). Svarandena var överens om att saken skulle hänskjutas till domstolen, men TF1 Publicité begärde att frågeställningen skulle vidgas till att omfatta även huruvida »hela sektorer av ekonomisk verksamhet», det vill säga inte endast distributionssektorn, kan uteslutas från TV-reklam.

3 Det kan noteras att Leclerc-Siplec inför den nationella domstolen också har gjort gällande att det omtvistade förbudet strider mot artikel 10 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som skyddar yttrandefriheten.

4 Genom beslut av den 27 september 1993 har Tribunal de commerce hänskjutit följande fråga till domstolen:

»Skall artiklarna 30, 85, 86, 5 och 3 f i EEG-fördraget liksom direktiv 89/552 av den 3 oktober 1989 tolkas som att de förbjuder en medlemsstat att, genom lag eller annan författning, utesluta ekonomiskt verksamma sektorer från TV-reklam, av vilka särskilt avses den för distribution och, mer generellt, om artikel 8 i förordningen av den 27 mars 1992 kan anses förenlig med ovannämnda föreskrifter».

Tillåtlighet

5 Kommissionen har gjort gällande att hänskjutandet skulle kunna vara otillåtet eftersom parterna är eniga om det resultat som skall uppnås, nämligen att hänskjutandet leder till slutsatsen att den omtvistade förordningen strider mot gemenskapsrätten. Det föreligger således ingen tvist mellan parterna och det som har begärts av domstolen är att den skall avge ett rådgivande yttrande över allmänna rättsfrågor. Kommissionen har åberopat domarna Foglia II(2), Meilicke(3), Lourenço Dias(4) och Telemarsicabruzzo(5).

6 Det framgår klart av de rättsfall som kommissionen har åberopat att domstolen inte är behörig att avge yttranden över allmänna eller hypotetiska frågor. Det framgår också klart av domarna Foglia (I och II), att domstolen under särskilda omständigheter inte tar upp en begäran om förhandsavgörande om artikel 177 i fördraget används som en »processuell konstruktion»(6) eller ett »konstlat medel»(7) av parter som sinsemellan är helt eniga sinsemellan och som har arrangerat en tvist för att få ett förhandsavgörande som fastställer att den nationella lagstiftningen är oförenlig med gemenskapsrätten.

7 I målet Foglia I hade en italiensk domstol hänskjutit ett antal frågor till domstolen, i huvudsak ägnade att utröna om fransk lagstiftning rörande beskattning av starkviner stred mot artiklarna 92 och 95 i fördraget. Domstolen ansåg sig inte vara behörig att ta upp de frågor som hade framställts av den italienska domstolen på den grunden att det inte förelåg någon verklig tvist mellan parterna, att de sinsemellan hade arrangerat tvisten och att meddelandet av ett förhandsavgörande under dessa omständigheter skulle kunna »äventyra hela systemet med de rättsmedel som står till den enskildes förfogande för att skydda sig mot skatterättsliga bestämmelser som strider mot fördraget»(8).

8 Det föreligger en uppenbar likhet mellan det ovannämnda målet och det mål som nu är aktuellt inför domstolen. I föreliggande mål är parterna eniga om de rättsfrågor som har väckts och det enda syftet med att föra processen är att få ett förhandsavgörande som fastställer att vissa bestämmelser i nationell rätt strider mot gemenskapsrätten. Det föreligger emellertid också en viktig skillnad mellan de båda målen. I målet Foglia bestred parterna att en fransk lag var förenlig med gemenskapslagstiftningen inför en italiensk domstol. I det här målet bestrider parterna giltigheten av en fransk författning inför en fransk domstol.

9 Det är uppenbart väsentligt att enskilda vars rättigheter berörs negativt av en medlemsstats lagstiftning eller förvaltningsbeslut måste kunna göra invändningar mot dessa åtgärder i en rättegång och i förekommande fall åberopa gemenskapsrätten, inklusive ha möjligheten att framställa en begäran om förhandsavgörande i enlighet med artikel 177 i fördraget. Det är också viktigt att den berörda medlemsstaten har möjlighet att försvara sina åtgärder. Det är därför önskvärt att denna typ av invändningar skall göras i den medlemsstat vars lagstiftning eller förvaltningspraxis ifrågasätts. Om rättegången skulle äga rum i ett annat land, skulle ifrågavarande medlemsstat kanske inte ens vara medveten om dess existens och skulle i varje fall ha svårigheter att sköta sitt försvar. Det faktum att det hade gjorts invändningar mot en medlemsstats lagstiftning i en annan medlemsstats domstol, synes ha påverkat domstolens beslut att avvisa begäran om förhandsavgörande i målet Foglia som otillåten(9), även om domstolen i andra mål inte har avvisat en sådan begäran på den grunden.(10)

10 Jag anser inte att det i domen Foglia fastslås en allmän regel om att begäran om förhandsavgörande är otillåten endast på grund av att parterna är ense om att en sådan begäran är nödvändig, om de frågor som begäran skall omfatta och om svaren på dessa frågor. Om det enligt en medlemsstats rättegångsregler är tillåtet att begära domstolsprövning av frågor om vilka det inte råder någon tvist mellan parterna, så vore det otillbörligt om domstolen ingriper i denna medlemsstats självbestämmande rörande rättegångsfrågor genom att uttala att denna typ av process inte kan förenas med en begäran om förhandsavgörande i enlighet med artikel 177 i fördraget. Den franska regeringen, som skriftligen har yttrat sig under målets handläggning och som har varit representerad vid förhandlingen, har inte haft några invändningar mot rättegången och har inte påstått att den hindrats från att försvara den aktuella förordningen på grund av det sätt på vilket rättegången har handlagts.

11 Jag anser därför att begäran om förhandsavgörande inte skall avvisas såsom otillåten.

Räckvidden av den hänskjutna frågan

12 Den fråga som den franska domstolen har framställt antyder tre skäl till varför den aktuella förordningen skulle kunna vara oförenlig med gemenskapsrätten. För det första kan den utgöra en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion, i strid med artikel 30 i fördraget. För det andra kan den strida mot de konkurrensregler som fastställs i artiklarna 85 och 86 i fördraget, lästa tillsammans med artikel 5. För det tredje kan den vara oförenlig med ordalydelsen i direktiv 89/552.

13 Den hänskjutande domstolen har inte väckt frågan om den ifrågasatta författningen är förenlig med artikel 52 i fördraget, i vilken krävs att inskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig inom en annan medlemsstats territorium skall avvecklas, eller med artikel 59 i fördraget, i vilken krävs att inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom gemenskapen skall avvecklas. Frågan berör inte heller direkt problemet med kommersiell yttrandefrihet jämlikt artikel 10 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Det framgår emellertid tydligt av beslutet om hänskjutande att Leclerc-Siplec åberopade denna bestämmelse inför den nationella domstolen. Det kan också anmärkas att det i det åttonde övervägandet i ingressen i direktiv 89/552 fastslås att friheten att tillhandahålla tjänster inom området för televisionssändning är ett klart uttalande av principen om yttrandefrihet som den fastställs i artikel 10 i konventionen.

14 Med hänsyn till formuleringen av den hänskjutna frågan kommer jag inte att behandla artikel 59 i fördraget som förvisso är tillämplig på inskränkningar beträffande TV-reklam(11) eller frågan om kommersiell yttrandefrihet som fastställs i artikel 10 i konventionen. Beträffande den senare frågan, skall endast anmärkas att för det fall de ifrågavarande restriktionerna skulle anses omfattas av gemenskapsrätten så skulle domstolen vara behörig att pröva om de är förenliga med konventionen(12).

15 Jag anser det därför lämpligt att koncentrera sig på de tre frågor som direkt har väckts av den nationella domstolen, i enlighet med vad som har anförts i punkten 12 ovan.

16 Den fråga som har formulerats av den nationella domstolen aktualiserar problemet om ett förbud mot TV-reklam som inte endast omfattar distributionssektorn utan också de andra ekonomiskt verksamma sektorer som utesluts genom ifrågavarande lagstiftning är förenligt med gemenskapsrätten. Kommissionen har gjort gällande att den fråga som har väckts av den franska domstolen är rent hypotetisk beträffande förbudet mot TV-reklam till förmån för dessa övriga ekonomiskt verksamma sektorer. Kommissionen låter förstå att för det fall domstolen skulle tillåta hänskjutandet, så bör prövningen begränsas till frågan om den aktuella författningen är rättsenlig endast i den mån förbudet mot TV-reklam berör distributionssektorn.

17 Mycket talar för kommissionens synsätt och jag kommer därför att koncentrera mig på distributionssektorn och begränsa mig till vissa allmänna kommentarer angående övriga sektorer.

18 I det följande skall jag i nu nämnd ordning behandla den fria rörligheten för varor, tolkningen av direktiv 89/552 och konkurrensreglerna i fördraget. Det är emellertid först lämpligt att kort rikta uppmärksamheten på reklamens betydelse i allmänhet för att på så sätt kunna göra en riktig bedömning av vad restriktioner för reklamen innebär.

Reklamens roll

19 I en utvecklad marknadsekonomi baserad på fri konkurrens är reklam av grundläggande betydelse. Reklamen är det medel med vilket producenter och distributörer av varor, samt de som tillhandahåller tjänster, försöker övertyga konsumenterna om att köpa deras varor och tjänster. I ett betydelsefullt mål från Förenta staternas Högsta domstol (Supreme Court) har det sålunda fastslagits: »Så länge som vi bevarar en till övervägande delen fri marknadsekonomi, kommer fördelningen av våra resurser i stor utsträckning att ske genom ett stort antal enskilda ekonomiska beslut. Det är av allmänt intresse att dessa beslut, totalt sett, fattas rationellt och med hänsyn till så gott beslutsunderlag som möjligt. Med hänsyn till detta syfte är det oundgängligen nödvändigt med ett fritt flöde av reklammeddelanden»(13).

20 Reklam spelar en särskilt viktig roll vid lanseringen av nya produkter. Det är genom reklam som konsumenterna kan lockas att överge sin märkestrohet för att i stället på prov köpa en annan producents varor. Utan reklam skulle konsumenterna vara benägna att fortsätta att köpa sådana varor som de redan är förtrogna med och det vore svårt för producenterna att övertala återförsäljare att hålla varor av okända märken i lager, om det inte gick att öka försäljningen av dessa varor genom reklam. Utan reklam skulle det vara mycket lättare för etablerade producenter att behålla sina marknadsandelar, eftersom eventuella framtida aktörer på marknaden skulle få svårt att få fotfäste. Kort sagt, reklam ger större flexibilitet och rörlighet i ekonomin och förbättrar konkurrensen. Ett förbud mot reklam tenderar att bibehålla redan existerande konsumtionsmönster, att göra marknaderna stela och att bevara status quo.

21 Dessa slutsatser har viktiga konsekvenser för de grundläggande friheter som har tillskapats genom gemenskapsrätten. På marknader som fortfarande, trots den ekonomiska integration som har satts i gång genom fördraget, i stor utsträckning är uppdelade och kategoriserade i linje med de nationella gränserna, är det troligt att det är de inhemska producenterna som till övervägande delen står för de inarbetade märkena. Utan reklam vore det mycket svårt för en producent i en medlemsstat att tränga in på marknaden i en annan medlemsstat där hans produkter tidigare inte har sålts och att få ett gott namn bland konsumenterna. Sålunda har åtgärder som förbjuder eller strängt reglerar reklam oftast till följd att inhemska producenter skyddas och att producenter som är etablerade i andra medlemsstater missgynnas. Sådana åtgärder förhindrar inträngandet på marknader och är skadliga för själva idén om en enhetlig marknad. Domstolen bör därför vara synnerligen vaksam vid bedömningen av frågan om restriktioner avseende reklam är förenliga med gemenskapsrätten.

22 Att erkänna att friheten att göra reklam är en konsekvens av de grundläggande friheterna som har tillskapats genom fördraget, betyder naturligtvis inte att medlemsstaterna är förhindrade att reglera och begränsa reklamen. Tvärtom ger artikel 36, kompletterad med rättspraxis rörande »tvingande hänsyn», medlemsstaterna stort utrymme att underkasta reklamen skäliga restriktioner. Dessa får bland annat grundas på skyddet för hälsa, allmän moral, konsumentskydd, iakttagandet av god handelssed och skyddet för miljön. Det finns sålunda ingen anledning att frukta att domstolen, genom att erkänna en allmän princip om frihet att göra reklam skulle beröva medlemsstaterna befogenheten att stävja de värsta avarterna inom reklambranschen.

Fri rörlighet för varor

a) Rättspraxis rörande artikel 30 som är äldre än domen Keck

23 I artikel 30 i fördraget förbjuds - med förbehåll för de särskilda undantag som fastställs i artikel 36 - kvantitativa restriktioner för handeln mellan medlemsstaterna och åtgärder med motsvarande verkan. Begreppet åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa restriktioner har tolkats vitt av domstolen. I domen Dassonville(14) uttalade domstolen:

»Alla handelsregler antagna av medlemsstater som kan utgöra ett hinder, direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, för handeln inom gemenskapen skall anses som åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa restriktioner.»

24 Fram till domen Keck(15), vilken jag skall behandla nedan, förelåg det en hävdvunnen och grundläggande princip om att en åtgärd inte ligger utanför tillämpningsområdet för artikel 30 endast av det skälet att den tillämpas utan åtskillnad på såväl inhemska som importerade produkter. I domen Rewe-Zentral(16) (vanligen känd som domen »Cassis de Dijon») uttalade domstolen att när en produkt lagligen har släppts ut på marknaden i en medlemsstat, så får försäljningen av denna produkt i en annan medlemsstat inte förhindras på den grunden att den inte överensstämmer med lagstiftningen i denna andra stat, såvida inte en sådan restriktion kan motiveras av tvingande hänsyn, i synnerhet konsumentskydd och god handelssed.

25 Betydelsen av »Cassis de Dijon»-principen kan inte överskattas: Om det skulle vara tillåtet för en medlemsstat att förhindra import och försäljning av produkter som lagligen har tillverkats i en annan medlemsstat, endast därför att tillverkningen inte har skett på det sätt som föreskrivs i den importerande statens lagstiftning, så skulle det inte finnas någon gemensam marknad, åtminstone inte förrän all lagstiftning som reglerar sådana saker som sammansättning, förpackning och märkning av varor hade harmoniserats.

26 Svårare frågor uppkommer i de fall då man i nationell lagstiftning, i stället för att helt enkelt förbjuda försäljningen av vissa varor som lagligen saluförs i en annan medlemsstat, inskränker de omständigheter under vilka vissa varor - ja, rentav alla varor - får saluföras. Vid hänvisning till denna typ av lagstiftning talas det ibland om regler som bestämmer när, var, hur, av vem och till vilket pris varor får säljas(17). Sådan lagstiftning tenderar vanligtvis inte så uppenbart att inverka på den fria rörligheten av varor som den som berörs i fallet »Cassis de Dijon». Det vore dock fel att säga att en sådan lagstiftning inte har någon verkan på handeln mellan medlemsstater. Verkan kan i själva verket vara mycket påtaglig. Lagstiftning i vilken till exempel stadgas att apoteksvaror (bortsett från rena läkemedel) endast får säljas på apotek, inskränker kraftigt avsättningsområdet för dessa varor och begränsar väsentligt möjligheten för varor från andra medlemsstater att vinna tillträde på marknaden. Samma sak gäller beträffande bestämmelser enligt vilken försäljning av alkoholhaltiga drycker för konsumtion utanför lokalen endast får ske från butiker med särskilt tillstånd.

27 I en rad rättsfall som har avgjorts under 1980-talet och början av 1990-talet har domstolen försökt lösa de problem som uppkommer vid genomförandet av nationella åtgärder som begränsar förutsättningarna för hur varor får saluföras. Domstolens synsätt har inte alltid varit konsekvent och två motstridande riktningar kan iakttas i rättspraxis. I några fall har domstolen tolkat tillämpningsområdet för artikel 30 snävt: I målet Oebel(18) uttalade den, till exempel, att handel mellan medlemsstater inte var begränsad, i betydelsen enligt den bestämmelsen, genom lagstiftning som förbjöd leverans av bagerivaror till återförsäljare mellan vissa klockslag, eftersom leverans till grossister var tillåten. I målet Blesgen(19) förklarade domstolen att ett försäljningsförbud för starka alkoholhaltiga drycker i barer och restauranger inte var av den arten att det hindrade handeln mellan medlemsstater och i målet Quietlynn(20) kom den till en liknande slutsats med hänseende till en lag som förbjöd försäljning av pornografi utom i »sexbutiker» med särskilt tillstånd.

28 Oftare, i förhållande till åtgärder som reglerar marknadsföring, har domstolen tolkat tillämpningsområdet för artikel 30 vitt. Det första målet av denna typ, målet Oosthoek(21), gällde en nederländsk lag som förbjöd erbjudande om eller överlämnande av produkter som gratisgåvor inom ramen för en kommersiell verksamhet. Ett bolag som marknadsförde uppslagsverk i Nederländerna och Belgien åtalades för att ha erjudit gåvor såsom ordböcker eller kartböcker till dem som köpte deras uppslagsverk. Domstolen fastslog:

»Lagstiftning som begränsar eller förbjuder vissa former av reklam och säljfrämjande åtgärder kan, även om den inte direkt berör import, vara av det slaget att den begränsar volymen av dessa eftersom den påverkar möjligheterna att marknadsföra importerade produkter. Det kan inte uteslutas att den omständigheten att man tvingar en producent att anta ett visst mönster för reklam eller säljfrämjande åtgärder som skiljer sig från en medlemsstat till annan, eller att överge ett mönster som han anser vara särskilt effektivt, kan utgöra ett importhinder även om den ifrågavarande lagstiftningen är tillämplig på inhemska och importerade produkter utan åtskillnad.»

Domstolen fortsatte sedan med att undersöka, såsom i målet »Cassis de Dijon», om importhindret var berättigat för att tillgodose tvingande hänsyn rörande konsumentskydd eller god handelssed. Den drog slutsatsen att lagstiftning av ifrågavarande typ var berättigad på dessa grunder.

29 Ett liknande tillvägagångssätt antogs i målet Buet(22), där domstolen hade att bedöma en fransk lag som förbjöd hemförsäljning av utbildningsmaterial. Buet hade åtalats för att ha använt denna säljform för att marknadsföra en språkkurs som hade producerats i Belgien. Domstolen uttalade att en sådan lag kunde verka hämmande på import, men att den var berättigad för att tillgodose tvingande hänsyn rörande konsumentskydd.

30 Domstolen antog ett liknande brett synsätt på förbudet i artikel 30 i en rad mål angående reklamregler. Ett exempel är målet Aragonesa de Publicidad(23), där ifrågavarande lagstiftning förbjöd reklam för drycker med en alkoholhalt av mer än 23 volymprocent i media, på gator och större vägar, i biografer och allmänna transportmedel. Även om lagstiftningen inte ansågs vara diskriminerande, så uttalade domstolen att lagstiftningen kunde utgöra ett importhinder och måste i princip anses vara en åtgärd med motsvarande verkan som kvantitativa importrestriktioner i enlighet med innebörden i artikel 30.

31 Målen GB-INNO-BM(24), SARPP(25) och Yves Rocher(26) rörde, alla, bestämmelser som reglerade innehållet i reklam. I målet GB-INNO-BM distribuerade en föreståndare för snabbköpsbutiker i Belgien reklamblad både i Belgien och i Luxemburg. Reklambladen uppfyllde kraven i belgisk lag, men inte i luxemburgsk lag. Domstolen ansåg att om den belgiske snabbköpsföreståndaren skulle tvingas att anpassa sina reklamblad så att dessa uppfyllde kraven i luxemburgsk lag, så skulle detta utgöra en åtgärd med motsvarande verkan. Domstolen tillbakavisade uttryckligen argumentet att artiklarna 30-36 inte gällde regler om reklam. Därigenom upprepade den det uttalande som först hade gjorts i målet Oosthoek och som gick ut på att lagstiftning som begränsar reklam kan begränsa volymen på handeln mellan medlemsstater, eftersom den påverkar avsättningsmöjligheterna för importerade produkter(27). I målet SARPP fördes talan mot ett antal bolag som importerade eller marknadsförde konstgjorda sötningsmedel i Frankrike. I den tillämpliga franska lagen förbjöds vid reklam för konstgjorda sötningsmedel varje omnämnande av socker eller sockers fysiska, kemiska eller näringsmässiga egenskaper. Domstolen uttalade att det kunde uppkomma ett importhinder om en producent tvingades anpassa formen eller innehållet av en reklamkampanj eller att överge ett system för reklam som han ansåg vara särskilt effektivt(28). I målet Yves Rocher fördes talan mot en fransk firma för att i Tyskland ha distribuerat kataloger och broschyrer som bröt mot tysk lagstiftning, vilken förbjöd iögonfallande prisjämförelser. Denna typ av lagstiftning ansågs av domstolen utgöra en åtgärd med motsvarande verkan.

32 I domarna GB-INNO-BM, SARPP och Yves Rocher utgick domstolen från tanken att hinder i handeln mellan medlemsstater berodde på skillnader i nationell rätt. Den tillämpade därefter en liknande princip som den som formulerades i målet »Cassis de Dijon», nämligen att all reklam som har utformats i enlighet med lagstiftningen i en medlemsstat skall kunna användas i andra medlemsstater, såvida inte detta strider mot tvingande hänsyn vad angår konsumentskydd och god handelssed. Om affärsmännen vore tvungna att ändra sina reklambroschyrer i enlighet med lagstiftningen i varje medlemsstat skulle de få utstå samma typ av belastning som den som åläggs när själva varorna måste förändras.

33 Domstolen valde i ett antal mål(29) som gällde restriktioner för butikers öppethållande på söndagar ett annnat tillvägagångssätt (eller en rad skilda tillvägagångssätt). Domstolen sammanfattade sitt ställningstagande i målet B & Q när den bekräftade att dessa restriktioner hade ett syfte som var berättigat enligt gemenskapsrätten och som inte var förbjudet enligt artikel 30 eftersom den begränsande verkan som de kunde ha på handeln inom gemenskapen inte översteg den inneboende verkan av regleringarna avseende handeln. Domstolen förklarade att den begränsande verkan på handeln av de nationella regler som förbjuder butikers öppethållande på söndagar inte var överdriven i förhållande till det eftersträvade syftet. När den kom fram till denna slutsats, uttalade domstolen:

»Granskningen av proportionaliteten av nationella regler som eftersträvar ett legitimt ändamål i förhållande till gemenskapsrätten medför vägande av nationella intressen för att uppnå detta ändamål mot det gemenskapsrättsliga intresset av att säkerställa den fria rörligheten för varor. I detta hänseende måste det, för att kontrollera att den begränsande verkan som de ifrågavarande reglerna har på handeln inom gemenskapen inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det avsedda ändamålet, bedömas om denna verkan är direkt, indirekt eller rent hypotetisk och om den inte hindrar avsättningen av importerade produkter mer än den för inhemska produkter»(30).

b) Domarna Keck och Hünermund

34 Domen Keck(31), vilken meddelades förra året, utgjorde ett försök av domstolen att skingra något av den förvirring som hade uppstått genom motsägelserna i tidigare rättspraxis. På sätt som framgår av själva domen önskade således domstolen motverka vad den ansåg vara en överdriven tillämpning av artikel 30. Domstolen förklarade, efter att ha bekräftat rättsfallet »Cassis de Dijon», vad beträffar de bestämmelser i vilka de villkor föreskrivs som skall vara uppfyllda för de aktuella varorna (såsom kraven på benämning, form, storlek, vikt, sammansättning, utformning, märkning och förpackning) att en lag som förbjuder återförsäljares försäljning av varor med förlust ligger utanför tillämpningsområdet för artikel 30 och yttrade:

»... i motsats till vad som tidigare har ansetts är tillämpningen av nationella bestämmelser, vilka begränsar eller förbjuder vissa säljformer, på produkter som härrör från andra medlemsstater inte ägnad att utgöra hinder direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, i enlighet med domen Dassonville, förutsatt att bestämmelserna tillämpas på samtliga berörda aktörer som bedriver sin verksamhet inom det nationella territoriet och förutsatt att de, såväl rättsligt som faktiskt, påverkar avsättningen av inhemska produkter och produkter som härrör från andra medlemsstater på samma sätt»(32).

Domen Keck har därefter tillämpats i ett flertal mål av vilka Hünermund(33) är det enda som behöver granskas i förevarande fall. Betydelsen av domen Keck är alltjämt osäker: Den bästa tolkningen är kanske att domen endast utesluter de åtgärder från tillämpningsområdet för artikel 30 som till sin typ är rent allmänna och som inte hindrar import, som verkar vid försäljningsstället och som inte har någon annan inverkan på handeln än att de minskar den totala mängden sålda varor, genom att de med denna åtgärd påverkar importerade och inhemska varor på samma sätt.

35 I domen Hünermund tillämpade domstolen fallet Keck på en restriktion avseende reklam. Målet rörde regler för yrkesutövande som hade fastställts av det organ som är ansvarigt för reglering av apotekares verksamhet i Baden-Württemberg. Enligt dessa regler(34) fick apotekare inte göra någon som helst reklam på biografer, i radio eller television. De kunde införa reklamannonser i tidningar och tidskrifter, men dessa fick endast innehålla namn, adress och telefonnummer till apoteket samt namnet på ägaren. Det är klart att syftet med reglerna var att förhindra en överdriven konkurrens mellan apotekare. Fru Hünermund och tolv andra apotekare önskade göra reklam för apoteksvaror (bortsett från rena läkemedel) som de hade tillstånd att sälja i sina apotek. De begärde att den behöriga administrativa domstolen skulle förklara att de ifrågavarande reglerna som hindrade dem från att göra reklam för apoteksvaror (bortsett från rena läkemedel) utanför sina apotek var ogiltiga, särskilt på den grunden att de stred mot artikel 30 i fördraget. Målet hänsköts till domstolen för förhandsavgörande.

36 Efter att ha omnämnt punkten 16 i domen Keck förklarade domstolen(35) att de i denna punkt fastställda förutsättningarna för att undanta en åtgärd från tillämpningsområdet för artikel 30 var uppfyllda beträffande tillämpningen av regler för yrkesutövande som har fastställts av ett yrkesorgan som förbjuder apotekare att utanför sina apotek, göra reklam för de apoteksvaror (bortsett från rena läkemedel) som de tillåts att sälja. Domstolen konstaterade att reglerna tillämpades på samtliga apotekare inom yrkesorganets verksamhetsområde, utan åtskillnad med hänsyn till de aktuella varornas ursprung, och att de inte påverkade avsättningen av produkter från andra medlemsstater på annat sätt än det för inhemska produkter.

c) Tillämpning av domarna Keck och Hünermund på det ifrågavarande förbudet

37 Om det inte vore för domen Hünermund skulle det kanske inte vara klart att meningen »nationella bestämmelser som begränsar eller förbjuder vissa säljformer» i domen Keck omfattade regler om reklam. Restriktioner i fråga om reklam kan, av skäl som har angivits ovan, utgöra ett särskilt allvarligt hot mot integrationen på marknaden. Det är möjligt att domstolen i målet Hünermund influerades av de ifrågavarande restriktionernas relativt betydelselösa karaktär och inte förutsåg att samma kriterium skulle tillämpas på mer betydande restriktioner. Om det kriterium som har angivits i domen Keck skall tillämpas på de aktuella franska reglerna, blir det nödvändigt att bedöma om dessa regler »skall tillämpas på samtliga berörda aktörer som bedriver sin verksamhet inom det nationella territoriet och ... såväl rättsligt som faktiskt, påverkar avsättningen av inhemska produkter och produkter som härrör från andra medlemsstater på samma sätt». Enligt min mening gör de detta. För det första, precis som förbudet mot återförsäljning med förlust i fallet Keck tillämpades på samtliga köpmän som sålde varor vidare i oförändrat skick, utgör även i detta fall förbudet mot TV-reklam en allmän åtgärd som är tillämplig på distributionssektorn som helhet. För det andra, bortsett från vissa specialfall - som inte berörs här - såsom de där varor har sålts med hjälp av direktförsäljning i television (se punkten 54 nedan), är det sannolikt att förbudet skulle ha samma verkan på försäljningen av inhemska och importerade produkter. Som anges nedan skulle varje försäljningsnedgång inom distributionssektorn till följd av förbudet påverka inhemska och importerade varor på samma sätt. Följaktligen drar jag slutsatsen att om de kriterier skall tillämpas som har angivits i domen Keck, faller förbudet i princip utanför tillämpningsområdet för artikel 30.

d) En alternativ analys

38 Jag föredrar emellertid att anta ett annat synsätt, även om det i detta fall skulle leda till samma slutsats. Enligt min mening är domstolens resonemang - dock inte utgången - i domen Keck otillfredsställande av två skäl. För det första är det olämpligt att göra strikta distinktioner mellan olika kategorier av regler och att tillämpa olika kriterier beroende på vilken kategori som en viss regel tillhör. Strängheten av de restriktioner som åläggs genom olika regler är endast en fråga om grad. Åtgärder som påverkar säljformer kan ge upphov till ytterst allvarliga hinder för import. Exempelvis skulle en regel som endast tillåter försäljning av vissa produkter i ett litet antal mindre butiker i en medlemsstat vara lika begränsande som ett totalförbud på import och saluföring. Denna ståndpunkt illustreras särskilt väl av restriktioner för reklam: Det är möjligt att den typ av restriktion som avses i målet Hünermund endast har haft en mindre inverkan på handeln mellan medlemsstater, men det är svårt att påstå att, exempelvis, ett totalförbud för reklam av en viss produkt som lagligen får saluföras inte skulle omfattas av artikel 30. Som jag kommer att förklara nedan, vore det lämpligare att bedöma restriktionerna utifrån ett enda kriterium som har formulerats i ljuset av syftet med artikel 30.

39 För det andra innebär uteslutningen från tillämpningsområdet för artikel 30 av åtgärder som »såväl rättsligt som faktiskt, påverkar avsättningen av inhemska produkter och de produkter som härrör från andra medlemsstater på samma sätt», i fråga om restriktioner för säljformer, ett diskriminerande kriterium. Detta kriterium förefaller dock olämpligt. Huvudtanken i fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor är att förhindra orättvisa hinder i handeln mellan medlemsstater. Ett eventuellt hinder i handeln mellan stater kan inte upphöra att bestå endast därför att ett likadant hinder påverkar den inhemska handeln. Det förefaller mig svårt att godta förslaget att en medlemsstat godtyckligt skulle kunna begränsa avsättningen av varor från en annan medlemsstat, förutsatt bara att den ålägger samma godtyckliga restriktion på avsättningen av inhemska varor. För det fall att en medlemsstat avsevärt hindrar tillträdet till marknaden för vissa produkter - till exempel genom att föreskriva att dessa får säljas endast i ett mycket begränsat antal butiker - och en tillverkare av dessa produkter i en annan medlemsstat till följd av detta lider ekonomiskt avbräck, ger det honom endast ringa tröst att känna till att hans konkurrenter i den medlemsstat som ålägger restriktionen åsamkas ett likadant avbräck.

40 På samma sätt utgör diskriminering, enligt synsättet i fördraget om det angelägna i att upprätta en gemensam marknad, inte något användbart kriterium. Den omständigheten att en medlemsstat ålägger likadana restriktioner vid avsättningen av inhemska varor är, enligt det synsättet, helt enkelt irrelevant. Den skadliga inverkan på marknaden inom gemenskapen mildras inte på något sätt, inte heller gäller detta för den skadliga inverkan på ekonomierna i de övriga medlemsstaterna eller för ekonomin inom gemenskapen. I själva verket skulle tillämpningen av kriteriet avseende diskriminering leda till sönderdelning av marknaden inom gemenskapen, eftersom ekonomiska aktörer skulle tvingas godta alla de restriktioner för säljformer som kan förekomma inom varje medlemsstat och, i överensstämmelse med detta, måste anpassa sina egna åtgärder inom varje stat. Restriktioner i handeln bör inte bedömas utifrån de lokala förutsättningar som gäller inom varje medlemsstat, utan i förhållande till syftet med tillträde till hela marknaden inom gemenskapen. Ett kriterium avseende diskriminering är därför av principiella skäl oförenligt med syftet med fördraget.

41 Frågan är således vilket kriterium som bör tillämpas för att bedöma om en åtgärd faller inom tillämpningsområdet för artikel 30. Det finns en ledande princip som synes tillhandahålla ett lämpligt kriterium. Det rör sig om principen enligt vilken alla de företag som utövar en laglig ekonomisk verksamhet inom en medlemsstat bör ha fritt tillträde till hela marknaden inom gemenskapen, såvida det inte finns något giltigt skäl till att neka dem fullt tillträde till en del av den marknaden. Trots några tillfälliga motsägelser i vissa domars motivering förefaller detta vara en grundläggande princip som har inspirerat domstolens synsätt, från domen Dassonville via domen i »Cassis de Dijon» och till domen Keck. I realiteten är samtliga mål, med avseende på utgången, förenliga med principen, även om vissa av dem förefaller ha grundats på skilda resonemang.

42 För det fall principen är att alla företag bör ha fritt tillträde till hela marknaden inom gemenskapen, bör det tillbörliga kriteriet enligt min mening vara om det finns en betydande restriktion avseende detta tillträde. Detta skulle givetvis innebära införande av ett minimikriterium i artikel 30. När det väl har medgivits att det finns ett behov av att begränsa tillämpningsområdet för artikel 30 för att förhindra en överdriven inblandning i medlemsstaters normgivningsrätt, förefaller det som om ett kriterium som grundar sig på i vilken mån en åtgärd hindrar handeln mellan medlemsstater genom att begränsa tillträdet till marknaden är den mest närliggande lösningen. Det är visserligen kanske förvånande att, i betraktande av det uttalade syftet att förhindra en överdriven tillämpning av artikel 30, att domstolen inte valde en sådan lösning i domen Keck. Skälet till detta kan vara att domstolen, om ett minimikriterium tillämpades på alla åtgärder som påverkade handeln med varor, skulle kunna locka nationella domstolar som har huvudansvaret för tillämpningen av artikel 30 att utesluta alltför många åtgärder från det förbud som föreskrivs genom denna bestämmelse. Försiktighet måste därför iakttas och om ett minimikriterium skall införas blir det nödvändigt att noggrant ange de omständigheter vid vilka det skulle tillämpas.

43 Det är klart att det inte skulle vara lämpligt att tillämpa ett minimikriterium på åtgärder som öppet diskriminerar med avseende på varor från andra medlemsstater. Sådana åtgärder är förbjudna enligt artikel 30 (såvida de inte tillåts enligt artikel 36) även om deras inverkan på handeln mellan stater är svag: De åtgärder som öppet diskriminerar är förbjudna i sig.

44 Det är endast beträffande åtgärder som är tillämpliga utan åtskillnad på inhemska produkter och de som härrör från andra medlemsstater som det blir nödvändigt att uppställa som villkor att den faktiska eller potentiella restriktionen för tillträdet till marknaden måste vara betydande. Inverkan på tillträdet till marknaden av åtgärder som är tillämpliga utan åtskillnad kan variera starkt beroende på den ifrågavarande åtgärdens beskaffenhet. När en sådan åtgärd förbjuder försäljning av varor som lagligen saluförs i en annan medlemsstat (såsom i målet »Cassis de Dijon»), kan den antas ha en betydande inverkan på marknaden eftersom varorna antingen helt nekas tillträde eller har tillträde först efter att ha genomgått någon slags förändring, varvid nödvändigheten att förändra varor i sig utör ett betydande hinder för tillträdet till marknaden.

45 Om, å andra sidan, en åtgärd som är tillämplig utan åtskillnad helt enkelt begränsar vissa säljformer, genom att föreskriva när, var, hur, av vem eller till vilket pris varor får säljas, kommer dess inverkan att bero på ett antal faktorer, som huruvida den tillämpas på vissa varor (som i målen Blesgen, Buet eller Quietlynn), eller på de flesta varor (som i målet Torfaen), eller på samtliga varor (som i målet Keck), i vilken omfattning som andra säljformer fortfarande finns till hands och om verkan av åtgärden är direkt eller indirekt, omedelbar eller avlägsen, eller rent hypotetisk(36) eller osäker(37). I enlighet med detta kan betydelsen av hindret för tillträdet till marknaden variera enormt: Den kan sträcka sig från ett obetydligt förbud till ett kvasiförbud. Det är klart att ett minimikriterium i detta fall skulle kunna fylla en användbar funktion. Den distinktion som erkändes i målet Keck mellan ett förbud av det slag som var aktuellt i målet »Cassis de Dijon» och ett rent förbud mot vissa säljformer är därför värdefull: Det förra leder oundvikligen till uppkomsten av betydande hinder i handeln mellan medlemsstater, medan det senare kan leda till uppkomsten av ett sådant hinder. Det kan emellertid inte hävdas att den senare typen av åtgärd inte kan hindra handeln, i strid med artikel 30, i avsaknad av diskriminering. Det skall därför erkännas att sådana åtgärder, såvida de inte är öppet diskriminerande, inte automatiskt fångas upp av artikel 30, såsom är fallet för åtgärder av det slag som var aktuella i målet »Cassis de Dijon», men kan fångas upp om den restriktion som de föranleder med avseende på tillträdet till marknaden är betydande.

46 Det kan invändas att det synsätt som här förordas går emot ett antal domar i vilka domstolen uttryckligen har förkastat tanken att en åtgärd skall uteslutas från tillämpningsområdet för artikel 30 därför att dess verkan på import är svag. Inte desto mindre var den ifrågavarande åtgärden i dessa mål uppenbart diskriminerande, såsom i målen Prantl(38), kommissionen mot Frankrike(39) och kommissionen mot Italien(40). I det senare fallet erkändes verkan av åtgärden som i varje fall betydande(41). Det är sant att domstolen i domen Van de Haar och Kaveka de Meern(42) förkastade ett minimikriterium vad beträffar en åtgärd som är tillämplig utan åtskillnad (nämligen en förordning om fastställande av priser). Den gjorde emellertid detta endast i teorin varpå den, i samma dom, fastställde att en förordning om fastställande av priser står i strid med artikel 30 endast om priser fastställs på en sådan nivå att det hindrar importerade varor från att avsättas med vinst eller att det tillintetgör en konkurrensförmån som åtnjuts av tillverkaren av importerade varor. Detta skiljer sig, slutligen, inte mycket från att säga att artikel 30 endast tillämpas om det finns ett betydande hinder för tillträdet till marknaden.

47 En sista punkt som bör uppmärksammas är att ställningstagandet är annorlunda beträffande förbudet mot avgifter med motsvarande verkan som tullar enligt artiklarna 12 och 16 i fördraget. Domstolen har med rätta ansett att förbudet tillämpas på samtliga avgifter, hur små dessa än är(43). Ramen för det förbudet är dock klart mer specifik än den för artikel 30. Sådana avgifter, hur små de än är, hindrar dessutom varuflöden av det skälet att dessa passerar en gräns, medan syftet med dessa bestämmelser i fördraget är just att avskaffa sådana gränser(44). Detta resonemang tillämpas inte med samma styrka på förbudet mot åtgärder med motsvarande verkan enligt artikel 30.

48 I själva domen Keck är resultatet förenligt med det synsätt som har antagits ovan. En lag som förbjuder samtliga återförsäljare av alla varor att sälja varor under inköpspris har troligen ingen betydande inverkan på avsättningen av importerade varor. Den har ingen betydande inverkan på den totala importvolymen och den förhindrar inte att en köpman i en annan medlemsstat åtnjuter fullt tillträde till marknaden. Detsamma torde normalt gälla för lagstiftning som begränsar öppettiderna i butiker, åtminstone om den tillämpas generellt och inte godtyckligt begränsar avsättningsmöjligheterna för en snäv kategori av varor. En sådan lagstiftning kan leda till en obetydlig minskning av den totala volymen sålda varor, inbegripet importerade varor, men det är inte troligt att den skulle innebära en betydande begränsning av tillträdet till marknaden för vissa bestämda köpmäns varor, eftersom dess inverkan skulle omfatta alla varuslag.

49 Följaktligen, drar jag slutsatsen att artikel 30 bör anses tillämplig på icke diskriminerande åtgärder som betydligt kan begränsa tillträdet till marknaden(45).

50 Hur skall detta kriterium tillämpas på reklam? Som jag redan har antytt kan ett totalförbud mot att göra reklam för en produkt som lagligen får säljas i en medlemsstat där förbudet föreskrivs och i andra medlemsstater, med tanke på betydelsen av frihet för reklam, inte ligga utanför tillämpningsområdet för artikel 30. Verkan av ett sådant förbud skulle bli att tillverkare i andra medlemsstater skulle anse det praktiskt taget omöjligt att tränga in på den marknad som omfattas av förbudet, om deras produkter inte redan är kända av konsumenterna i det landet. En åtgärd som utgör ett sådant betydande hinder för import av varor från andra medlemsstater måste säkerligen ha motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion i handeln mellan medlemsstater. Även om det kriterium avseende diskriminering som formulerades i domen Keck tillämpades, skulle slutsatsen bli densamma: Ett hinder mot att göra reklam har långt ifrån neutrala verkningar och tenderar att för importerade varor verka särskilt menligt.

51 Den åtgärd som direkt berörs i detta fall är det förbud mot att göra reklam i television för distributionssektorn som föreskrivs genom den franska lagstiftningen. Realiteten av hindret på import som även ett partiellt hinder för att göra reklam för speciella produkter kan stå för, kan dock illustreras av exemplet avseende ett annat förbud i samma lagstiftning. I Frankrike strider det mot lagen att i television göra reklam för alkoholhaltiga drycker med en alkoholhalt som överstiger 1,2 volymprocent. En sådan åtgärd kan visa sig berättigad enligt artikel 36 i fördraget, men det kan inte hävdas att den faller utanför artikel 30. Om ett tyskt bryggeri vars öl hitintills inte har marknadsförts i Frankrike beslutar sig för att träda in på den franska marknaden, kommer denne troligen inte att ha någon betydande effekt på marknaden såvida han inte för sina produkter kan säkerställa säljfrämjande åtgärder genom att göra reklam. Television är erkänt som ett särskilt effektivt medium för att göra reklam, speciellt beträffande de produkter som är avsedda för den stora konsumentmarknaden. Om den tyske bryggaren förhindras att göra reklam i television, kommer det att visa sig svårare för honom att tränga in på den franska marknaden som alltjämt kommer att domineras av väletablerade inhemska märken.

52 Det är emellertid inte nödvändigt att domstolen avgör frågan om detta förbud. Det är inte heller nödvändigt att bedöma huruvida det finns ett betydande hinder för tillträde till marknaden beträffande de övriga varuslag som är uteslutna från reklam i television, nämligen litterära publikationer, tidningar och tidskrifter. Frågan i detta fall är om ett partiellt hinder för att göra reklam för en viss ekonomisk sektor, nämligen ett hinder att göra TV-reklam för distributionssektorn, faller utanför tillämpningsområdet för artikel 30. Svaret på den frågan måste, enligt min mening, bero på verkan av det partiella hindret. Om det leder till uppkomsten av ett betydande hinder för importen av varor som har tillverkats i en annan medlemsstat är det oförenligt med artikel 30 såvida det inte är berättigat av skäl som erkänns enligt gemenskapsrätten. Om, å andra sidan, ett partiellt hinder för att göra reklam inte har någon betydande verkan på handeln mellan stater och inte utgör ett hinder för importerade varor att tränga in på marknaden, finns det ingen invändning mot att utesluta det från tillämpningsområdet för artikel 30.

53 Verkan av förbudet mot TV-reklam för distributionssektorn förefaller mer marginell än det förbud som avser reklamen för alkoholhaltiga drycker. Som jag har understrukit tillämpas det på alla varuslag och kan sålunda inte utsättas för invändningen att endast vissa varuslag är godtyckligt utsatta. Om butiker förhindras att göra reklam i television kommer handelshindret att till övervägande delen - men inte uteslutande - vara inhemskt för medlemsstaten i fråga. Skilda möjliga effekter kan förutses: Det kan, exempelvis, uppstå en överföring av reklamintäkter från företag som driver TV-stationer till företag som tillhandahåller alternativa reklammedel, inklusive tidningsföretag (både nationella och regionala). Det är möjligt att de större återförsäljarna, särskilt ägare till snabbköpskedjor, vilka i praktiken är de mest troliga användarna av TV-reklam, finner att deras konkurrensförmåner i förhållande till mindre butiksägare är mindre än vad de annars skulle ha varit, och den totala försäljningsvolymen för varor i allmänhet, inklusive import, kanske sjunker något om distributörer inte kan främja försäljningen genom TV-reklam. Ingen av dessa effekter är emellertid liktydig med ett betydande hinder i handeln mellan medlemsstater som är tillräckligt för att artikel 30 skall bli tillämplig.

54 Även om verkan av en restriktion som är tillämplig endast på distributionssektorn i allmänhet är inhemsk för den berörda medlemsstaten är det, likväl, möjligt att föreställa sig situationer där det kan uppstå ett verkligt hinder för import. Ett exempel tillhandahålls av systemet med direkt TV-reklam, vilket har blivit alltmer vanligt i Europa på senare år. En distributör gör reklam för varor i television och visar därefter fram telefonnummer genom vilka varorna kan beställas i de olika länder där TV-kanalen mottas. Om ett sådant system vore förbjudet i Frankrike skulle det därav resulterande hindret för handeln knappast kunna beskrivas som icke betydande. Denna typ av hinder är dessutom skadlig för idén om en gemensam marknad eftersom den hindrar distributörer att utveckla en global handelsstrategi. Om en distributör som är etablerad i en annan medlemsstat i ett sådant fall sökte åberopa fördraget, skulle hans talan väl kunna grunda sig på artikel 30 eller artikel 59. Det är, vidare, möjligt att tänka sig att ett företag från en annan medlemsstat skulle söka etablera en snabbköpskedja i Frankrike: I sådant fall skulle förbudet mot TV-reklam inom distributionssektorn kunna ifrågasättas enligt artikel 52 i fördraget.

55 Någon sådan fråga har inte ställts i detta fall. Som jag har uppgett, är verkan av en restriktion som är tillämplig på distributionssektorn, såsom den i förevarande fall, i första hand inhemsk. Restriktionen påverkar endast ett reklammedel, även om det är det mest effektiva så vitt det är varor för konsumtion i stor skala som berörs, och reklamen för själva varorna påverkas endast indirekt. Liksom i fallet med lagstiftning som begränsar butikers öppethållande, nämnt ovan(46), kan åtgärden leda till en obetydlig minskning i den totala volymen sålda varor, inklusive import. Den kan emellertid inte sägas ha en betydande inverkan på tillträdet till marknaden. Den faller därför enligt min mening utanför tillämpningsområdet för artikel 30.

e) Frågan om berättigande

56 Eftersom jag dragit slutsatsen att åtgärden i fråga inte omfattas av artikel 30, varken enligt det kriterium som har fastställts enligt domen Keck eller enligt den alternativa analys som jag har förordat, är det kanske onödigt att undersöka det berättigade i åtgärden. Jag kommer dock att göra så för det fall domstolen skulle ha en annan uppfattning beträffande artikel 30 och jag kommer att närma mig frågan utifrån tanken att artikel 30, i motsats till min mening, är tillämplig. Eftersom åtgärden är tillämplig utan åtskillnad på inhemska och importerade varor, kan berättigande sökas inte endast i artikel 36 i fördraget utan också i den förteckning över tvingande hänsyn som har erkänts av domstolen i rättspraxis enligt »Cassis de Dijon».

57 För att åtgärden skall kunna vara berättigad är det nödvändigt att fastställa a) att åtgärden eftersträvar ett legitimt syfte, b) att den utgör ett lämpligt medel för att eftersträva detta syfte och c) att syftet inte kan eftersträvas lika effektivt med alternativa medel som skulle vara mindre begränsande i handeln mellan medlemsstater.

58 Enligt den franska regeringen är syftet med den ifrågasatta förordningen, åtminstone i den mån det är distributionssektorn som berörs, att skydda den regionala dagspressen och att säkerställa mångfalden i media, varvid det antas att annonsörer som förhindras att använda televisionen som medium i stället kommer att göra reklam i regionala dagstidningar. Det är inte helt klart huruvida detta också är skälet (eller ett av skälen) till att förbjuda TV-reklam för alkoholhaltiga drycker, litterära publikationer, press och film. Det förefaller sannolikt att huvudsyftet med att begränsa reklam för alkoholhaltiga drycker är att skydda folkhälsan genom att motverka en överdriven konsumtion av alkohol. Det är också tänkbart att restriktionerna för reklam till förmån för böcker, tidskrifter, tidningar och film motiveras av den underliggande övertygelsen att stark konkurrens inte är önskvärd inom det kulturella området.

59 Det framgår klart av domarna kommissionen mot Frankrike och Aragonesa de Publicidad(47) att restriktioner för reklam till förmån för alkoholhaltiga drycker kan vara berättigade med hänsyn till skyddet för folkhälsan, förutsatt att de varken är diskriminerande eller oproportionerliga. En uppskattning av proportionaliteten av hindret för att göra reklam för alkoholhaltiga drycker i television skulle kräva en detaljerad analys av verkan av hindret, såväl vad gäller handeln som folkhälsan, och en granskning av de tillgängliga alternativen. Dessa frågor har inte till fullo behandlats inför domstolen i detta mål, utan tvivel därför att målet inte direkt berörs av reklamen till förmån för alkoholhaltiga drycker och det skulle därför inte vara lämpligt att slutgiltigt träffa avgörande över huruvida hindret för reklamen är berättigat i den mån det utsträcker sig till alkoholhaltiga drycker. Jag vill endast anmärka att tröskeln 1,2 volymprocent förefaller ovanligt låg och tycks utesluta även reklam till förmån för öl med en låg alkoholhalt, att det inte är lätt att begripa varför reklamen till förmån för alkoholhaltiga drycker i television är skadligare för folkhälsan än reklamen till förmån för alkoholhaltiga drycker i tidningar, tidskrifter och film och att det kan hävdas att mer begränsade restriktioner (till exempel regler om innehållet i reklamannonser, såsom de som fastställs i artikel 15 i direktiv 89/552) skulle skydda folkhälsan lika effektivt.

60 Vad beträffar frågeställningen om de övriga restriktionerna som föreskrivs genom den ifrågasatta förordningen kan vara berättigade på den grunden att de tjänar till att skydda den regionala dagspressen och att bevara mångfalden i media, består den först uppkomna frågan i att utröna om sådana syften i princip kan berättiga en åtgärd motsvarande en kvantitativ restriktion för den fria rörligheten för varor. Skyddet av press och bevarandet av mångfald i media omnämns givetvis inte i artikel 36 i fördraget och de har hitintills inte erkänts som tvingande hänsyn i rättspraxis enligt »Cassis de Dijon». Domstolen har dock erkänt bevarandet av mångfald i media som att kunna berättiga restriktioner i friheten att tillhandahålla tjänster inom den audiovisuella sektorn(48). Jag skulle därför godta att vissa restriktioner för den fria rörligheten för varor kan vara berättigade för att skydda den regionala dagspressen.

61 Det är emellertid inte nödvändigt att uppehålla sig vid den frågan eftersom det under alla omständigheter är svårt att se hur de ifrågasatta åtgärderna kan uppfylla kraven på proportionalitet. Det är för det första tveksamt om dessa åtgärder kan utgöra ett effektivt medel för att skydda den regionala dagspressen, eftersom det inte finns någon garanti för att de som förhindras att göra reklam i television i stället kommer att göra reklam i regionala dagstidningar. I avsaknad av en skyldighet att anslå en del av sin reklambudget till regionala dagstidningar kanske de väljer alternativa reklammedel, såsom kommersiella radiostationer, filmer, affischer eller nationella tidningar. Det är för det andra klart att det finns andra medel för att skydda den regionala dagspressen som skulle kunna vara lika effektiva men mindre skadliga för handeln mellan medlemsstater. En sådan åtgärd omnämns uttryckligen i artikel 19 i direktiv 89/552, vilken medger att en medlemsstat begränsar den totala programtid som TV-programföretag inom dess jurisdiktion kan ägna åt reklam. En sådan åtgärd skulle kunna ha den effekten att den höjer priset på tillgänglig sändningslängd och gör reklamen i tidningar, inklusive dagstidningar, mer konkurrenskraftig. Alternativt skulle statliga organ och statsägda industrier kunna tvingas att göra reklam i regionala dagstidningar eller så kunde regeringen bistå tidningar med skatteförmåner eller till och med direkta subventioner, förutsatt att detta är förenligt med reglerna i fördraget om statligt stöd.

62 Även om den ifrågasatta åtgärden utgjorde ett effektivt medel för att bistå regionala dagstidningar, kvarstår invändningen att det inte har framställts något gott skäl till att ålägga distributörer, litterära utgivare, biografägare och filmskapare bördan att understödja de regionala dagstidningarna. Valet av dessa ekonomiska sektorer som medel för att upprätthålla mångfalden i pressen förefaller godtycklig. Enligt min mening skulle det vara svårt att hävda att en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion är berättigad när den tillämpas på ett godtyckligt sätt. Om jag följaktligen har intagit ståndpunkten att restriktionen för reklam omfattas av artikel 30, anser jag den inte kunna vara berättigad.

Rådets direktiv 89/552/EEG

63 Huvudsyftet med direktiv 89/552, vilket har antagits med stöd av artiklarna 57.2 och 66 i fördraget, är att underlätta den fria rörligheten för TV-sändning inom gemenskapen. I övervägandena i ingressen konstateras att televisionssändning är en tjänst i den mening som avses i fördraget, att det i fördraget föreskrivs fri rörlighet för alla tjänster som normalt tillhandahålls mot betalning, utan inskränkning på grund av kulturellt eller annat innehåll, och att denna rättighet såsom den tillämpas på sändning av televisionstjänster, är ett speciellt uttryck för yttrandefriheten som den fastställs i artikel 10.1 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna: Se sjätte, sjunde och åttonde övervägandena. Direktivet söker uppnå detta syfte att underlätta fri rörlighet för TV-sändning genom att föreskriva minimiregler som skall iakttas av TV-programföretagen inom en medlemsstats jurisdiktion. Program som uppfyller dessa minimiregler får sändas till andra medlemsstater. I artikel 2.2 i direktivet föreskrivs att medlemsstaterna i princip skall säkerställa fri mottagning och inte får begränsa återutsändning inom sina territorier av TV-sändningar från andra medlemsstater av skäl som omfattas av de genom direktivet samordnade områdena. Det enda undantaget från denna princip fastställs i själva artikel 2.2, såtillvida som den medger att medlemsstaterna, under stränga villkor, ställer in återutsändningar som »uppenbarligen, allvarligt och djupt» överträder artikel 22 i direktivet. Den senare bestämmelsen förpliktar medlemsstater att säkerställa att programföretagen inom deras jurisdiktion inte sänder program som allvarligt kan skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen hos minderåriga, särskilt sådana program som innehåller pornografi eller meningslöst våld.

64 Kapitel 4 (artiklarna 10-21) i direktivet rubriceras »TV-reklam och sponsring». I artikel 10 etableras den grundläggande principen att reklam skall hållas åtskild från andra delar av programmet. I artikel 11 anges de närmare bestämmelserna för att uppnå en sådan åtskillnad. I artikel 13 förbjuds TV-reklam för cigaretter och andra tobaksvaror. I artikel 14 förbjuds TV-reklam för medicinska produkter och medicinska behandlingar som är tillgängliga endast efter ordination i den medlemsstat till vars jurisdiktion programföretaget hör. I artikel 15 begränsas TV-reklam för alkoholhaltiga drycker. I artikel 18 begränsas sändningslängden för reklam. I artikeln föreskrivs:

»1. Reklamtiden skall inte överstiga 15 % av den dagliga sändningstiden. Denna andel får emellertid ökas till 20 % för att innefatta reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten om försäljning, köp eller hyra av produkter eller tillhandahållande av tjänster, under förutsättning att andelen reklaminslag inte överskrider 15 %.

2. Reklaminslagens längd inom en given entimmesperiod skall inte överskrida 20 %.

3. Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i punkt 1 skall reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten om försäljning, köp eller hyra av produkter eller tillhandahållande av tjänster inte överstiga en timme om dagen.»

65 I artikel 19 föreskrivs följande:

»Medlemsstaterna får inom sin jurisdiktion fastställa striktare regler för sändningstid och föreskrifter för programföretagens TV-sändningar, än de i artikel 18, i syfte att förena efterfrågan på TV-reklam med allmänintresset, varvid hänsyn särskilt skall tas till

a) televisionens uppgift att tillhandahålla information, utbildning, kultur och underhållning,

b) bevarandet av informationens och mediernas mångsidighet.»

I artikel 20 föreskrivs:

»Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 3 får medlemsstaterna, med vederbörlig hänsyn till gemenskapens lagstiftning, fastställa andra villkor än de som fastställts i artikel 11.2 som 11.5 och i artikel 18 i fråga om sändningar, som uteslutande är avsedda för det nationella territoriet och som inte kan tas emot, direkt eller indirekt, i en eller flera andra medlemsstater.» [Översättarens anmärkning: Detta är, i betraktande av övriga språkversioner, uppenbarligen en felöversättning. I själva verket borde den svenska texten i artikel 20 rätteligen ha följande lydelse: »... fastställs i artikel 11.2-11.5 och ...».]

Artikel 3.1 innehåller ett mer allmänt undantag. Där fastställs att »medlemsstaterna, med avseende på TV-programföretagen inom deras jurisdiktion, skall ha frihet att fastställa mera detaljerade eller striktare regler inom de områden som omfattas av direktivet»(49).

66 I direktivet förbjuds uttryckligen TV-reklam för endast två kategorier av produkter eller tjänster: nämligen cigaretter och andra tobaksvaror (artikel 13) samt medicinska produkter och medicinsk behandling som endast är tillgängliga efter ordination (artikel 14). Den fråga som ställs i detta fall är om direktivet medger att medlemsstater förbjuder TV-reklam, med avseende på programföretagen inom deras jurisdiktion, för andra varuslag eller ekonomiskt verksamma sektorer, såsom distributionssektorn. På denna punkt är direktivet något tvetydigt: Det utsäger inte klart om andra produkter eller tjänster får eller inte får uteslutas från TV-reklam.

67 Det finns fyra bestämmelser i direktivet som tillåter att medlemsstaterna underkastar TV-programföretagen inom deras jurisdiktion striktare villkor än de som fastställs i direktivet: artiklarna 3.1, 19 och 20 som jag redan har omnämnt och artikel 8 som medger att medlemsstaterna fastställer mera detaljerade eller striktare regler »av språkpolitiska skäl». Den sistnämnda bestämmelsen är uppenbarligen inte relevant. Det är således nödvändigt att granska artiklarna 3.1, 19 och 20 för att fastställa om de tillåter att medlemsstater förbjuder TV-reklam, med avseende på programföretagen inom deras jurisdiktion, för alla produkter, tjänster eller ekonomiskt verksamma sektorer som inte uttryckligen utesluts från TV-reklam genom själva direktivet.

68 I artikel 19 tillåts medlemsstaterna att »inom sin jurisdiktion fastställa striktare regler för sändningstid och föreskrifter för programföretagens TV-sändningar, än de i artikel 18 ...». Artikel 19 avviker således endast från artikel 18 som inte berör typen av produkt eller tjänst som kan vara föremål för reklam utan den dagliga sändningstid som får ägnas åt reklam. Samma argument tillämpas för artikel 20 som medger undantag endast från artiklarna 11.2-11.5 och 18. I artikel 11 fastställs detaljerade regler för att säkerställa en klar åtskillnad mellan reklam och program och förbjuder infogande av reklam i vissa typer av program. Den behandlar inte de typer av produkter eller tjänster som kan vara föremål för reklam. Det är också klart att artikel 20 inte kan tillämpas vid de omständigheter som föreligger i det aktuella fallet, eftersom den medger undantag från artiklarna 11.2-11.5 och 18 endast »ifråga om sändningar, som uteslutande är avsedda för det nationella territoriet och som inte kan tas emot, direkt eller indirekt, i en eller flera andra medlemsstater». Det är här tillräckligt att notera att såväl TF1 som M6 kan mottas i andra medlemsstater, åtminstone inom gränszonerna.

69 Den återstående frågan är om, såsom den franska regeringen och kommissionen har hävdat, artikel 3.1 i direktivet tillåter medlemsstaterna att ålägga den typ av restriktion som är aktuell i detta fall. Det exakta tillämpningsområdet för artikel 3.1 är inte helt klart. Den tycks inbegripa ett extremt vitt undantag från de normala reglerna i direktivet, eftersom den tillåter att medlemsstaterna fastställer mera detaljerade eller striktare regler inom områden som omfattas av direktivet, med avseende på TV-programföretagen inom deras jurisdiktion. Svårigheten är en följd av avsaknaden av varje klar anvisning, vad beträffar lydelsen eller utformningen av direktivet och förhållandet mellan detta mycket vida undantag och de mera snävt formulerade undantagen i artiklarna 19 och 20 (liksom även artikel 8). Om artikel 3.1 var utformad som att den tillät medlemsstaterna att ålägga vilken som helst restriktion, skulle de mera snävt formulerade undantagen i artiklarna 19 och 20 vara överflödiga. Om, å andra sidan, det synsättet anlades att medlemsstaterna inte får ålägga programföretagen inom deras jurisdiktion stiktare regler än de i direktivet, utom i de fall som anges i artiklarna 8, 19 och 20, då skulle artikel 3.1 själv vara ändamålslös. Det kan förhålla sig så att förklaringen till denna uppenbara motsägelse i utformningen av direktivet ligger i dess komplicerade tillkomst(50).

70 Det är olyckligt att gemenskapslagstiftningen är så tvetydig i en sådan viktig fråga. En sak är dock klar: Nämligen att medlemsstaterna, om direktivet om television utan gränser inte fanns, skulle vara fria att begränsa reklamen genom TV-programföretagen inom deras jurisdiktion, förutsatt att de därigenom inte bryter mot fördraget eller någon annan gemenskapsrättslig bestämmelse. Jag anser inte att det vore lämpligt att tolka direktivet som att det fråntar medlemsstaterna denna befogenhet, såvida det inte vore klart att detta var direktivets syfte och verkan. Det finns inte någon klar anvisning om att det var detta som åsyftades av direktivets upphovsmän. Den allmänna utformningen av direktivet strävar tvärtom efter att fullfölja syftet med fri rörlighet för TV-sändningar genom att fastställa minimiregler och att medlemsstaterna ges frihet att föreskriva strängare regler för programföretagen inom sin jurisdiktion. Detta syfte äventyras inte om medlemsstaterna förbjuder programföretagen inom sin jurisdiktion att göra reklam för vissa varor och tjänster under andra omständigheter än de som nämns i artiklarna 13 och 14. Jag drar slutsatsen att en lagstiftning som den i det ifrågavarande fallet inte står i strid med direktivet.

Konkurrensreglerna i fördraget

71 Jag kan mer kortfattat behandla argumentet att den ifrågasatta lagstiftningen står i strid med artiklarna 85 och 86 i fördraget.

72 Huvudpunkten i argumentet består i att konkurrenterna till Leclerc-Siplec har slutit ett avtal om sammansättningen hos ett blyfritt bränsle som inte motsvarar någon europeisk standard och att de tillsammans har beslutat att marknadsföra denna produkt med hjälp av ett selektivt distributionssystem enligt vilket återförsäljaren är skyldig att visa fram tillverkarens namn på pumpen. Avtalet mellan konkurrenterna till Leclerc-Siplec påstås vara ett förbjudet avtal enligt artikel 85 i fördraget och dessa företag påstås genom missbruk söka få en dominerande ställning i strid med artikel 86 i fördraget. Avtalet har, enligt Leclerc-Siplec, möjliggjorts eller i varje fall underlättats av bestämmelserna i den ifrågasatta förordningen eftersom förbudet mot TV-reklam hindrar bensindistributörerna, såsom Leclerc-Siplec, från att främja försäljningen av deras blyfria bensin och att på så sätt konkurrera med parterna i avtalet.

73 Detta argument kan inte leda till något resultat. Som Leclerc-Siplec har medgivit, rör artiklarna 85 och 86 inte åtgärder som har vidtagits av staten, utan företags beteende. Det är sant att domstolen upprepade gånger har förklarat - till exempel i domarna Meng(51) och Ohra(52)- att enligt den kombinerade effekten av artikel 5 och artiklarna 85 och 86 i fördraget får medlemsstaterna inte vidta eller upprätthålla åtgärder som kan frånta den ändamålsenliga verkan hos de konkurrensregler som är tillämpliga på företag. Detta är fallet när en medlemsstat antingen påbjuder eller främjar slutandet av avtal, beslut eller samordnade förfaranden som är oförenliga med artikel 85 eller förstärker verkningarna av sådana avtal, beslut eller samordnade förfaranden, eller fråntar sina egna föreskrifter deras statliga karaktär genom att till enskilda näringsidkare överlåta ansvaret att fatta beslut om ingripande på det ekonomiska området.

74 Det är klart att den ifrågasatta förordningen inte har tvingat eller uppmuntrat konkurrenterna till Leclerc-Siplec att sluta det påstådda avtalet. Det kan, i ljuset av domen Meng, inte heller sägas att förordningen har förstärkt ett konkurrensbegränsande avtal. Det förklarades där att lagstiftning som var tillämplig på en särskild försäkringssektor inte kunde anses som att den förstärkte verkan av redan existerande avtal såvida den inte helt enkelt tar över lydelsen av ett avtal som har slutits mellan företag som är verksamma inom den sektorn. Det är också klart att den ifrågasatta förordningen inte överlåter ansvar att reglera TV-reklam åt privata företag.

Förslag

75 Min uppfattning är följaktligen att den fråga som har ställts av Tribunal de Commerce de Paris bör besvaras enligt följande:

»1) En åtgärd vidtagen av en medlemsstat som hindrar distributörer som är etablerade inom den medlemsstaten från att göra reklam i television utgör inte en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion, i den mening som avses i artikel 30 i EEG-fördraget.

2) En sådan åtgärd står inte i strid med rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television.

3) En sådan åtgärd står inte i strid med artiklarna 85 och 86 i EEG-fördraget, lästa tillsammans med artikel 5 i fördraget».

(1) - Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT nr L 298, s. 23).

(2) - Dom av den 16 december 1981 (244/80, Rec. s. 3045); se även domen Foglia I av den 11 mars 1980 (104/79, Rec. s. 745).

(3) - Dom av den 16 juli 1992 (C-83/91, Rec. s. I-4871).

(4) - Dom av den 16 juli 1992 (C-343/90, Rec. s. I-4673).

(5) - Dom av den 26 januari 1993 (C-320/90, C-321/90 och C-322/90, Rec. s. I-393).

(6) - Foglia II, ovannämnd i fotnot 2, punkt 18 i domskälen.

(7) - Foglia I, ovannämnd i fotnot 2, punkt 10 i domskälen.

(8) - Foglia I, ovannämnd i fotnot 2, punkt 11 i domskälen.

(9) - Se punkterna 28-30 i domen Foglia II, nämnd i fotnot 2 ovan.

3C0412.1

(10) - Se till exempel dom av den 23 november 1989, Parfümerie-Fabrik 4711 (150/88, Rec. s. 3891, punkterna 11 och 12).

(11) - Se domarna av den 18 mars 1980, Procureur du Roi (52/79, Rec. s. 833), av den 26 april 1988, Bond van Adverteerders (352/85, Rec. s. 2085) och av den 25 juli 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda (C-288/89, Rec. s. I-4007).

(12) - Dom av den 18 juni 1991, ERT, C-260/89, Rec. s. I-2925, punkt 42.

(13) - Virginia State Board of Pharmacy mot Virginia Citizens Consumer Council 425 US 748, 48 Ed 2d (1976).

(14) - Dom av den 11 juli 1974 (8/74, Rec. s. 837).

(15) - Dom av den 24 november 1993 (C-267/91 och C-268/91, Rec s. I-6097).

(16) - Dom av den 20 februari 1979 (120/78, Rec. s. 649).

(17) - Se White: »In search of the limits to Article 30 of the EEC Treaty», Common Market Law Review 1989, s. 235.

(18) - Dom av den 14 juli 1981 (155/80, Rec. s. 1993).

(19) - Dom av den 31 mars 1982 (75/81, Rec. s. 1211).

(20) - Dom av den 11 juli 1990 (C-23/89, Rec. s. I-3059).

(21) - Dom av den 15 december 1982 (286/81, Rec. s. 4575).

(22) - Dom av den 16 maj 1989 (382/87, Rec. s. 1235).

(23) - Dom av den 25 juli 1991 (C-1/90 och C-176/90, Rec. s. I-4151). Se också dom av den 10 juli 1980, kommissionen mot Frankrike (C-152/78, Rec. s. 2299, punkt 11).

(24) - Dom av den 7 mars 1990 (C-362/88, Rec. s. I-667).

(25) - Dom av den 12 december 1990 (C-241/89, Rec. s. I-4695).

(26) - Dom av den 18 maj 1993 (C-126/91, Rec. s. I-2361).

(27) - Punkt 7 i domen GB-INNO-BM.

(28) - Punkt 29 i domen.

(29) - Domar av den 23 november 1989, Torfaen Borough Council (C-145/88, Rec. s. 3851), av den 28 februari 1991, Conforama m.fl. (C-312/89, Rec. s. I-997), och av den 16 december 1992, B & Q (C-169/91, Rec. s. I-6635).

(30) - Punkt 15 i domen B & Q, omnämnd i fotnot 29.

(31) - C-267/91 och C-268/91, nämnd i fotnot 15 ovan.

(32) - Punkt 16 i domen.

(33) - Dom av den 15 december 1993 (C-292/92, Rec. s. I-6787). Se även domarna av den 2 februari 1994, Verband Sozialer Wettbewerb (C-315/92, Rec. s. I-317) och av den 2 juni 1994, Tankstation 't Heukske och Boermans (C-401/92 och C-402/92, Rec. s. I-2199) och Punto Casa och PPV (C-69/93 och C-258/93, Rec. s. I-2355).

(34) - Se förhandlingsrapporten, s. I-6790.

(35) - Punkt 22.

(36) - Som i punkt 15 i domskälen till domen B & Q (ovannämnd i punkten 33).

(37) - Som i domen av den 7 mars 1990, Krantz (C-69/88, Rec. s. I-583, punkt 11).

(38) - Dom av den 13 mars 1984 (16/83, Rec. s. 1299).

(39) - Dom av den 14 mars 1985 (269/83, Rec. s. 837).

(40) - Dom av den 5 juni 1986 (103/84, Rec. s. 1759).

(41) - Punkt 18 i domskälen.

(42) - Dom av den 5 april 1984 (177/82 och 178/82, Rec. s. 1797, punkt 13).

(43) - Se exempelvis dom av den 1 juli 1969, kommissionen mot Italien (24/68, Rec. s. 193, punkt 9).

(44) - På samma ställe.

(45) - Se även Roth, »Comment on Keck and Hünermund», Common Market Law Review 1994, s. 845, särskilt s. 853.

(46) - Se ovan punkt 48.

(47) - Båda nämnda ovan i fotnot 23.

(48) - Se, senast, dom av den 5 oktober 1994, TV10 SA (C-23/93, ännu inte publicerad i Recueil, punkterna 18 och 19). Se även artikel 19 i direktivet »television utan gränser», omnämnt nedan i punkten 65.

(49) - I själva verket har den engelska [och den svenska, övers. anm.] texten i artikel 3.1 följande lydelse: »Medlemsstaterna skall ha frihet att föreskriva att TV-programföretagen inom deras jurisdiktion fastställer mera detaljerade eller striktare regler inom de områden som omfattas av detta direktiv.» Detta är, i betraktande av övriga språkversioner, uppenbarligen en felöversättning. Den franska texten lyder exempelvis: »Les États membres ont la faculté, en ce qui concerne les organismes de radiodiffusion télévisuelle qui relèvent de leur compétence, de prévoir des règles plus strictes ou plus détaillées dans les domaines couverts par la présente directive.»

(50) - Beträffande denna fråga, se Delwit och Gobin, »Étude du cheminement de la directive 'télévision sans frontières': synthèses des prises de positions des institutions communautaires», i L'espace audiovisuel européen, utgiven av Vandersanden, Bryssel, 1991, s. 55-74.

(51) - Dom av den 17 november 1993 (C-2/91, s. 5751, punkt 14).

(52) - Dom av den 17 november 1993 (C-245/91, Rec. s. I-5851, punkt 10).