Forslag till avgörande Fennelly föredraget den 25 november 1999. - Europeiska kommissionen mot Imperial Chemical Industries plc (ICI). - Mål C-286/95 P. - Europeiska kommissionen mot Solvay SA. - Förenade målen C-287/95 P och C-288/95 P. - Överklagande - Talan om ogiltigförklaring - Grunder - Åsidosättande av väsentliga formföreskrifter - Avsaknad av bestyrkande av ett beslut antaget av kommissionsledamöternas kollegium - Grund som kan beaktas ex officio.



Rättsfallssamling 2000 s. I-02341



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 I förevarande överklaganden har kommissionen vänt sig mot tre domar från förstainstansrätten där denna har ogiltigförklarat kommissionens beslut, i samtliga fall på den enda grunden att de inte var bestyrkta på rätt sätt.

I - Bakgrund och förfarande

2 Den 19 december 1990 antog kommissionen(1) ett antal beslut om marknaden för syntetisk soda, en kemikalie som huvudsakligen används vid glastillverkning. Bland dessa har följande beslut samband med förevarande mål:

- Beslut 91/298/EEG, där kommissionen fann att Solvay SA (nedan kallat Solvay) hade deltagit i ett samordnat förfarande på den tyska marknaden med CFK, en tysk producent, och ådömde det 3 miljoner ecu i böter.

- Beslut 91/299/EEG, där kommissionen fann att Solvay innehade och hade missbrukat en dominerande ställning på den västeuropeiska sodamarknaden, och ådömde det 20 miljoner ecu i böter.

- Beslut 91/300/EEG, där kommissionen fann att Imperial Chemical Industries plc (nedan kallat ICI) innehade och hade missbrukat en dominerande ställning på Förenade kungarikets sodamarknad, och ådömde det 10 miljoner ecu i böter.(2)

3 Den 2 maj 1991 väckte Solvay talan om ogiltigförklaring av besluten 91/298/EEG och 91/299/EEG (mål T-31/91 och mål T-32/91), medan ICI väckte talan om ogiltigförklaring av beslut 91/300/EEG (T-37/91) den 14 maj 1991.

4 Under det muntliga förfarandet vid förstainstansrätten i de så kallade PVC-målen,(3) som avslutades den 10 december 1991, förklarade kommissionen att den inte bestyrkte de akter den antog och att den inte hade gjort det på 25 år. Förstainstansrätten förklarade kommissionens beslut i PVC-målen vara nulliteter i sin dom av den 27 februari 1992 i dessa mål. I sina skriftliga svar, som ingavs den 20 december 1991 (T-31/91 och T-32/91) respektive den 23 december 1991 (T-37/91), hänsyftade ingen av sökandena på bestyrkningsfrågan som hade uppkommit vid det muntliga förfarandet i PVC-målen. Efter PVC-domen lämnade Solvay dock in en "kompletterande ansökan" i vartdera fallet den 10 april 1992, med hänvisning till uttalanden av kommissionens företrädare i PVC-målet samt tidningsartiklar som förekom i Wall Street Journal den 28 februari 1992 och i Financial Times den 2 mars 1992 och åberopade som ny grund att det omtvistade beslutet skulle förklaras vara en nullitet. ICI gjorde samma sak i en "komplettering till repliken", inlämnad den 2 april 1992.

5 Kommissionen ingav skriftliga yttranden om de nya grunder som Solvay hade åberopat i ett separat dokument den 4 juni 1992 och i sin duplik av den 7 maj 1992 i ICI-målet. I båda fallen gjorde kommissionen gällande att grunden inte kunde prövas, enligt artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, eftersom ingen rättslig eller faktisk omständighet rörande påstådda skillnader mellan texterna i de delgivna versionerna och de publicerade versionerna hade framkommit under förfarandet.

6 I mars 1993 ställde förstainstansrätten ett antal frågor till parterna som inte hade något direkt samband med den nya grunden och som parterna besvarade i maj 1993.

7 Domstolen ansåg i sin dom av den 15 juni 1994 angående överklagandet i PVC-målen att de ifrågavarande kommissionsbesluten, även om de inte var nulliteter, var ogiltiga på den grunden att kommissionens underlåtenhet att bestyrka besluten i enlighet med artikel 12 i sin arbetsordning utgjorde ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter.(4)

8 Efter den domen sände förstainstansrätten den 6 juli 1994 ett antal frågor till parterna där de ombads lämna sina synpunkter på vilka slutsatser som kunde dras av PVC-överklagandet. Kommissionen ombads framlägga utdrag ur protokollet från det sammanträde under vilket kommissionen antog de omtvistade besluten och de beslutstexter "som bestyrktes vid det tillfället, på de autentiska språken, med ordförandens och generalsekreterarens underskrifter och bifogades protokollet". Kommissionen ansåg i sitt svar att domstolen inte borde pröva om grunden avseende bestyrkandet var befogad förrän den hade avgjort om den kunde upptas till prövning och vägrade att framlägga de begärda dokumenten.

9 Förstainstansrätten anförde i ett icke publicerat beslut av den 25 oktober 1994 att kommissionen hade ombetts framlägga de bestyrkta beslutstexterna som en processledningsåtgärd och att den hade vägrat. Den citerade domstolens avgörande i PVC-överklagandet och ett antal andra domar enligt vilka "gemenskapsdomstolen kan pröva ex officio om väsentliga formföreskrifter har åsidosatts". Förstainstansrätten ålade kommissionen att senast den 15 november 1994 framlägga de beslutstexter som "bestyrktes vid det tillfället" i varje ärende, då den ansåg det "nödvändigt att utöka undersökningen av ärendena till att ex officio pröva grunden om underlåtenhet att bestyrka de omtvistade besluten".

10 Kommissionen svarade den 11 november 1994 och bifogade "de bestyrkta texterna"(5) till de omtvistade besluten på franska, engelska och tyska, med en odaterad bestyrkandefras underskriven av kommissionens ordförande och dess generalsekreterare.

11 Förstainstansrätten ogiltigförklarade de tre kommissionsbesluten i följande domar, avgivna den 29 juni 1995, som kommissionen nu har överklagat:

- Mål T-31/91, Solvay mot kommissionen, angående beslut 91/298/EEG (i andra instans, mål C-287/95 P).

- Mål T-32/91, Solvay mot kommissionen, angående beslut 91/299/EEG (i andra instans, mål C-288/95 P).

- Mål T-37/91, ICI mot kommissionen, angående beslut 91/300/EEG (i andra instans, mål C-286/95 P).(6)

12 I var och en av de överklagade domarna fann förstainstansrätten följande:

- De uttalanden som gjorts av kommissionens företrädare i PVC-målet att institutionen i flera år hade underlåtit att bestyrka rättsakter som kommissionsledamöternas kollegium antagit utgör faktiska omständigheter som sökandena kunde åberopa.

- Då inte ens en noggrann läsning av den delgivna texten skulle ha avslöjat att den inte var bestyrkt, kunde inte sökandena ha förväntats åberopa det vid väckandet av talan.

- I artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler föreskrivs varken någon frist eller någon särskild formalitet för åberopande av nya grunder. I avsaknad av en uttrycklig, otvetydig regel enligt vilken en ny grund skall åberopas omedelbart, eller inom en viss tid, efter det att de faktiska eller rättsliga omständigheter den avser har framkommit, hade sökandena rätt att ta upp frågan om bestyrkandet före det muntliga förfarandet.

- Även om det inte krävs i denna bestämmelse att en ny grund skall framläggas så snabbt som möjligt, hade sökandena i förevarande fall uppfyllt detta krav.

- Även om sökandena inte hade rätt att väcka frågan om bestyrkande, kunde domstolen ändå ex officio pröva om väsentliga formföreskrifter hade åsidosatts.

- Enbart underlåtenheten att iaktta den väsentliga formföreskriften utgör ett åsidosättande, oavsett om det fanns några skillnader mellan texterna eller om dessa skillnader var väsentliga.

- Oavsett vad som anförts ovan gjordes bestyrkandet i dessa fall efter det att den ursprungliga talan hade väckts. En institution kan inte utan att bryta mot rättssäkerhetsprincipen och de berörda parternas rättigheter rätta till en väsentlig brist genom en retroaktiv rättelse.

II - De relevanta formföreskrifterna

13 Artikel 12 i kommissionens arbetsordning har i den version som var i kraft vid tidpunkten för antagandet av de omtvistade besluten följande lydelse:

"Rättsakter som antas av kommissionen ... skall på det eller de autentiska språken ... bestyrkas genom ordförandens och generalsekreterarens underskrifter.

Texterna till dessa rättsakter skall bifogas protokollet där anteckning om deras antagande gjorts.

Ordföranden delger vid behov de rättsakter som antagits av kommissionen."(7)

14 De relevanta bestämmelserna i förstainstansrättens rättegångsregler har i den version som var i kraft vid den aktuella tiden(8) följande lydelse:

Artikel 48.2

"Nya grunder får inte åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet.

Om en part under förfarandet åberopar en sådan ny grund, kan ordföranden, även sedan de ordinarie fristerna löpt ut, fastställa en frist inom vilken den andra parten kan yttra sig över denna grund.

Beslutet om huruvida grunden kan prövas skall anstå till den slutliga domen."

Artikel 65

"Utan hinder av vad som föreskrivs i artiklarna 21 och 22 i EEG-stadgan ... kan beslut fattas om åtgärder för bevisupptagning i fråga om

...

b) inhämtande av upplysningar och företeende av handlingar,

... "

"Artikel 66

1. Efter att ha hört generaladvokaten skall rätten genom beslut fastställa vilka bevismedel som godtages samt vad som skall bevisas ...

Beslutet skall delges parterna.

2. Motbevisning får framläggas och tidigare åberopad bevisning får utvidgas."

III - Överklagandet

15 Kommissionen åberopar samma två grunder till stöd för sitt överklagande i varje mål, nämligen den om upptagande till sakprövning av den grund som sökandena åberopat vid förstainstansrätten angående bestyrkandet av de omtvistade besluten, och den om förstainstansrättens bedömning av syftet med bestyrkandet och följderna av en underlåtenhet att bestyrka besluten vid tidpunkten för antagandet. Var och en av dessa grunder har tre delar som framförs var för sig. Kommissionen har även gjort en rad inledande anmärkningar som syftar till att skilja de förevarande målen från omständigheterna i PVC-målen och till att visa att de överklagade domarna inte är förenliga med andra domar i domstolen och med domar i förstainstansrätten i bestyrkningsfrågan. Jag kommer att behandla dem efter behov tillsammans med parternas argument angående förstahandsgrunderna.

16 Kommissionen opponerar sig i sin andra grund mot att förstainstansrätten betecknar kravet på bestyrkande som en "väsentlig formföreskrift" i den mening som avses i artikel 173 första stycket i EEG-fördraget (nu artikel 230 EG andra stycket i ändrad lydelse) och att den anser att bestyrkandet måste ske innan åtgärden delges. Eftersom detta kravs juridiska natur är av central betydelse för en bedömning av formfrågorna tänker jag först behandla den frågan, som tas upp i de första och tredje delarna av kommissionens andra grund.

a) Bestyrkande som en väsentlig formföreskrift

17 Enligt kommissionen har förstainstansrätten åsidosatt gemenskapsrätten

- genom att förklara att bestyrkandet utgör en formföreskrift som skall iakttas oavsett om det finns något skäl att ifrågasätta den delgivna beslutstextens tillförlitlighet, och

- genom att underlåta att beakta frågan huruvida det påstådda formfelet kunde inverka menligt på beslutsmottagarens intressen, och genom att inte motivera sin underlåtelse att beakta detta.

18 I de omtvistade punkterna citerade förstainstansrätten domstolens slutsats i punkt 76 i PVC-överklagandet, enligt vilken "bestyrkandet utgör en väsentlig formföreskrift i den mening som avses i artikel 173 i EEG-fördraget", och tillade följande:

"Det skall preciseras att åsidosättandet utgörs av den enda omständigheten att den väsentliga formföreskriften inte respekterats. Frågan om föreskrifterna har åsidosatts är följaktligen inte beroende av frågan om de texter som antagits, delgetts och publicerats skiljer sig åt och, om så är fallet, av om skillnaderna är väsentliga eller inte. [Att de skillnader i texten som sökanden påpekat ... måste anses vara obetydliga spelar därför inte någon roll.]"(9)

19 Kommissionen åberopar PVC-överklagandet, i synnerhet punkt 75 i detta, och gör gällande att avsaknad av bestyrkande bara utgör åsidosättande av en väsentlig formföreskrift när det är kombinerat med en eller flera brister i den delgivna texten. Om domstolen hade avsett att enbart åberopa underlåtenheten att bestyrka, skulle den inte ha prövat de andra påstådda bristerna så noga, i synnerhet inte skillnaderna i texterna i punkterna 62-73 i domen. Punkt 73 visar att kravet på bestyrkande inte kan särskiljas från behovet av att med säkerhet kunna identifiera den fullständiga texten i rättsakter som antagits av kollegiet. I avsaknad av varje tecken på att de omtvistade beslutstexterna hade ändrats efter antagandet är frågan om de hade bestyrkts utan intresse för att bevisa om kollegialitetsprincipen hade iakttagits eller inte. Den åsikten är enligt kommissionen i linje med andra domar av förstainstansrätten(10) och med generaladvokaten Lenz förslag till avgörande i målet Spanien mot kommissionen.(11) Förstainstansrättens avgörande i de överklagade domarna skulle ha ännu mer negativa effekter än slutsatsen om nullitet i PVC-domen, som åtminstone var begränsad till de specifika omständigheterna i målet.

20 Kommissionen hävdar dessutom att adjektivet "väsentlig" i uttrycket "väsentlig formföreskrift" är ett uttryck för proportionalitetsprincipen, med andra ord, att påföljden för åsidosättande av ett sådant krav måste stå i proportion till hur allvarligt felet är. För att rättfärdiga en ogiltigförklaring skulle sökandena ha varit tvungna att visa att åtgärderna skulle ha kunnat vara annorlunda om inte formfelet hade varit, som det visas i domarna i målen Distillers Company(12) mot kommissionen och Van Landewyck(13) m.fl. mot kommissionen och i synnerhet i PVC-överklagandet, där domstolen prövade huruvida bristerna i antagningsförfarandet för PVC-beslutet skulle ha kunnat påverka innehållet. I de förevarande målen gjorde förstainstansrätten fel när den underlät att pröva om sökandenas intressen skulle ha kunnat påverkas av att rättsakterna inte bestyrktes vid antagandet.

21 Kommissionens tolkning av uttrycket "väsentlig formföreskrift" är enligt min mening felaktig. Kommissionen skiljer inte mellan väsentliga formföreskrifter och andra formföreskrifter. Det framgår av själva ordalydelsen i den första delen av dess andra grund, enligt vilken förstainstansrätten har ansett att "bestyrkande är en formföreskrift",(14) när rätten uttryckligen talade om en "väsentlig formföreskrift".(15) Det framgår också klart av ordalydelsen i dess kommentarer, som syftar till att skilja förevarande mål från PVC-målet och som går ut på att det krävdes att sökandena skulle visa i vilket avseende det påstådda åsidosättandet påverkade deras intressen.

22 Medan domstolen har försökt undvika abstrakta definitioner av uttrycket "väsentlig formföreskrift", anser jag att det framgår av rättspraxis att detta begrepp är reserverat för formföreskrifter som är nära kopplade till hur den antagande myndigheten bildar sig en mening och hur denna mening kommer till uttryck, och, såsom klart framgår av artikel 17.3 i EEG-fördraget, att varje åsidosättande av ett sådant krav med nödvändighet motiverar en ogiltigförklaring av åtgärden i dess helhet. Eftersom åsidosättandet rör åtgärden i dess helhet är det varken nödvändigt eller i de flesta fall ens möjligt för den part som åberopar den att bevisa någon särskild negativ effekt på dess subjektiva rättigheter eller intressen. Åsidosättandet innebär underlåtenhet att respektera en så grundläggande regel som påverkar antagandet av eller formen för rättsakten att den inte kan anses vara institutionens giltiga och äkta rättsakt.

23 Att formföreskrifter i allmänhet ges så stor plats i gemenskapens rättsordning är inte resultatet av en överdriven formalism, utan återspeglar snarare det faktum att dessa regler garanterar minsta möjliga insats i beslutsprocessen för var och en av de deltagande institutionella aktörerna (institutioner, andra gemenskapsorgan, medlemsstater). Det var i det avseendet som generaladvokaten Tesauro jämförde "en medlemsstats rätt att kräva att de formföreskrifter respekteras som den tidigare godtagit och inga andra" med en grundläggande rättighet.(16) Medan de omständigheter under vilka en individ kan åberopa sådana formföreskrifter gentemot kommissionen kan vara mer begränsade, har domstolen sedan länge medgivit att denna institutions iakttagande av de regler som gäller för dess verksamhet även kan utgöra "en grundläggande garanti fastställd genom fördraget, särskilt för de företag och sammanslutningar av företag som det är tillämpligt på"(17), något som återspeglas i kravet i artikel 218.2 EG(18) att kommissionens arbetsordning skall "säkerställa att både den själv och dess avdelningar fullgör sina uppgifter enligt detta [fördrag]".

24 Den skyldighet som ålagts en myndighet som antar en rättsakt att rådfråga andra gemenskapsinstitutioner eller andra gemenskapsorgan, eller den berörda medlemsstaten, illustrerar tydligt den väsentliga formföreskriftens karaktär. I målet Frankrike mot Höga myndigheten, det första målet som avgjordes av domstolen för Europeiska kol- och stålgemenskapen, prövade domstolen ex officio om svaranden hade underlåtit att rådfråga rådet, som den hade varit skyldig att göra när den antog en viss bestämmelse, om denna bestämmelse, när den lästes tillsammans med ett tidigare beslut, utgjorde "ett kamouflerat tillägg till definitionen av förbjuden praxis".(19) Likaså kontrollerade domstolen i målet Italien mot Höga myndigheten(20) om rådfrågningen av EKSG:s rådgivande kommitté var tillfyllest, med den motiveringen att om talan inte kunde bifallas på grunden att rådfrågning inte hade skett, "skulle domstolen vara berättigad att ex officio ogiltigförklara beslutet på grund av åsidosättande av fördraget eller av väsentliga formföreskrifter". Domstolen har senare behandlat rådfrågning av Europaparlamentet "i de fall som föreskrivs i fördraget",(21) och rådfrågning av rådgivande(22), förvaltnings-(23) och tillsynskommittéer(24), som väsentliga formföreskrifter. I den sistnämnda gruppen av mål gjorde domstolen faktiskt stora ansträngningar för att ta reda på om lagstiftaren hade för avsikt att göra sådan rådfrågning till ett villkor för att åtgärden skulle vara giltig och yrkade på att kommissionen obetingat skulle respektera den rådfrågade kommitténs arbetsordning.(25) Den skyldighet som i olika lagstiftningsåtgärder åläggs kommissionen att rådfråga den berörda medlemsstaten innan den fattar beslut om finansiering behandlas också som en väsentlig formföreskrift. I Socialfondsmålen ogiltigförklarade domstolen de omtvistade besluten, eftersom kommissionen i samtliga fall hade underlåtit att rådfråga Portugals regering enligt de tillämpliga bestämmelserna i förordningen om Europeiska socialfonden: "Med hänsyn till medlemsstatens centrala roll och betydelsen av det ansvar den tar på sig är [denna rådfrågning] en viktig formalitet och om den inte respekteras blir det omtvistade beslutet ogiltigt."(26)

25 Man kan i rättspraxis finna ett antal andra väsentliga formföreskrifter, varav en del har ännu större relevans för den som avses i förevarande mål. I hormonmålet, till exempel, fastslog domstolen att rådet var skyldigt att respektera artikel 6.1 i sin egen arbetsordning om användandet av ett skriftligt förfarande vid antagande av rådets rättsakter, för vilka det krävdes enhälligt bifall från medlemsstaterna: "Rådet kan inte ens med större majoritet än den som krävs för att fastställa eller ändra arbetsordningen frångå denna utan en formell ändring av densamma."(27) I värphönsmålet skilde sig den publicerade texten till ett rådsdirektiv i tre avseenden från den som hade antagits. Trots att domstolen uttryckligen medgav att "de ändringar som hade gjorts av rådets generalsekretariat bara rör motiveringen till direktivet och inte påverkar själva bestämmelserna i rättsakten", fastslog den att "motiveringen är en väsentlig del av en rättsakt" och, eftersom ändringarna gick utöver rena rättelser av stavning och grammatik, ogiltigförklarades direktivet.(28) Mer generellt har domstolen sedan länge ansett att kravet att motivera gemenskapsinstitutionernas bindande rättsakter är en väsentlig formföreskrift.(29) I ett stort antal mål, som började med målet om de allmänna tullförmånerna för 1986, har domstolen fastslagit att både identifieringen av den rättsliga grunden i texten till en rättsakt och, där formföreskrifterna i olika fördragsartiklar skiljer sig åt, valet av lämplig rättslig grund utgör väsentliga formföreskrifter.(30)

26 Domstolen undersökte inte i något av dessa mål vilka konkreta effekter som åsidosättandet av den väsentliga formföreskriften hade på klagandens intressen, eller om resultatet kunde ha varit annorlunda om föreskriften hade respekterats. I vissa mål är det uppenbart att ingen sådan effekt förelåg eller att resultatet i varje fall inte skulle ha blivit annorlunda. Exempelvis i samband med talan om fördragsbrott har domstolen ansett att kravet att en medlemsstat skall ges tillfälle att avge sitt yttrande är en väsentlig formföreskrift "även om medlemsstaten inte anser det nödvändigt att använda sig av den".(31) Det faktum att den antagande institutionen kan återanta en rättsakt som ogiltigförklarats på grund av att en sådan föreskrift inte har iakttagits gör den inte mindre "väsentlig". Rådet gjorde faktiskt detta efter ogiltigförklaringen av både 1979 års förordning om isoglukos och 1985 års direktiv om hormoner. I båda fallen bekräftade domstolen att den nya rättsakten var giltig.(32) En institution kan inte heller undkomma följderna av att inte uppfylla ett sådant formkrav genom att försöka visa att det inte skulle ha tillfört undersökningen av den ifrågavarande rättsakten något om kravet hade uppfyllts.(33)

27 Skillnaden mellan väsentliga och icke-väsentliga formföreskrifter illustreras väl genom de domar som kommissionen åberopar i detta avseende. I målet Distillers Company mot kommissionen klagade sökanden över att Rådgivande kommittén om konkurrensbegränsande samverkan och monopol varken förfogade över protokollet från utfrågningen inför kommissionen eller vissa dokument som inlämnats av sökanden, och över att kommissionen hade försett sökanden med ett ofullständigt exemplar av intervenientens klagomål. Sökanden försökte åberopa dessa som "väsentliga formföreskrifter" som motiverade en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet i dess helhet, och de beskrevs även som sådana i generaladvokatens förslag till avgörande.(34) Domstolen behandlade däremot genomgående klagomålen som "felaktiga förfaranden" och förklarade i det sammanhanget att den bara behövde pröva påståendena om det kunde påvisas att "det administrativa förfarandet kunde ha lett till ett annat resultat om inte dessa fel hade begåtts".(35) I domen i målet Van Landewyck m.fl. mot kommissionen ansåg domstolen också att sökandens argument att kommissionen hade avslöjat förtroliga upplysningar för tredje man var ett felaktigt förfarande som, även om det fastställdes, endast kunde medföra att beslutet ogiltigförklarades om det överklagade beslutet skulle ha fått ett annat innehåll om felet inte hade begåtts.(36)

28 Det tycks följa av det underförstådda resonemanget i dessa mål att om en viss formföreskrift är "väsentlig" enligt en riktig tolkning av de rättsliga bestämmelser i vilka den föreskrivs, kan den åberopas av en sökande med rättskapacitet utan att sökanden behöver visa att hans situation kunde ha varit annorlunda om föreskriften hade iakttagits, eller att åsidosättandet har inverkat menligt på hans rättigheter eller intressen. En rättsakt som är i grunden ogiltig i den meningen bryter mot gemenskapsrättens objektiva rättsliga regler, snarare än mot en parts subjektiva intressen. Domstolen kan, som jag kommer att visa i det följande, ta upp åsidosättandet ex officio för att säkerställa att rättsakten inte tillåts förbli i kraft längre än nödvändigt. Att dessa formföreskrifter är objektiva till sin karaktär framgår klart av domstolens slutsats i hormonmålet, att "reglerna för beslutsprocessen inom gemenskapens institutioner har fastställts genom fördraget, och det står varken medlemsstaterna eller institutionerna själva fritt att bestämma dessa".(37) Detsamma gäller i tillämpliga delar andra formföreskrifter som institutionerna antingen har antagit för sin egen del eller har ålagts, som i kommissionens fall när den utövar sina genomförandebefogenheter.

29 Alla bestämmelser i arbetsordningen för gemenskapsinstitutionerna eller för de enheter som deltar i den politiska eller administrativa beslutsprocessen kan emellertid inte anses vara väsentliga formföreskrifter. I domen i målet Frankrike mot parlamentet gjorde sökanden gällande att parlamentet hade åsidosatt regel 48 i sin egen arbetsordning när den antog den angripna resolutionen i enlighet med det brådskande förfarandet, när föremålet för resolutionen varken var aktuellt eller brådskande. Domstolen ogillade detta argument med motiveringen att "parlamentets beslut att hålla en parlamentarisk debatt om aktuella och brådskande frågor inom ramen för ett resolutionsförslag i ett givet ämne hänför sig till parlamentsarbetets interna organisation och [kan] därför inte ... bli föremål för domstolsprövning".(38) Även i domen i målet Nakajima mot rådet ogillade domstolen ett påstående att rådet inte hade respekterat sin arbetsordning när det på sin dagordning tog upp undersökningen av ett förslag från kommissionen som inte hade ställts till medlemmarnas förfogande i tid och i alla språkversioner som erfordrades. Domstolen konstaterade i synnerhet att "en gemenskapsinstitutions arbetsordning har till syfte att organisera avdelningarnas arbete på så sätt att en god organisation uppnås. De regler som där anges, bland annat för organiseringen av överläggningar och beslutsfattande, skall således säkerställa att debatterna avlöper friktionsfritt och att de rättigheter som tillkommer var och en av institutionernas medlemmar respekteras. Härav följer att fysiska eller juridiska personer inte kan åberopa ett påstått åsidosättande av dessa regler, eftersom dessa inte är avsedda att skydda enskilda".(39)

30 Domstolen behandlade i detta fall inte frågan huruvida de ifrågavarande bestämmelserna i rådets arbetsordning var väsentliga formföreskrifter. Det framgår emellertid klart av generaladvokaten Lenz förslag till avgörande i detta mål(40) att sökandens påstående var ogrundat, eftersom det enligt rådets regler var möjligt att ta upp punkter på den preliminära dagordningen senare, om medlemmarna enhälligt gick med på detta,(41) och att dokumenten faktiskt fanns tillgängliga i alla de språkversioner som krävdes för omröstningen. Domstolens sätt att besvara detta argument kan förklaras så, att det syftade till att avskräcka potentiella tvistande parter från att anföra spekulativa argument om institutionernas interna verksamhet. Sökanden hade här begärt att domstolen skulle förelägga rådet att framlägga de förberedande handlingarna rörande antagandet av den kritiserade förordningen.(42) I vilket fall som helst utgör domen i Nakajimamålet enligt min åsikt en klar rättspraxis i den meningen att när en institutions arbetsordning är avsedd "att skydda enskilda", eller i förekommande fall medlemsstater, som i de ovannämnda målen om hormoner eller byggprodukter(43), utgör dessa regler väsentliga formföreskrifter.(44) Detta bekräftades på nytt under spektakulära omständigheter i rättspraxis från domen i PVC-målet.

31 Riktigheten av kommissionens åberopande av PVC-överklagandet för att visa att avsaknaden av bestyrkande bara är ett åsidosättande av en väsentlig formföreskrift när det är förenat med brister som påverkar den delgivna texten beror på hur man tolkar den domen. Kommissionen hävdar att underlåtenhet att bestyrka bara utgör ett sådant åsidosättande när det kan visas att det finns en bristande överensstämmelse mellan den antagna texten och den bestyrkta texten. I punkterna 62-73 i domen gjorde domstolen inte som kommissionen hävdar "en närmare undersökning av de andra brister som förstainstansrätten fann i sin dom av den 27 februari 1992, som bland annat rörde de bristande överensstämmelserna mellan texterna och frågan om 'bemyndigande'". Domstolen erinrade i stället om sin rättspraxis rörande kollegialitetsprincipen (punkterna 62, 63 och 71), och ansåg att "iakttagandet av denna princip ... med nödvändighet [är] av betydelse för de rättssubjekt som berörs av [de] rättsverkningar" som kommissionens beslut i konkurrensfrågor har (punkterna 64 och 65) och visade på motiveringens betydelse i dessa beslut (punkterna 65-69), innan den förklarade att "den skriftliga utformningen av akten är den nödvändiga manifestationen av myndighetens vilja" (punkt 70). Domstolen ansåg vidare att artikel 12 i kommissionens arbetsordning återspeglar dess skyldighet "att vidta åtgärder som gör det möjligt att med säkerhet fastställa den fullständiga texten till de rättsakter som antagits av kollegiet" och att "detta bestyrkande av rättsakterna ... har till syfte att trygga rättssäkerheten genom att på de giltiga språken fastställa den text som kollegiet har antagit. Detta gör det alltså möjligt att i händelse av tvist kontrollera de delgivna eller offentliggjorda texternas exakta överensstämmelse med den antagna texten och därmed med upphovsmannens vilja" (punkterna 73-75). Det var mot bakgrund av dessa iakttagelser som domstolen i punkt 76 ansåg att "bestyrkandet av de rättsakter som avses i artikel 12 första stycket i kommissionens arbetsordning utgör en väsentlig formföreskrift i den mening som avses i artikel 173 i EEG-fördraget och att en överträdelse av denna kan ge anledning till en talan om ogiltigförklaring".

32 Efter att ha fastställt arten av kommissionens skyldighet att bestyrka sina rättsakter fastslog domstolen att "kommissionen ... har åsidosatt bestämmelserna i artikel 12 första stycket i sin arbetsordning genom att underlåta att bestyrka det omtvistade beslutet på det sätt som föreskrivs i denna artikel" och ogiltigförklarade beslutet på grund av "åsidosättande av väsentliga formföreskrifter" (punkterna 77 och 78).

33 Domstolens slutsats i det avseendet förefaller klar och otvetydig. Domstolen angav inte i punkt 76 att bestyrkandet endast var en väsentlig formföreskrift om den part som åberopade den kunde förete bevis på brister eller åsidosättande av principen att en rättsakt inte får ändras sedan den har antagits. Efter att ha sammanfattat sökandenas argument för ogiltigförklaring av det kritiserade beslutet (punkterna 56 och 57) i detta avseende ansåg den faktiskt uttryckligen att det var onödigt att undersöka dem (punkt 78). I de avsnitt som kommissionen åberopar (punkterna 62-73) fastslog domstolen bara orsaken till att en föreskrift i en institutions arbetsordning, som enligt kommissionen var "en ren formalitet enbart av betydelse för [dess] memorial" (punkt 75), skall betecknas som en väsentlig formföreskrift. Som konstaterats ovan betecknas inte alla formföreskrifter så.

34 Kommissionens förmenande under det muntliga förfarandet att bestyrkandet bara är en sådan formföreskrift "i händelse av tvist" förefaller grundat på ett felaktigt resonemang. Beviset för att den bestyrkta texten skiljer sig från den antagna texten är detsamma som ett fullgott bevis på brist på tillförlitlighet. Det behöver inte tilläggas att avsaknaden av formellt bestyrkande i ett sådant fall är ett åsidosättande av en väsentlig formföreskrift. Det är detsamma som att beröva begreppet "väsentlig formföreskrift" all mening. Det är ett uttryck med en exakt innebörd, som enligt fördraget är förenat med ogiltigförklaring. I PVC-överklagandet valde domstolen sina ord med omsorg, och förstainstansrätten drog de korrekta slutsatserna i det avsnitt som jag har citerat i punkt 18 i detta förslag till avgörande.

35 Kommissionens argument att ingen har hyst några tvivel beträffande de punkter som bestyrkandet garanterar och att det, i motsats till vad som var fallet i PVC-målet, inte fanns något belägg för att texten hade ändrats, är därför utan relevans. Eftersom kommissionen inte kunde förete originalet till de omtvistade besluten som bestyrktes vid den tidpunkten, fanns det inget "bestyrkt original", och förstainstansrätten kunde inte veta om det fanns några bristande överensstämmelser mellan de antagna besluten och de delgivna besluten, vilket den med rätta ansåg, enligt min mening. Kravet på bestyrkande skall liksom kravet på motivering vara till hjälp för domstolen att fullgöra sin uppgift att rättsligt pröva kommissionens beslut "i händelse av tvist".

36 Beträffande relevansen av de andra målen som kommissionen anför och där påståenden om icke bestyrkta rättsakter har gjorts i förstainstansrätten, anser jag att även om det skulle kunna påvisas att det förelåg en motsägelse mellan en dom av den rätten som inte har överklagats och en som har överklagats, skulle det inte per se utgöra grund för ogiltigförklaring av den senare domen. Liksom svarandena har påpekat är dessutom den viktiga skillnaden mellan de mål som kommissionen åberopar och förevarande mål att i de förstnämnda antogs alla de omtvistade besluten, antingen efter det muntliga förfarandet (dom av den 5 februari 1992, SPO m.fl. mot kommissionen, och av den 17 februari 1992, Deere mot kommissionen) eller efter domen (dom av den 18 mars 1992, Dunlop Slazenger mot kommissionen) i PVC-målen.(45) Kommissionen har uttryckligen erkänt att den hade börjat vidta åtgärder för att ta itu med "PVC-problemet" i början av 1992 och att den åberopade denna ändrade praxis i målet SPO m.fl. mot kommissionen.(46)

37 Av samma skäl stöder domen i målet Spanien mot kommissionen(47) inte kommissionens sak. Det överklagade beslutet i det målet antogs i december 1992, långt efter det att kommissionen hade ändrat sin praxis i fråga om bestyrkande. Sökandens klagomål gällde dessutom oriktig delgivning snarare än åsidosättande av skyldigheten att bestyrka rättsakter. Det var i det sammanhanget som generaladvokaten Lenz med rätta fastslog att det inte fanns "någon anledning att tro" att kommissionen hade underlåtit att respektera sin arbetsordning.(48)

38 Jag är därför av den åsikten att kravet på bestyrkande i artikel 12, i den version av kommissionens arbetsordning som gällde när de omtvistade besluten antogs, var en väsentlig formföreskrift i de överklagade målen. Härav följer att förstainstansrätten gjorde rätt i att inte undersöka frågorna huruvida det fanns några bristande överensstämmelser i texterna och av vilket slag. Skälen till dess slutsats i detta avseende förklarades tillräckligt genom att formfelet betecknades som ett åsidosättande av en väsentlig formföreskrift. Under dessa omständigheter kan kommissionens talan inte bifallas på de första och tredje delarna av den andra grunden.

b) Innehållet i bestyrkningsskyldigheten

39 Nu återstår den andra delen av kommissionens andra grund. Enligt denna har förstainstansrätten åsidosatt gemenskapsrätten och gjort en oriktig bedömning när den förklarade att bestyrkandet måste ske innan rättsakten delges och när den drog slutsatsen att bestyrkandet hade skett på ett felaktigt sätt i de överklagade målen.

40 Kommissionen har härvid hävdat att förstainstansrätten hade fel när den ansåg att bestyrkandet ingick i antagningsförfarandet för beslutet. Antagandet är fullständigt när kollegiet antar förslaget till beslut. Detta blir gällande utanför kommissionen genom delgivningen. Eventuella brister som visar sig efter antagandet av beslutet kan inte påverka dess giltighet. Följaktligen kan eventuella brister i delgivningen rättas till. Det är paradoxalt att ett internt förfarande tillmäts en så obetingad betydelse. Det skulle i praktiken vara omöjligt för kommissionen att bestyrka brådskande rättsakter före delgivningen. Eftersom det "bestyrkta originalet" av den text som visades upp för förstainstansrätten exakt motsvarade(49) den delgivna texten, kunde rätten inte förklara att sökandens rätt till rättssäkerhet inte var säkerställd. Förstainstansrätten var inkonsekvent när den godtog samma bestyrkande i efterhand som bevis för att punkt 63 i beslut 91/299/EEG (Solvay, missbruk av dominerande ställning) hade antagits av kommissionsledamöternas kollegium, dock inte för att beslutet i sin helhet hade antagits så. Den gjorde också fel när den lät sökandena åberopa en grund i efterhand men inte lät kommissionen bestyrka sina beslut i efterhand.

41 Kommissionens argument om innehållet i bestyrkningsskyldigheten saknar enligt min åsikt all grund. Skyldigheten att bestyrka rättsakter före delgivningen följer av den ovan citerade texten i artikel 12 i kommissionens arbetsordning, av vilken det klart framgår att avsikten är att bestyrkandet skall göras innan rättsakterna bifogas protokollet från kommissionens möten och före delgivningen, som förstainstansrätten förklarade i de överklagade domarna.(50) I målet rörande PVC-överklagandet ogiltigförklarades det omtvistade beslutet på grund av att kommissionen hade underlåtit att bestyrka det "på det sätt som föreskrivs i denna artikel".(51) Detta är också den enda tolkningen som är förenlig med artikel 192 andra stycket i EEG-fördraget (nu artikel 256 EG andra stycket), där det föreskrivs att medlemsstaternas utsedda myndigheter skall verkställa sådana beslut av kommissionen som medför betalningsskyldighet, som de omtvistade besluten i förevarande mål, "utan andra formaliteter än kontroll av beslutets äkthet". Om inte bestyrkande av dessa beslut sker i varje enskilt fall, finns det åtminstone formellt en fara att de inte verkställs, och det framgår klart att avsikten i artikel 192 är att bestyrkandet skall vara systematiskt.(52)

42 Kommissionen har också fel när den hävdar att beslutet är "fullständigt och korrekt" i och med att det har antagits av kommissionsledamöternas kollegium. I artikel 191 andra stycket i EEG-fördraget (nu artikel 254.3 EG) föreskrivs följande: "Direktiv och beslut skall delges dem som de riktas till och bli gällande genom denna delgivning." Härav följer att kommissionens beslut av det slag som avses i förevarande mål saknar rättsverkan om de inte delges. Beslut som påverkar svarandenas rättsliga ställning är sammansatta rättsakter, för vilka det krävs både antagande i enlighet med kollegialitetsprincipen och vederbörlig delgivning. Även om antagandet kan vara "fullständigt och korrekt" i och med att kollegiet har avslutat sina överläggningar, är så inte fallet med besluten i fråga om mottagarna på det stadiet, och senare handlingar kan därför påverka deras giltighet, vilket till exempel var fallet i värphönsmålet.(53) Underlåtenheten att bestyrka rättsakten ägde i PVC-målet rum efter antagandet av det kritiserade beslutet och detsamma kan sägas om förevarande fall. Det är inte heller på något sätt "paradoxalt" att en sådan regel som den i artikel 12 i kommissionens arbetsordning ges en så stor betydelse. Som framgår av PVC-överklagandet har den bestämmelsen "till syfte att trygga rättssäkerheten genom att på de giltiga språken fastställa den text som kollegiet har antagit".(54) De omständigheter som var upphovet till det målet och förevarande mål visar hur användbar en sådan regel är.

43 Den eventuella nödvändigheten av att delge vissa slags beslut förefaller inte motsäga kravet på att beslut skall bestyrkas innan de delges. Jag tror i varje fall inte att det skulle överstiga kommissionens fantasi att införa ett lämpligt förfarande för att handskas med detta problem.(55) En försening med nästan två och en halv månad från det att de omtvistade besluten i förevarande mål antogs till dess att de delgavs tyder inte heller på någon stor brådska.

44 Jag är inte heller övertygad om invändningarna om inkonsekvens i fråga om de överklagade domarna, med motiveringen att förstainstansrätten enligt kommissionen godtog det omtvistade "bestyrkandet" som bevis för att punkt 63 i beslut 91/299/EEG hade antagits av kommissionsledamöternas kollegium, men inte som bevis för att texterna i sin helhet hade bestyrkts. Detta argument ger en felaktig bild av förstainstansrättens konstaterande i punkt 47 i domen i mål T-32/91, där den förklarade följande (min kursivering):

"Denna förklaring bekräftas av den bestyrkandefras som beslutstexten i efterhand försetts med och enligt vilken 'övervägande 63 som återges i bilaga har antagits av kommissionen vid dess 1 040:e möte ...'. ven om detta bestyrkande inte utförts i enlighet med kommissionens arbetsordning ... anser förstainstansrätten att det måste godtas som bevisning för att kollegiet verkligen antagit punkt 63."

45 Det framgår klart av de kursiverade orden att det inte föreligger någon motsägelse mellan den begränsade slutsatsen att den text som kommissionen hade antagit innehöll den punkt som saknades i texten till det beslut som senare delgavs och den mer generella slutsatsen att texten inte hade bestyrkts i sin helhet vid det tillfället.

46 Kommissionens klagomål på att förstainstansrätten tillät en sökande att lägga till en ny grund retrospektivt medan den "förbjöds att avsluta sitt interna förfarande retrospektivt" är en sammanblandning av två helt olika saker. Den ena rör bevisvärderingen och den andra rör frågan huruvida ett nytt argument kan tas upp till prövning. Dessa båda är därför inte på något vis jämförbara, eftersom det enligt artikel 48 i förstainstansrättens rättegångsregler under vissa omständigheter är tillåtet att åberopa nya grunder, medan det enligt artikel 12 i kommissionens arbetsordning är nödvändigt att bestyrkandet sker före delgivningen av de skäl som anförts ovan.

47 Härav följer att förstainstansrätten enligt min åsikt hade rätt när den förklarade att kommissionen var skyldig att bestyrka de omtvistade besluten före delgivningen och att det kravet inte hade respekterats under de omständigheter som förelåg i de överklagade målen.

c) Frågan om grunden om bestyrkande kan prövas

48 Om domstolen håller med om min analys av bestyrkningsfrågan är det tillräckligt för att ogilla överklagandet. Uppfattningen att förstainstansrätten ex officio kan åberopa åsidosättande av en "väsentlig formföreskrift" är klart fastslagen i den rättspraxis som rätten anfört, i synnerhet domarna i målen Frankrike mot Höga myndigheten, Italien mot Höga myndigheten och Nold mot Höga myndigheten, som diskuterats ovan i samband med definitionen av detta begrepp.(56) Om domstolen inte följer min rekommendation i sakfrågan, måste jag emellertid lämna min synpunkt på frågan huruvida förstainstansrätten hade rätt att uppta bestyrkningsfrågan till prövning eller att åberopa den ex officio i de överklagade domarna. Kommissionen uppgav vid sammanträdet att den sistnämnda frågan var den viktigaste, som den bad domstolen bringa klarhet i och som hade föranlett den att inge detta överklagande.

49 Genom den första delen av grunden om huruvida argumentet om bestyrkandet kan prövas har kommissionen gjort gällande att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den förklarade att de uttalanden som gjorts av dess företrädare under och efter PVC-målet skulle kunna vara en ny omständighet i den mening som avses i artikel 48.2 i dess rättegångsregler. Kommissionen har uttryckligen gjort gällande att det var en grundläggande del av dess argument att bestyrkandet inte är en självständig väsentlig formföreskrift. Om domstolen å andra sidan anser att kommissionens skyldighet att bestyrka rättsakter är en väsentlig formföreskrift, kan parterna, i enlighet med artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, åberopa trovärdig bevisning för att inget sådant bestyrkande hade gjorts, vilket kommissionens tjänsteman ärligt nog medgav som svar på en fråga under sammanträdet.

50 Kommissionen har dock gjort gällande att dess uttalanden om en allmän praxis att inte bestyrka rättsakterna var för generella för att betecknas som "fakta". För den åsikten har den sökt stöd i polypropylenmålen, i vilka förstainstansrätten ogillade grunder som baserats på samma uttalanden.(57) Till skillnad från de förevarande målen hade den nya grunden i PVC-målet sina rötter i en grund som några sökande hade åberopades i sina ansökningar.

51 ICI noterar att kommissionen inte har förnekat sanningen i de uttalanden som deras företrädare gjorde under och efter PVC-målet. Båda svarandena har anfört att kommissionens uttalanden var väsentliga för deras mål i förstainstansrätten som en faktisk omständighet till stöd för en ny rättslig grund. När förstainstansrätten dömde i polypropylenmålen fann den inte att uttalandena inte utgjorde en ny omständighet, medan det framgår av punkt 60 i PVC-överklagandet att en sådan grund, som åberopades under rättegången, kan godtas "i den mån den grundas på faktiska omständigheter som framkommit under förfarandet".(58) Solvay har hävdat att förstainstansrätten beslutade att avslå sökandenas begäran att återuppta det muntliga förfarandet i dessa mål. Det är härvid fråga om en begäran som är föremål för strängare kriterier för upptagande till sakprövning än en vanlig ny grund som åberopas under förfarandet.

52 Kommissionens påstående att de uttalanden som gjordes i PVC-målet var av för generellt slag är grundat på dess huvudargument att avsaknad av bestyrkande inte utgör ett åsidosättande av en väsentlig formföreskrift när det inte finns något bevis för någon bristande överensstämmelse mellan den antagna texten och den text som delgivits parterna. På den grunden är jag beredd att hålla med om att ett rent generellt medgivande att bestyrkande saknas inte är tillräckligt bevis för en sådan bristande överensstämmelse. Om man däremot som jag förutsätter att det inte krävs bevis för bristande överensstämmelse, får ett sådant uttalande som det ifrågavarande helt andra konsekvenser och i detta fall kan uttalandena utgöra en faktisk omständighet i den mening som avses i artikel 48.2 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler.

53 Kommissionen har under den andra delen av grunden om huruvida bestyrkningsfrågan kan prövas gjort gällande att förstainstansrätten hade fel när den ansåg att det inte finns någon tidsfrist för att åberopa en ny grund enligt artikel 48.2 i rättegångsreglerna. Enligt kommissionen bryter en sådan tolkning mot rättssäkerhetsprincipen, som återspeglas i de stränga tidsfristerna för att väcka talan om ogiltigförklaring enligt artikel 173 i EEG-fördraget, och för att ansöka om resning av en dom enligt artikel 125 i förstainstansrättens rättegångsregler. Samtidigt som kommissionen har medgett att det kan finnas en rad olika förklaringar till varför det i artikel 48.2 inte anges någon frist för att åberopa en ny grund under förfarandet, har den hävdat att varje ny grund måste åberopas utan dröjsmål, och att sökandena i förevarande fall kunde ha åberopat grunden några månader innan de faktiskt gjorde det.

54 Jag finner inte kommissionens försök att införa en frist i artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler övertygande. Det föreskrivs ingen sådan frist i texten, av det enkla skälet att det muntliga förfarandet innebär en naturlig tidsgräns efter vilken parterna inte längre har rätt att åberopa artikel 48.2.(59) Vidare förefaller kommissionens åberopande av artikel 173 i EEG-fördraget illa valt. Tvåmånadersfristen avgör utan tvekan vilka rättsakter som får bestridas i en talan om ogiltigförklaring, men inte vilka grunder som får åberopas i en sådan talan. Jag skulle vilja tillägga att det ankommer på förstainstansrätten, och inte på den domstol som handlägger frågan, att i ett enskilt mål fatta beslut om att godta en "ny rättsgrund". Utövandet av detta utrymme för skönsmässig bedömning kan bara bli föremål för granskning i ett överklagande om sökanden påvisar en felaktig rättstillämpning. Den självständighet i fråga om handläggningen som domstolen i första instans har kräver att den ges ett stort utrymme för skönsmässig bedömning både i fråga om godtagande av rättsfrågor och prövning av de faktiska omständigheterna.

55 Kommissionen har under den tredje delen av den första grunden påstått att förstainstansrätten när den förelade kommissionen att inkomma med den bestyrkta beslutstexten bröt mot gemenskapsrätten, så till vida som förordnandet var grundat på en felaktig uppfattning om förfarandet inför rätten och de regler som gäller för inhämtande av bevisning. Förstainstansrätten lämnade även en bristfällig motivering genom att underlåta att motivera varför den ansåg att det fanns skäl att förelägga kommissionen att förete nämnda text.

56 Enligt kommissionen kan förstainstansrätten inte ex officio söka efter bevis för formfel. Den måste fatta beslut på grundval av den bevisning som parterna tillhandahåller, och liksom kommissionen i konkurrensärenden kan den inte "fiska" efter bevis. I brist på bevis för motsatsen antog förstainstansrätten att det omtvistade beslutet var formellt felaktigt och överlät åt kommissionen att bevisa motsatsen. I beslutet av den 25 oktober 1994 motiveras inte varför kommissionen skall framlägga de omnämnda dokumenten. Inte heller kunde domstolen åberopa frågan ex officio, eftersom den möjligheten är begränsad till frågor om upptagande till sakprövning och inte inbegriper nya grunder.

57 Både Solvay och ICI har gjort gällande att denna del av grunden inte kan prövas, eftersom förstainstansrättens beslut av den 25 oktober 1994 inte var ett beslut som kan överklagas enligt artikel 49 i protokollet om stadgan för EG-domstolen (nedan kallad EG-stadgan för domstolen). Vidare vittnar artikel 21 i EG-stadgan för domstolen och artikel 66 i förstainstansrättens rättegångsregler om att förstainstansrätten inte är tvungen att fatta beslut enbart på den bevisning som parterna tillhandahåller, utan att den har stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att besluta om åtgärder för bevisupptagning.

58 ICI har vidare hävdat att förstainstansrätten inte utgick ifrån att de omtvistade besluten var behäftade med formfel. Den försökte bara fullgöra sin uppgift att pröva grunden om avsaknad av bestyrkande. I den mån förstainstansrätten var bunden av artikel 190 i EG-fördraget (nu artikel 253 EG), var beslutet av den 25 oktober 1994 tillräckligt motiverat, och den rättspraxis som citerades ger fullgott stöd åt det oantastliga påståendet att gemenskapsdomstolen ex offico kan pröva åsidosättande av väsentliga formföreskrifter.

59 I den mån kommissionen kan anses bestrida giltigheten av förstainstansrättens beslut av den 25 oktober 1994, särskilt på den grunden att det är otillräckligt motiverat, håller jag med svarandena om att den delen av den första grunden inte kan prövas. Enligt min mening kan dock kommissionen göra gällande att den bevisupptagningsåtgärd som beslutet innehöll var ogiltig på en av de grunder som anges i artikel 51 i EG-stadgan för domstolen. Eftersom det inte har bestritts att förstainstansrättens domar var grundade på den information som den hade erhållit till följd av det beslutet, skulle varje formfel i förstainstansrättens beslut att begära in den informationen påverka själva domarnas giltighet. Kommissionen har faktiskt bestritt förstainstansrättens behörighet att beakta underlåtenheten att bestyrka de omtvistade besluten innan talan om ogiltigförklaring väcktes i den rätten, och den har därför enligt min åsikt rätt att bestrida de grunder på vilka förstainstansrätten upptog den grunden till prövning. Den analysen bekräftas indirekt av domstolens beslut i målet kommissionen mot ADT Projekt Gesellschaft der Arbeitsgemeinschaft Deutscher Tierzüchter,(60) där domstolen avvisade kommissionens överklagande av ett beslut av förstainstansrätten i vilket kommissionen förelades att framlägga vissa dokument som den ansåg omfattades av sekretess enligt artikel 287 EG på grund av att det låg utanför tillämpningsområdet för artikel 49 i EG-stadgan för domstolen och därför inte kunde prövas.

60 Den viktigaste frågan som uppkommer när man undersöker den här delen av den första grunden är den om förstainstansrätten är behörig att pröva en ny grund, snarare än den om tillämpningen av bevisreglerna. Det framgår klart, särskilt av ordalydelsen i artikel 48.2 i rättegångsreglerna, att förstainstansrätten är behörig att undersöka nya grunder som åberopas i laga ordning av en av parterna i enlighet med den bestämmelsen. Kommissionen har inte åberopat någon bestämmelse som skulle frånta förstainstansrätten behörigheten att åberopa en sådan ny grund ex officio.

61 Vidare är intervenientens rätt att åberopa en ny grund i en talan om ogiltigförklaring sedan länge fastställd i domstolens rättspraxis. I domen i målet Steenkolenmijnen mot Höga myndigheten ansåg domstolen att "det skulle innebära att man tömde interventionsförfarandet på allt innehåll om man förbjöd intervenienten att åberopa omständigheter som inte åberopats av den part som den stöder".(61) Om en intervenient som oundvikligen handlar i eget intresse får åberopa sådana argument, då måste domstolen enligt min åsikt vara behörig att pröva en sådan sent åberopad grund. I varje fall är artikel 48 i förstainstansrättens rättegångsregler "en bestämmelse som riktar sig till parterna och inte till förstainstansrätten",(62) som domstolen ansåg i domen i målet Quijano y Lloréns.

62 Kommissionen har försökt bestrida de slutsatser om gemenskapsdomstolens befogenhet att ex officio åberopa nya grunder som förstainstansrätten dragit av ett antal av domstolens domar som citeras i beslutet av den 25 oktober 1994. Den anser att domen i målet Nold(63) är irrelevant eftersom den ifrågavarande formföreskriften avsåg motiveringsskyldigheten, och underlåtenheten att respektera den framgick klart vid läsning av dokumentet, utan att åtgärder för bevisupptagning behövde tillgripas. Dessutom tjänar iakttagandet av denna formföreskrift till att göra det möjligt för domstolen att fullgöra sin uppgift. Formfelet var likaledes uppenbart i vart och ett av målen Frankrike mot Höga myndigheten,(64) Italien mot Höga myndigheten,(65) och Socialfondsmålen.(66) Det framgår enligt kommissionens åsikt av domen i målet Amylum(67) att domstolens rätt att åberopa frågor ex officio är begränsad till frågor om upptagande till sakprövning.

63 Jag finner inte kommissionens analys av denna rättspraxis övertygande. I domarna i målen Frankrike mot Höga myndigheten(68) och Italien mot Höga myndigheten(69) var domstolens beslut att ex officio undersöka det påstådda åsidosättandet av samrådsskyldigheten baserat enbart på den grunden att ett sådant samråd var en väsentlig formföreskrift, inte att felet var uppenbart. I det sistnämnda målet beordrade domstolen Höga myndigheten att inom 24 timmar översända protokollet och dokumenten som rörde hörandet av den rådgivande kommittén. I domen i målet Nold ansåg domstolen att sökandens grund om avsaknad av motivering inte kunde prövas, men tillade att "den skyldighet att motivera sina beslut som åläggs Höga myndigheten i artikel 15 i EKSG-fördraget inte bara är till skydd för de berörda parterna. Den syftar också till att göra det möjligt för domstolen att till fullo pröva besluten rättsligt i enlighet med fördraget. Följaktligen kan och måste domstolen ex officio åberopa alla brister i motiveringen som skulle försvåra en sådan rättslig prövning."(70) I det målet ansåg domstolen att den inte bara kunde, utan också var skyldig att ex officio åberopa en ny rättsfråga rörande otillräcklig motivering, eftersom frågan hörde till utövandet av dess dömande funktioner. Kommissionen har i förevarande mål uttryckligen erkänt att bestyrkandet fyller en funktion "i händelse av tvist", och det skulle därför vara inkonsekvent att förneka att domstolen kan åberopa åsidosättande av denna skyldighet ex officio.

64 I domen i målet Amylum hade sökanden i sin replik hävdat att rådet inte var behörigt att anta den omstridda förordningen. Trots att grunden hade åberopats för sent ansåg domstolen ändå att "eftersom grunden rör behörigheten hos den institution som har utställt den angripna rättsakten, bör [den] motivera varför rådet var behörigt att anta" rättsakten.(71) Jag kan inte förstå hur den slutsatsen kan tolkas som att den begränsar domstolens behörighet att ta upp frågor ex officio till frågor om upptagande till sakprövning, som kommissionen vidhåller. Den fråga som domstolen tog upp ex officio i målet Amylum gällde inte frågan huruvida talan kunde upptas till sakprövning, inte heller har de frågor som tagits upp i den rättspraxis om väsentliga formföreskrifter som citerats ovan varit begränsade till frågan om upptagande till sakprövning.

65 Enligt min åsikt fastställer dessa domar domstolens behörighet att ta upp nya frågor ex officio, åtminstone när frågan, om den är välgrundad, skulle kunna påverka giltigheten för rättsakten i dess helhet. Det är betecknande att domstolen i domen i målet Frankrike mot Höga myndigheten(72) undersökte åsidosättandet av en väsentlig formföreskrift till och med efter det att den hade ogiltigförklarat den kritiserade bestämmelsen på andra grunder. Å andra sidan visar inte dessa mål, som kommissionen har påstått, att domstolen bara kan pröva nya grunder när det är uppenbart att den antagande institutionen har åsidosatt skyldigheten. I målen Frankrike mot Höga myndigheten, Italien mot Höga myndigheten och Amylum var sålunda det påstådda åsidosättandet långt ifrån uppenbart, och inget sådant fastställdes heller. Eftersom åtgärder för bevisupptagning vidtas för att försöka bevisa eller motbevisa förekomsten av en omständighet som en grund kan baseras på, snarare än en eventuell grund, verkar inte det faktum att domstolen inte behövde vidta några sådana åtgärder i målet Nold vara relevant för frågan om domstolen var behörig att pröva den nya grunden. Kommissionens argument skulle dessutom, som Solvay har påpekat, leda till den uppenbarligen oförsvarbara situationen att förstainstansrättens behörighet att åberopa en ny grund skulle bero på hur väl en institution dolde åsidosättandet av sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten.

66 Om förstainstansrätten får pröva nya grunder baserade på nya rättsliga eller faktiska omständigheter, måste den kunna undersöka bevisen för eller emot dessa grunder. Den åsikten bekräftas både av EG-stadgan för domstolen och av förstainstansrättens rättegångsregler. Den behörighet som gemenskapsdomstolarna sålunda har i enlighet med artikel 21 första stycket i EG-stadgan för domstolen att "begära att en part [i en direkt talan] inkommer med alla de dokument och upplysningar som domstolen anser önskvärda" är inte begränsad till de dokument och de upplysningar som enbart stöder de grunder som parterna i målet redan har åberopat i sin ursprungliga ansökan eller i sitt försvar. Förstainstansrättens behörighet enligt artikel 66 i dess rättegångsregler att fastställa "vilka bevismedel som godtages" är inte heller begränsad till åtgärder som är avsedda att bekräfta parternas grunder. Domen i målet Italien mot Höga myndigheten är också belägg för påståendet att domstolen kan undersöka misstänkta åsidosättanden av väsentliga formföreskrifter ex officio, i förekommande fall med hjälp av bevisupptagningsåtgärder.(73)

67 I sina argument i den här delen tycks kommissionen utgå ifrån en felaktig jämförelse av sin egen roll i konkurrensärenden och förstainstansrättens dömande funktion. Eftersom kommissionen på det här området handlar både som undersökande myndighet och som administrativ myndighet bemyndigad att förklara att företag har åsidosatt artiklarna 81 EG och 82 EG, är det bara naturligt att dess behörighet är omgärdad av regler och förfaranden som är avsedda att säkerställa rätten till försvar, inbegripet förbudet mot det som kommissionen kallar "att fiska efter bevis". Förstainstansrättens roll, som den framstår i EG-stadgan för domstolen och i dess rättegångsregler, är ganska annorlunda, och bestämmelserna i dessa båda instrument visar att den, tvärtemot kommissionens påståenden, inte är begränsad till att basera sina avgöranden enbart på de bevis som parterna framlägger, eller på de grunder som dessa har åberopat.

68 Jag skulle kunna tillägga att kommissionens beskrivning av förstainstansrättens åtgärder som bara "att fiska efter bevis" är ganska obefogad. När förstainstansrätten förelade kommissionen att framlägga de omtvistade beslutens bestyrkta text, var den allmänna misstanken att kommissionen inte hade bestyrkt några beslut där brott mot gemenskapens konkurrenslag konstaterats, inbegripet de beslut som avsågs i den överklagade domen, och denna misstanke hade i fråga om PVC-besluten bekräftats av domstolen i PVC-överklagandet. Tvärtemot det, som jag uppfattar det, något nedsättande uttrycket "att fiska efter bevis" hade förstainstansrätten en mycket klar uppfattning om vilka dokument den ville ha och i vilket syfte de begärdes in. Presumtionen att gemenskapsinstitutionernas rättsakter är giltiga får inte tillåtas stå i vägen för ett beslut av den behöriga domstolen att en rättsakt har antagits med åsidosättande av en väsentlig formföreskrift, eller förhindra att de åtgärder för bevisupptagning vidtas som kan fastställa de faktiska omständigheterna i målet. I förevarande mål hade enbart kommissionen tillgång till de dokument som kunde visa om de omtvistade besluten hade bestyrkts i enlighet med arbetsordningen eller inte, och förstainstansrättens åtgärd kan inte kritiseras på den grunden.(74)

d) Polypropylendomarnas relevans

69 Prövningen av förevarande överklagande uppsköts en tid i avvaktan på resultatet av de överklagade domarna i polypropylenmålen, där bestyrkandet av kommissionens beslut som antogs före 1992 också hade åberopats.(75) Domstolen noterade att åtgärder för processledning har "till syfte att säkerställa att det skriftliga och muntliga förfarandet förlöper väl samt underlätta bevisupptagningen och vidare att avgöra på vilka punkter parterna behöver komplettera sin bevisföring eller på vilka punkter det finns behov av bevisupptagning", och följaktligen "är knutna till de olika faserna i förfarandet inför förstainstansrätten". Efter det muntliga förfarandet kan sådana åtgärder bara begäras när förstainstansrätten beslutar att återuppta det muntliga förfarandet. Likaledes kan en begäran om bevisupptagningsåtgärder som gjorts på det stadiet i förfarandet bara medges "om den berörda parten stöder sig på omständigheter som kan ha en avgörande inverkan och inte kunde göra dem gällande innan det muntliga förfarandet avslutades". Domstolen betonade att förstainstansrätten har ett utrymme för skönsmässig bedömning i det avseendet, men ansåg i enlighet med fast rättspraxis att den inte är skyldig att bevilja en begäran att återuppta det muntliga förfarandet om inte dessa två villkor är uppfyllda.(76)

70 Det var i det processrättsliga sammanhanget som domstolen fastställde att

"upplysningar av allmän karaktär rörande en påstådd praxis från kommissionens sida och som härrör från en dom som meddelats i andra mål eller uttalanden som gjorts med anledning av andra förfaranden inte som sådana kunde anses vara avgörande för den tvist som förstainstansrätten skulle avgöra."

71 Ett beslut av domstolen i förevarande mål att förstainstansrätten kunde pröva bestyrkandet av de omtvistade besluten skulle vid en första anblick tyckas motsäga dess eget avgörande i polypropylenöverklagandena. Samma uttalanden som ansågs "icke avgörande" i polypropylenmålen skulle åberopas och faktiskt vara "avgörande" i sodamålen.

72 Jag anser emellertid inte att så är fallet. Den största skillnaden mellan omständigheterna i dessa två grupper av mål är att i polypropylenmålen åberopade parterna den nya grunden när det muntliga förfarandet hade avslutats. I förevarande fall åberopades grunden om bestyrkandet av de omtvistade besluten både av sökandena under det skriftliga förfarandet och av förstainstansrätten ex officio. I polypropylenmålen försökte dessutom sökandena åberopa en påstådd skyldighet för förstainstansrätten att besluta om åtgärder för processledning, att besluta om åtgärder för bevisupptagning och/eller att återuppta det muntliga förfarandet, medan kommissionen i förevarande mål försöker omintetgöra förstainstansrättens utövande av sin befogenhet att företa en skönsmässig bedömning när det gäller prövning av en ny rättslig grund.

73 Förklaringen till den obestridliga skillnaden i behandlingen av de två grupperna av sökande vid förstainstansrätten verkar finnas i bestämmelserna i EG-stadgan för domstolen och förstainstansrättens rättegångsregler om organiseringen av dess dömande verksamhet. Från och med inledningen av förfarandet till och med det muntliga förfarandet har parterna ett visst utrymme att fästa förstainstansrättens uppmärksamhet på varje fråga som de anser vara av betydelse, i sin ansökan eller i sitt svaromål, i sin replik eller i sin duplik, genom att åberopa ytterligare bevisning som framläggs sent av försvarbara skäl, genom en ny grund baserad på rättsliga eller faktiska omständigheter som har framkommit under förfarandet, genom att begära en åtgärd för processledning eller bevisupptagning, och under rättegången.(77) När det muntliga förfarandet är avslutat föreligger emellertid inte detta utrymme längre. Målet ligger i fortsättningen helt i händerna på domstolen själv och, bortsett från den tämligen extraordinära möjligheten för en part att fästa domstolens uppmärksamhet på att det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas(78), är parterna faktiskt i samma ställning, med avseende på vilka rättsliga åtgärder de får vidta, som de skulle vara om målet redan hade avgjorts.

74 När domen väl har avkunnats får en part göra framställning om ändring som "endast [får] grundas på upptäckten av en omständighet som kan utöva ett avgörande inflytande på ärendets utgång och som när domen meddelades var okänd för domstolen och för den som begär ändring" i enlighet med artikel 41 i EG-stadgan för domstolen. Domstolen har i sin rättspraxis också tillämpat denna bestämmelse både på ansökningar om åtgärder för bevisupptagning som ingivits efter det att det muntliga förfarandet har avslutats,(79) och på ansökningar om att återuppta det muntliga förfarandet.(80) Detta berövar inte förstainstansrätten något av dess utrymme för skönsmässig bedömning i något av dessa fall. Det innebär dock att det muntliga förfarandet är den tidsgräns efter vilken domstolen inte har skyldighet att bifalla en begäran om att återuppta det muntliga förfarandet, om inte de stränga villkoren i artikel 41 är uppfyllda.

75 Jag anser inte att förstainstansrätten genom att godta en ny grund, eller ta upp en sådan fråga ex officio, i de överklagade domarna behandlade sådana uttalanden av generellt slag som "avgörande" som domstolen i polypropylenmålen har ansett inte vara avgörande för att kräva att förstainstansrätten skulle återuppta det muntliga förfarandet. För det första tog inte förstainstansrätten ställning till om dessa uttalanden var, eller kunde ha varit, avgörande, genom att begära in de omtvistade besluten. När förstainstansrätten väl skulle avkunna domen i dessa mål, kunde den ju åberopa domstolens slutsatser i PVC-överklagandet.(81) Vid det laget hade rätten dessutom kunnat undersöka de dokument som hänförde sig till de omtvistade besluten som kommissionen hade lagt fram, och kunde konstatera som ett obestridligt faktum att de inte hade bestyrkts förrän efter ingivandet av de ursprungliga ansökningarna. Förstainstansrätten stödde sig alltså inte på "upplysningar av allmän karaktär", utan på skriftlig bevisning som var specifik för de omtvistade besluten, och det var just det som saknades i polypropylenmålen.(82) Det är i det avseendet betecknande att domstolen förklarade att "upplysningar av allmän karaktär ... inte som sådana kunde anses vara avgörande för den tvist som förstainstansrätten skulle avgöra."(83)

76 En sista skillnad mellan de förevarande målen och polypropylenmålen är att domstolen i de sistnämnda målen förklarade att sökandena "hade möjlighet att tillhandahålla förstainstansrätten åtminstone några upplysningar som bekräftar att åtgärder för processledning och bevisupptagning var nödvändiga för rättegången för att kunna bevisa att polypropylenbeslutet hade ändrats efter det att det hade antagits av kommissionsledamöternas kollegium".(84) I de förevarande målen har förstainstansrätten ansett det vara ett faktum att det av beslutstexten "inte ens vid en noggrann läsning [framgick] att originalet av beslutet inte varit bestyrkt vid tidpunkten".(85) Eftersom detta utgör förstainstansrättens bedömning av den bevisning som lagts fram, är det inte "med undantag för fall då de faktiska omständigheterna helt har förvrängts, en rättsfråga vilken, som sådan, är underkastad domstolens kontroll".(86)

77 Jag kan gå med på att behandlingen av sökandena i polypropylenmålen kan tyckas ganska hård jämfört med behandlingen av sökandena i de överklagade domarna, men de förstnämnda befinner sig i samma situation som hundratals andra företag som har bötfällts för brott mot konkurrenslagar i mer än ett kvartssekel fram till slutet av 1991 och som inte har kunnat åberopa att kommissionen under denna period inte har bestyrkt sina beslut. Detta gäller även sökande i andra mål avseende samma beslut av kommissionen om polypropylenmarknaden som hade avgjorts före förhandlingen i PVC-målet.(87)

IV - Förslag till avgörande 78 Mot bakgrund av det ovan anförda rekommenderar jag domstolen att

- ogilla överklagandena av förstainstansrättens domar i mål C-286/95 P, kommissionen mot Imperial Chemical Industries plc, och i de förenade målen C-287/95 P och C-288/95 P, kommissionen mot Solvay SA, i sak och

- förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna för de tre överklagandena.

(1) - För enkelhetens skull kallas sökanden genomgående för "kommissionen", medan svarandena gemensamt kallas "sökandena" i samband med förfarandet vid förstainstansrätten och "svarandena" i samband med detta förfarande.

(2) - Nedan gemensamt kallade "de omtvistade besluten", EGT L 152, 1991, s. 16, s. 21 och s. 40.

(3) - Förenade målen T-79/89, T-84/89-T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 och T-104/89 BASF AG m.fl. mot kommissionen (REG 1992, s. II-315; svensk specialutgåva, volym 12, s. 1).

(4) - Dom i mål C-137/92 P, kommissionen mot BASF m.fl. (REG 1994, s. I-2555; svensk specialutgåva, volym 15, s. 201) (nedan kallat PVC-överklagandet).

(5) - Svaret, som bara var avfattat på franska, har följande lydelse: "[la] Commission a l'honneur de produire des textes authentifiés des quatre décisions en cause dans les langues faisant foi". Det kan knappast ha undgått kommissionen att den hade ombetts framlägga texter som "bestyrktes vid tillfället" för antagandet. I sina ansökningar till domstolen påstår kommissionen återigen att den kunde framlägga "de vederbörligen bestyrkta texterna", vilket snarare är en av tvistefrågorna.

(6) - Nedan kallade de överklagade domarna, REG 1995, s. II-1821 (summarisk publicering), s. II-1825 och s. II-1901.

(7) - EGT 17, 1963, s. 181. I artikel 16 i gällande arbetsordning anges att "Rättsakter som antas ... skall fogas till protokollet för det sammanträde vid vilket de antogs ... på ett sådant sätt att de inte kan avskiljas. Dessa rättsakters giltighet bekräftas genom ordförandens och generalsekreterarens underskrift på den sammanfattande anteckningens sista sida." (EGT L 252, 1999, s. 41 och s. 45).

(8) - EGT L 136, 1991, s. 1.

(9) - Dom i mål T-31/91, punkterna 39 och 41, i mål T-32/91, punkterna 50 och 52, och i mål T-37/91, punkterna 89 och 91, samtliga nämnda ovan i fotnot 6. Meningen mellan hakparenteser förekommer bara i de två första domarna.

(10) - Dom av den 7 juli 1994 i mål T-43/92, Dunlop Slazenger mot kommissionen (REG 1994, s. II-441), dom av den 27 oktober 1994 i mål T-35/92, Deere mot kommissionen (REG 1994, s. II-957; svensk specialutgåva, volym 16), och dom av den 21 februari 1995 i mål T-29/92, SPO m.fl. mot kommissionen (REG 1995, s. II-289).

(11) - Dom av den 29 juni 1995 i mål C-135/93 (REG 1995, s. I-1651).

(12) - Dom av den 10 juli 1980 i mål 30/78 (REG 1980, s. 2229).

(13) - Dom av den 29 oktober 1980 i de förenade målen 209/78-215/78 och 218/78, Van Landewyck mot kommissionen (REG 1980, s. 3125; svensk specialutgåva, volym 5, s. 345).

(14) - Eller, i Solvay-målen, "l'authentification est une condition de forme".

(15) - Se citat i punkt 18 i detta förslag till avgörande.

(16) - Förslag till avgörande i målet Grekland mot kommissionen, dom av den 14 november 1989 i mål 30/88 (REG 1989, s. 3711), punkt 14.

(17) - Dom av den 13 juni 1958 i mål 9/56, Meroni mot Höga myndigheten (REG 1958, s. 9; svensk specialutgåva, volym 1, s. 21).

(18) - Då förhållandena i förevarande mål ligger före både Maastrichtfördraget och Amsterdamfördraget i tiden, hänvisar jag i detta förslag till avgörande i allmänhet till den aktuella numreringen när det gäller de fördragsartiklar på vilka jag grundar ett argument, i motsats till de artiklar som är tillämpliga på förhållandena i dessa mål.

(19) - Dom av den 21 december 1954 i mål 1/54 (REG 1954, s. 7).

(20) - Dom av den 21 december 1954 i mål 2/54 (REG 1954, s. 73).

(21) - Dom av den 29 oktober 1980 i mål 138/79, Roquette Frères mot rådet (REG 1980, s. 3333; svensk specialutgåva, volym 5, s. 405), punkt 33. Se även dom av den 29 oktober 1980 i mål 139/79, Maizena mot rådet (REG 1980, s. 3393), punkt 34, tillsammans kända som Isoglukosmålen.

(22) - Dom av den 25 januari 1994 i mål C-212/91, Angelopharm (REG 1994, s. I-171) (Vetenskapliga kommittén för kosmetologi).

(23) - Dom av den 14 januari 1987 i mål 278/84, Tyskland mot kommissionen (REG 1987, s. 1) (Agromonetära förvaltningskommittén, spannmålssektorn). Tysklands talan ogillades på grund av de faktiska omständigheterna. Se även dom av den 12 december 1996 i mål C-241/95, Accrington Beef m.fl. (REG 1996, s. I-6699) och dom av den 20 november 1997 i mål C-244/95, Moskof (REG 1997, s. I-6441).

(24) - Dom av den 10 februari 1998 i mål C-263/95, Tyskland mot kommissionen (REG 1998, s. I-441) (Ständiga byggkommittén), nedan kallad byggnadsprodukter.

(25) - Se domarna i målen Angelopharm och Byggnadsprodukter (ovan fotnot 22 respektive 24).

(26) - Dom av den 7 maj 1991 i mål C-291/89, Interhotel mot kommissionen (REG 1991, s. I-2257), punkt 17, och dom av den 7 maj 1991 i mål C-304/89, Oliveira mot kommissionen (REG 1991, s. I-2283), punkt 21.

(27) - Dom av den 23 februari 1988 i mål 68/86, Förenade kungariket mot rådet (REG 1988, s. 855; svensk specialutgåva, volym 9, s. 367), punkt 48. Det omtvistade direktivet hade antagits med kvalificerad majoritet, medan det bara krävdes enkel majoritet för rådet att anta sin arbetsordning (artikel 5 i fusionsfördraget (nu artikel 207.3 EG i ändrad lydelse) tillsammans med artikel 148.2 i EEG-fördraget (nu artikel 205.2 EG)).

(28) - Dom av den 23 februari 1988 i mål 131/86, Förenade kungariket mot rådet (REG 1988, s. 905).

(29) - För EKSG-fördraget, se dom av den 20 mars 1959 i mål 18/57, Nold mot Höga myndigheten (REG 1959, s. 89), och för E(E)G-fördraget, se dom av den 7 juli 1981 i mål 158/80, Rewe (REG 1981, s. 1805; svensk specialutgåva, volym 6, s. 153).

(30) - Dom av den 26 mars 1987 i mål 45/86, kommissionen mot rådet (REG 1987, s. 1493; svensk specialutgåva, volym 9, s. 55). För en användbar sammanfattning av rättspraxis på detta område, se dom av den 25 februari 1999 i förenade målen C-164/97 och C-165/97, parlamentet mot rådet (REG 1999, s. I-1139).

(31) - Dom av den 15 december 1982 i mål 211/81, kommissionen mot Danmark (REG 1982, s. 4547), punkt 9.

(32) - Se dom av den 30 september 1982 i mål 114/81, Tunnel Refineries mot rådet (REG 1982, s. 3189) och dom av den 13 november 1990 i mål C-331/88, Fedesa m.fl. (REG 1990, s. I-4023).

(33) - Dom av den 10 juni 1997 i mål C-392/95, parlamentet mot rådet (REG 1997, s. I-3213), punkterna 21-23.

(34) - Dom i målet Distillers Company mot kommissionen (se ovan fotnot 12), generaladvokaten Warners förslag till avgörande, s. 2279 och 2290.

(35) - Ibidem, punkterna 25-29.

(36) - Se ovan fotnot 13, punkt 47.

(37) - Dom av den 23 februari 1988 i mål 68/86, Förenade kungariket mot rådet (ovan fotnot 27), punkt 38.

(38) - Dom av den 22 september 1988 i de förenade målen 358/85 och 51/86 (REG 1988, s. 4821; svensk specialutgåva, volym 9, s. 607), punkt 17.

(39) - Dom av den 7 maj 1991 i mål C-69/89 (REG 1991, s. I-2069; svensk specialutgåva, volym 11, s. 149), punkterna 49 och 50.

(40) - Ibidem, punkterna 13-15, s. 2118 och 2119.

(41) - Så är fortfarande fallet. Se artikel 2.6 i rådets beslut 1999/385/EG, EKSG, Euratom av den 31 maj 1999 om antagande av rådets arbetsordning (EGT L 147, 1999, s. 13).

(42) - Domen i målet Nakajima mot rådet (ovan fotnot 39), förhandlingsrapporten, punkt 96, s. 2095.

(43) - Dom av den 23 februari 1988 i mål 68/86, Förenade kungariket mot rådet (ovan fotnot 27) och dom i målet Byggnadsprodukter (ovan fotnot 24).

(44) - Det framgår även klart av dom av den 30 april 1996 i mål C-58/94, Nederländerna mot rådet (REG 1996, s. I-2169) att en institutions arbetsordning kan ge rättigheter åt enskilda.

(45) - Se ovan fotnot 10.

(46) - Kommissionen anför också i sitt svar i mål C-286/95 P att den åberopade sin ändrade praxis vid förstainstansrätten i förevarande mål. Jag kan inte förstå hur en ändring av praxis 1992 kan ha gagnat kommissionen med avseende på ett beslut som antogs i december 1990.

(47) - Se ovan fotnot 11.

(48) - Ibidem, punkt 76 i förslaget till avgörande.

(49) - Bortsett från punkt 63 i beslut 91/299/EEG, som saknades. Se dom i mål T-32/91, Solvay mot kommissionen (ovan fotnot 6), punkterna 46-48.

(50) - Dom i mål T-31/91, punkt 38, dom i mål T-32/91, punkt 49, och dom i mål T-37/91, punkt 88, (se ovan fotnot 6).

(51) - Se ovan fotnot 4, punkt 77.

(52) - Se även artikel 5 i de omtvistade besluten, i den i EGT publicerade lydelsen, i vilka det anges att beslutet "skall vara verkställbart enligt artikel 192 i EEG-fördraget".

(53) - Se ovan fotnot 28.

(54) - Se ovan fotnot 4, punkt 75.

(55) - Se artikel 16 i kommissionens gällande arbetsordning (ovan fotnot 7).

(56) - Se punkt 24 i detta förslag till avgörande.

(57) - Domar av den 10 mars 1992 i mål T-9/89, Hüls mot kommissionen (REG 1992, s. II-499), i mål T-10/89, Hoechst mot kommissionen (REG 1992, s. II-629), i mål T-11/89, Shell mot kommissionen (REG 1992, s. II-757), i mål T-12/89, Solvay mot kommissionen (REG 1992, s. II-907), i mål T-13/89, ICI mot kommissionen (REG 1992, s. II-1021), i mål T-14/89, Montedipe mot kommissionen (REG 1992, s. II-1155), och i mål T-15/89, Chemie Linz mot kommissionen (REG 1992, s. II-1275). Domstolens domar i dessa överklaganden, och i ett antal andra liknande mål där frågan om bestyrkandet inte hade åberopats i första instans, avkunnades den 8 juli 1999. Frågan huruvida förstainstansrätten var förpliktad att godta grunden om bestyrkande togs inte upp i samma ordalag i varje mål. För enkelhetens skull hänvisar jag bara till mål C-199/92 P, Hüls mot kommissionen (REG 1999, s. I-0000), nedan kallat Hüls, som till fullo omfattar de relevanta punkterna.

(58) - Se ovan fotnot 4.

(59) - Se vidare punkt 73 nedan.

(60) - Beslut av den 4 oktober 1999 i mål C-349/99 P (REG 1999, s. I-0000).

(61) - Dom av den 23 februari 1961 i mål 30/59 (REG 1961, s. 3; svensk specialutgåva, volym 1, s. 69).

(62) - Dom av den 19 november 1998 i mål C-252/96 P (REG 1998, s. I-7421), punkt 30.

(63) - Se ovan fotnot 29.

(64) - Se ovan fotnot 19.

(65) - Se ovan fotnot 20.

(66) - Se ovan fotnot 26.

(67) - Dom av den 30 september 1982 i mål 108/81 (REG 1982, s. 3107).

(68) - Se ovan fotnot 19.

(69) - Se ovan fotnot 20.

(70) - Se ovan fotnot 29, s. 114 och 115.

(71) - Se ovan fotnot 67, punkt 28.

(72) - Se ovan fotnot 19.

(73) - Se ovan fotnot 20.

(74) - Se förslag till avgörande av generaladvokaten Cosmas i målet Hüls mot kommissionen (ovan fotnot 57), punkt 54.

(75) - Se domen i målet Hüls mot kommissionen (ovan fotnot 57).

(76) - Domen i målet Hüls mot kommissionen (ovan fotnot 57), punkterna 123, 125 och 128.

(77) - Förstainstansrättens rättegångsregler (ovan fotnot 8), artiklarna 43-49.

(78) - Ibidem, artikel 113.

(79) - Dom av den 16 juni 1971 i mål 77/70, Prelle mot kommissionen (REG 1971, s. 561), punkt 7, och av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Union Royale Belge des Sociétes de Football Association m.fl. mot Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 53.

(80) - Domen i målet Hüls mot kommissionen (ovan fotnot 57), punkt 128.

(81) - Se ovan fotnot 4.

(82) - Dom i målet Hüls mot kommissionen (ovan fotnot 57), punkt 131.

(83) - Ibidem, punkt 130, min kursivering.

(84) - Ibidem, punkt 132.

(85) - Dom i mål T-31/91, punkt 32, dom i mål T-32/91, punkt 38, och dom i mål T-37/91, punkt 83 (ovan fotnot 6).

(86) - Dom i målet Hüls mot kommissionen (ovan fotnot 57), punkt 64, med hänvisning till dom av den 2 mars 1994 i målet C-53/92 P, Hilti mot kommissionen (REG 1994, s. I-667), punkterna 10 och 42.

(87) - Se till exempel domar av den 24 oktober 1991 i mål T-1/89, Rhône-Poulenc mot kommissionen (REG 1991, s. II-867), i mål T-2/89, Petrofina mot kommissionen (REG 1991, s. II-1087), och i mål T-3/89, Atochem mot kommissionen (REG 1991, s. II-1177).