Parter

Domskäl

Domslut



Parter

I mål T-214/06,

Imperial Chemical Industries Ltd , tidigare Imperial Chemical Industries plc, London (Förenade kungariket), inledningsvis företrätt av D. Anderson, QC, advokaterna H. Rosenblatt och B. Lebrun samt W. Turner, S. Berwick och T. Soames, solicitors, därefter av advokaterna R. Wesseling och C. Swaak, samt slutligen av advokaterna R. Wesseling, C. Swaak och F. ten Have,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen , inledningsvis företrädd av V. Bottka, I. Chatzigiannis och F. Amato, därefter av V. Bottka, I. Chatzigiannis och F. Arbault, och slutligen genom V. Bottka och J. Bourke, samtliga i egenskap av ombud,

svarande,

angående talan om ogiltigförklaring av artikel 2 c i kommissionens beslut K(2006) 2098 slutligt av den 31 maj 2006 om ett förfarande med tillämpning av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.645 – Metakrylat), eller, i andra hand, nedsättning av det bötesbelopp som ålagts med stöd av denna bestämmelse,

meddelar

TRIBUNALEN (tredje avdelningen),

sammansatt av ordföranden O. Czúcz samt domarna I. Labucka (referent) och D. Gratsias,

justitiesekreterare: handläggaren N. Rosner,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 8 november 2011,

följande

Dom

Domskäl

Bakgrund till målet

1. I kommissionens beslut K(2006) 2098 slutligt av den 31 maj 2006 om ett förfarande med tillämpning av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.645 – Metakrylat) (nedan kallat det angripna beslutet) konstaterade Europeiska gemenskapernas kommission bland annat att ett antal företag hade åsidosatt artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) genom att – under ett flertal perioder mellan den 23 januari 1997 och den 12 september 2002 – delta i en rad konkurrensbegränsande avtal och samordnade förfaranden inom metakrylatsektorn, vilka omfattade hela EES (artikel 1 i det angripna beslutet).

2. Enligt det angripna beslutet rörde det sig om en enda, fortlöpande överträdelse som avsåg följande tre produkter av polymetylmetakrylat (nedan kallat PMMA): formmassor, massiva plattor och sanitetsgods. Det framgår av det angripna beslutet att dessa tre PMMA-produkter visserligen är fysiskt och kemiskt olika och har olika användningsområden, men att de ändå kan betraktas som en homogen produktgrupp, eftersom samma råvara används, nämligen metylmetakrylat (nedan kallat MMA) (skälen 4–8 i det angripna beslutet).

3. Enligt det angripna beslutet bestod överträdelsen i att deltagarna diskuterade priser och kom överens om, genomförde och övervakade prisavtal, antingen i form av prishöjningar eller, åtminstone, genom en stabilisering av befintliga priser. De diskuterade om extra kostnader för tjänster skulle föras över på kunderna. De utbytte kommersiellt viktig och konfidentiell marknads- eller företagsrelevant information. De deltog i regelbundet återkommande möten och hade andra kontakter för att underlätta överträdelsen (artikel 1 och skälen 1–3 i det angripna beslutet).

4. Det angripna beslutet var riktat till Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG och Para-Chemie GmbH (nedan tillsammans kallade Degussa-bolagen), till Total SA, Elf Aquitaine SA, Arkema SA (tidigare Atofina SA), Altuglas International SA och Altumax Europe SAS (nedan tillsammans kallade Atofina-bolagen), till Lucite International Ltd och Lucite International UK Ltd (nedan tillsammans kallade Lucite-bolagen), till Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics NV och Quinn Plastics GmbH (nedan tillsammans kallade Barlo-bolagen) samt till sökanden Imperial Chemical Industries Ltd (tidigare Imperial Chemical Industries plc).

5. Sökanden är moderbolag i koncernen Imperial Chemical Industries och tillverkar specialkemikalier. Tillverkningen och försäljningen av de produkter som det angripna beslutet avser anförtroddes inom koncernen från och med år 1990 till ICI Acrylics, som utgör en särskild kommersiell enhet men inte är ett bolag. ICI Acrylics verksamhet och aktier avyttrades genom avtal som ingicks den 3 oktober 1999 till Ineos Acrylics UK Parent Co.2 Ltd och Ineos Acrylics UK Trader Ltd, vilka senare blev Lucite International Holdings Ltd respektive Lucite International UK Ltd.

6. Den utredning som ledde fram till det angripna beslutet föranleddes av att Degussa-bolagen den 20 december 2002 ingav en ansökan om immunitet med stöd av kommissionens meddelande av den 19 februari 2002 om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete).

7. Kommissionen genomförde den 25 och 26 mars 2003 inspektioner i Atofina-, Barlo-, Degussa- och Lucite-bolagens lokaler.

8. Atofina-bolagen och Lucite-bolagen ingav den 3 april respektive den 11 juli 2003 var sin ansökan om immunitet mot böter eller nedsättning av böter med stöd av meddelandet om samarbete (skäl 66 i det angripna beslutet).

9. Kommissionen besvarade genom skrivelse av den 8 maj 2003 Lucite-bolagens fråga avseende huruvida dessa borde kontakta sökanden och bereda den tillgång till uppgifter om sina anställda samt sina handlingar för att denna skulle kunna förbereda sitt försvar.

10. Den 29 juli 2004 sände kommissionen en begäran om upplysningar till flera företag, däribland sökanden, med stöd av artikel 18 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, s. 1). Detta var den första åtgärd för bevisupptagning som riktades mot sökanden inom ramen för utredningen.

11. Den 18 oktober 2004 ingav sökanden en ansökan om nedsättning av bötesbeloppet med stöd av meddelandet om samarbete. Kommissionen informerade sökanden den 11 augusti 2005 om att dess ansökan avslagits.

12. Den 17 augusti 2005 antog kommissionen ett meddelande om invändningar beträffande en enda, fortlöpande överträdelse som avsåg MMA, formmassor av PMMA, massiva plattor av PMMA och sanitetsgods av PMMA. Kommissionen skickade meddelandet till bland annat sökandena och Lucite-bolagen. Eftersom kommissionen ansåg att avyttringen av ICI Acrylics till Ineos (nu Lucite-bolagen) hade ägt rum den 1 oktober 1999 fastställde den datumet den 30 september 1999 som den tidpunkt då den överträdelse som sökanden ansågs ha deltagit i avslutades.

13. Sökanden besvarade den 4 november 2005 meddelandet om invändningar.

14. Ett hörande ägde rum den 15 och 16 december 2005.

15. Som svar på kommissionens begäran tillhandahöll Lucite-bolagen genom en skrivelse av den 10 februari 2006 klargöranden avseende tidpunkten för förvärvet av ICI Acrylics.

16. Kommissionen vidarebefordrade den 13 februari 2006 ovannämnda skrivelse till sökanden för att denne skulle kunna yttra sig.

17. Sökanden inkom med sitt yttrande den 17 februari 2006.

18. Den 31 maj 2006 antog kommissionen det angripna beslutet. I detta frånföll kommissionen vissa av de invändningar som framförts i meddelandet om invändningar, däribland de invändningar som hade framställts mot samtliga de företag som meddelandet om invändningar var riktat till vad gäller den del av överträdelsen som avsåg MMA (skäl 93 i det angripna beslutet).

19. I artikel 1 i i det angripna beslutet fastställde kommissionen att sökanden hade deltagit i den överträdelse som beskrivs ovan i punkterna 2 och 3 under perioden den 23 januari 1997 till den 1 november 1999.

20. Kommissionen bedömde att sökanden utgjorde en juridisk person som den kommersiella enhet som begått den ifrågavarande överträdelsen, nämligen ICI Acrylics, under den relevanta perioden varit en del av. Kommissionen fann följaktligen att sökanden vid tillämpningen av artikel 81 EG skulle anses utgöra ett företag som hade deltagit i den otillåtna samverkan i fråga, och att sökanden därmed skulle innefattas bland mottagarna av de angripna beslutet (skälen 288–290 i det angripna beslutet).

21. Vad beträffar den tidpunkt som ska anses vara slutet på överträdelseperioden för sökandens del, har kommissionen framfört att den mot bakgrund av Lucite-bolagens svar på meddelandet om invändningar hade fastställt den 2 november 1999, vilket var det datum då överföringen av ICI Acrylics tillgångar hade ägt rum, som relevant tidpunkt med tanke på ansvarsfördelningen mellan sökanden och Lucite-bolagen (skäl 291 i det angripna beslutet). Kommissionen fastställde därför den 1 november 1999 som den tidpunkt som ska anses vara slutet på överträdelseperioden för sökandens del, men angav att denna ändring i förhållande till meddelandet om invändningar inte påverkade bötesbeloppet (skäl 292 i det angripna beslutet).

22. Enligt artikel 2 c i det angripna beslutet påförs sökanden böter på 91 406 250 euro.

23. När det gäller beräkningen av bötesbeloppet undersökte kommissionen hur allvarlig överträdelsen var och konstaterade först och främst att det, med hänsyn till överträdelsens beskaffenhet och det faktum att den omfattade hela EES, rörde sig om en mycket allvarlig överträdelse i den mening som avses i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna) (skälen 319–331 i det angripna beslutet).

24. Vidare fann kommissionen att det inom kategorin mycket allvarliga överträdelser var möjligt att variera behandlingen av företagen för att ta hänsyn till deras faktiska ekonomiska kapacitet att i betydande utsträckning skada konkurrensen. Härvid konstaterade kommissionen att de berörda företagen ”kunde delas in i [tre] underkategorier beroende på deras relativa betydelse för omsättningen härrörande från försäljningen av PMMA-produkter, för vilka de deltog i kartellen”, med omsättningen för dessa produkter inom EES år 2000 som referenspunkt. Kommissionen fann att sökanden och Lucite-bolagen, mot bakgrund av de sistnämnda bolagens omsättning avseende de tre ifrågavarande PMMA-produkterna år 2000 (105,98 miljoner euro), skulle placeras i den andra kategorin och fastställde utgångsbeloppen för deras böter till 32,5 miljoner euro (skälen 332–336 i det angripna beslutet).

25. Kommissionen anförde även att inom kategorin mycket allvarliga överträdelser, ska skalan av tillämpliga böter göra det möjligt att ålägga böter på en nivå som säkerställer att de med hänsyn till varje företags storlek och ekonomiska styrka har tillräcklig avskräckande verkan. Med beaktande av sökandens totala omsättning år 2005 (8,49 miljarder euro) tillämpade kommissionen en multiplikationsfaktor på 1,5 på utgångsbeloppet för deras böter, vilket gav summan 48,75 miljoner euro.

26. Därefter undersökte kommissionen överträdelsens varaktighet. Den konstaterade att eftersom sökanden hade deltagit i överträdelsen under två år och nio månader skulle utgångsbeloppet räknas upp med 25 procent. Grundbeloppet för sökandenas böter fastställdes sålunda till 60 937 500 euro (skälen 351–354 i det angripna beslutet).

27. Kommissionen undersökte för det tredje huruvida det eventuellt förelåg några försvårande eller förmildrande omständigheter. Kommissionen konstaterade vad avser sökanden att bolaget, med hänsyn till att det hade förekommit två tidigare beslut som var riktade till det, hade återfallit genom att göra sig skyldig till en överträdelse av samma typ och beslutade att höja böternas grundbelopp med 50 procent (skälen 355–369 i det angripna beslutet). Kommissionen godtog heller inte de förmildrande omständigheter som sökanden åberopat. Bötesbeloppet för sökanden fastställdes följaktligen till 91 406 250 euro, vilket belopp inte översteg den gräns på 10 procent av sökandens omsättning som fastställs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 (skälen 372–398 i det angripna beslutet).

28. Kommissionen tillämpade slutligen meddelandet om samarbete och erinrade om att sökandens ansökan med stöd av detta hade avslagits. Vad avser de andra företag som ingett ansökningar med stöd av meddelandet tillerkände kommissionen Degussa-bolagen total immunitet i fråga om böter samt beviljade Atofina- och Lucite-bolagen nedsättningar av deras bötesbelopp.

29. Med beaktande av att sökandens ansökan avslagits fastställdes det slutliga bötesbeloppet för sökanden till 91 406 250 euro.

Förfarandet och parternas yrkanden

30. Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 17 augusti 2006.

31. Det skriftliga förfarandet avslutades den 11 april 2007.

32. På grundval av referentens rapport beslutade tribunalen (tredje avdelningen) den 15 september 2011 att inleda det muntliga förfarandet och anmodade, som en åtgärd för processledning, parterna att besvara vissa frågor. Parterna efterkom denna anmodan inom den fastställda fristen.

33. Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 8 november 2011. Sökanden försåg under förhandlingen kommissionen och tribunalen med vissa handlingar för att underbygga sin talan. Kommissionen invände mot att en av dessa handlingar ingavs och tribunalen beslutade att den inte skulle intas i akten. De övriga handlingarna intogs i akten, eftersom kommissionen inte hade framfört någon invändning mot dem.

34. Tribunalen beredde kommissionen tillfälle att under förhandlingen inge två handlingar som den åberopat under sitt anförande. Kommissionen efterkom denna anmodan inom den fastställda fristen och tribunalen beredde sökanden tillfälle att yttra sig avseende dessa handlingar. Sökanden yttrade sig inom angiven frist.

35. Det muntliga förfarandet avslutades den 15 december 2011.

36. Sökanden har yrkat att tribunalen ska

– ogiltigförklara artikel 2 c i det angripna beslutet, och

– i andra hand, ändra artikel 2 c i det angripna beslutet på så sätt att sökandens bötesbelopp nedsätts, samt

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

37. Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan, och

– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

38. Till stöd för sin talan har sökanden åberopat fem grunder. Den första grunden avser att bevisningen för överträdelsen vad beträffar PMMA-formmassor är otillräcklig. Den andra grunden avser bristfällig motivering vad beträffar böternas ”grundbelopp”. Den tredje grunden avser att kommissionen har åsidosatt sin skyldighet att dela upp grundbeloppet mellan sökanden och Lucite-bolagen. Den fjärde grunden avser att höjningen av böternas utgångsbelopp för avskräckande verkan var oskälig. Den femte grunden avser att beslutet att inte medge nedsättning av bötesbeloppet på grund av samarbete med kommissionen var oberättigat. Sökanden har vidare under förhandlingen åberopat en sjätte grund, nämligen förfarandets orimliga tidsutdräkt.

Den första grunden, avseende otillräcklig bevisning för sökandens deltagande i överträdelsen vad beträffar PMMA-formmassor

39. Genom den första grunden har sökanden gjort gällande att dess deltagande i överträdelsen vad beträffar en av de produkter som avses i det angripna beslutet, nämligen PMMA-formmassor, inte har styrkts.

40. Såsom klart framgår av de grunder som anges i den ansökan varigenom talan väckts (se punkt 36 ovan) och som sökanden även bekräftat som svar på en skriftlig fråga från tribunalen, yrkar den inte, oavsett formuleringen av de argument som framförts till stöd av denna grund, ogiltigförklaring av artikel 1 i det angripna beslutet i den mån sökanden därigenom hålls som ansvarig för överträdelsen. Förevarande grund åberopas i stället som stöd för sökandens yrkande om att beviljas nedsättning av det bötesbelopp som fastställs i artikel 2 i det angripna beslutet. Sökanden anser nämligen att den omständigheten att ett företag inte har deltagit i samtliga av de handlingar som överträdelsen består av ska beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar och vid beräkningen av bötesbeloppet. Enligt sökandens uppfattning bör böterna således sättas ned i proportion till den del som PMMA-formmassor representerar av det totala värdet eller den totala kvantiteten av de tre ifrågavarande produkterna (enligt sökanden 44 respektive 36 procent).

41. Tribunalen erinrar först och främst om att det framgår av artikel 1 i det angripna beslutet att sökanden hålls ansvarig för sitt deltagande ”i en rad avtal och samordnade förfaranden inom metakrylatsektorn”. Enligt denna bestämmelse jämförd med skälen i beslutet, i synnerhet skälen 2 och 222–225 (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 17 september 2007 i mål T-201/04, Microsoft mot kommissionen, REG 2007, s. II-3601, punkt 1258 och där angiven rättspraxis), har sökanden under den relevanta perioden begått en enda och fortlöpande överträdelse vad beträffar formmassor, massiva plattor och sanitetsgods av PMMA.

42. Det är i förhållande till en sådan överträdelses allvar som det bötesbelopp sökanden är skyldig att betala har fastställts. Det framgår särskilt av skäl 333 i det angripna beslutet att kommissionen vid beräkningen av utgångsbeloppet för sökandens böter har beaktat dess omsättning för försäljning av de PMMA-produkter avseende vilka sökanden hade deltagit i kartellen, och således, enligt kommissionen, samtliga de tre ovannämnda produkterna.

43. Om talan kan vinna bifall såvitt avser denna grund kan detta, även om sökanden inte har yrkat ogiltigförklaring av artikel 1 i det angripna beslutet (se punkt 40 ovan), medföra nedsättning av sökandens böter, närmare bestämt utgångsbeloppet för dem. Såsom sökanden har gjort gällande ska den omständigheten att ett företag inte har deltagit i alla de delar som en kartell består av beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är och i förekommande fall vid fastställandet av bötesbeloppet (domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I-4125, punkt 90, och av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I-123, punkt 86). Enligt rättspraxis ska denna bedömning göras vid fastställandet av böternas särskilda utgångsbelopp (tribunalens dom av den 19 maj 2010 i mål T-18/05, IMI m.fl. mot kommissionen, REU 2010, s. II-1769, punkt 164).

44. Sökanden har till stöd för sin ansökan i huvudsak gjort gällande att när det gäller PMMA-formmassor – och vad gäller den period sökanden ägde ICI Acrylics – grundade sig kommissionen uteslutande på ostyrkta uppgifter från ett företag som ingett en ansökan om immunitet eller nedsättning av bötesbeloppet och på den omständigheten att möten hade ägt rum. Enligt sökanden når inte dessa uppgifter upp till de ”beviskrav” som erfordras enligt rättspraxis.

45. Sökanden anser att endast den bevisning som avser ett möte hållet den 26 oktober 1999 och som anges i skäl 124 i det angripna beslutet eventuellt skulle kunna leva upp till detta beviskrav, eftersom kommissionen stöder sig på två företag som har gjort ansökningar med stöd av meddelandet om samarbete och även har åberopat en handling som var samtida med detta möte. Sökanden har emellertid anfört att detta möte inte kan göras gällande för dess del, eftersom det skulle medföra att dess rätt till försvar åsidosattes. I meddelandet om invändningar, där den 30 september 1999 angavs som tidpunkt för överträdelsens slut vad avsåg sökanden (se skäl 291 i det angripna beslutet), uppgavs nämligen att kommissionen hade åberopat detta möte gentemot en annan av deltagarna i överträdelsen, nämligen Lucite-bolagen. Sökanden har följaktligen inte beretts tillfälle att ändamålsenligt försvara sig vad avser invändningarna och bevisningen avseende detta möte.

46. Det kan understrykas att ovannämnda argument avseende ett åsidosättande av sökandens rätt till försvar endast har åberopats för att bestrida att sökanden hålls ansvarig vad avser mötet den 26 oktober 1999 samt för att bestrida den bevisning som rör detta, inom ramen för bedömningen av överträdelsens allvar för sökandens del. Sökanden yrkar inte, på grund av ett påstått åsidosättande av dess rätt till försvar, ogiltigförklaring av det angripna beslutet i den mån det i detta för sökandens del fastställs en längre varaktighet för överträdelsen än den varaktighet som konstaterades i meddelandet om invändningar.

47. Ett eventuellt åsidosättande av sökandens rätt till försvar kan således inte påverka avgörandet av förevarande mål om det skulle visa sig att den bevisning som kommissionen åberopat, oavsett mötet den 26 oktober 1999, är tillräcklig för att fastställa att sökanden deltog i den del av överträdelsen som avser PMMA-formmassor.

48. Under dessa omständigheter samt med hänsyn till processekonomiska överväganden ska prövningen av förevarande grund göras utan att det ovannämnda mötet beaktas.

49. Enligt det angripna beslutet bestod den ifrågavarande enda och fortlöpande överträdelsen av ”en serie handlingar som kunde kategoriseras som avtal eller samordnade förfaranden, vilka avsåg de tre ifrågavarande produkterna, och som påvisade att det förekom ett visst beteende vars syfte var att begränsa konkurrensen” (skäl 222 i det angripna beslutet). Med beaktande av de gemensamma egenskaperna hos de konkurrensbegränsande avtalen avseende de tre produkterna, vilka räknades upp i skäl 223 i det angripna beslutet, ansåg kommissionen att ”även om [dessa tre produkter] förevisade olika egenskaper och kunde anses tillhöra skilda marknader [förelåg] en tillräcklig anknytning för att kommissionens skulle kunna dra slutsatsen att tillverkarna [av dessa produkter] anslutit sig till ett gemensamt projekt för att fastställa sin handlingslinje på marknaden och ramarna för sitt respektive beteende i handeln”. Enligt kommissionen bestod överträdelsen ”av en samling beteenden med gemensamt syfte och en enda ekonomisk målsättning, nämligen att förhindra normal prisutveckling för de tre PMMA-produkter inom EES” (skäl 224 i det angripna beslutet).

50. Bland de ”gemensamma egenskaperna” som avses i skäl 223 i det angripna beslutet har kommissionen bland annat framhållit

– ”en beständig kärna bestående av samma företag [nämligen] Atofina-bolagen, ICI (därefter Lucite-bolagen) och Degussa-bolagen”,

– den omständigheten att dessa tre ledande europeiska tillverkare var ”fullkomligt integrerade” och ”mycket uppmärksamma på effekterna av de konkurrensbegränsande avtal som ingåtts för var och en av dessa produkter [på så sätt] att en kartell vad avser en av dessa produkter automatiskt påverkar kostnadsstrukturen eller prisutvecklingen för övriga produkter”,

– den omständigheten att ”mötena och kontakterna ibland tillägnades minst två av de tre PMMA-produkterna” och denna anknytning framgick av ”flertalet möten avseende såväl formmassor som massiva plattor av PMMA”,

– den omständigheten att ”ett visst antal företrädare från de företag som var involverade i de konkurrensbegränsande avtalen var ansvariga för flera av de produkter som omfattades av utredningen och sålunda hade kännedom eller fick anses ha kännedom om förekomsten av [sådana avtal] avseende flera av produkterna”. Kommissionen har i detta sammanhang bland annat omnämnt ”[D.], vice verkställande direktör i Global Monomers och EAME vid ICI Acrylics, som också [hade] deltagit i möten gällande [formmassor och massiva plattor av PMMA]”, varav flera hade ägt rum under överträdelseperioden för sökandens del, och

– den omständigheten att samma mekanismer i kartellen tillämpades på samtliga av de tre produkterna.

51. Vad särskilt beträffar den samverkan som avsåg PMMA-formmassor under den relevanta perioden är det mellan parterna ostridigt att kommissionens konstateranden, bortsett från mötet den 26 oktober 1999 (se ovan punkt 48), bygger på 14 möten som ägde rum mellan den 23 januari 1997 och sommaren år 1999 (se skälen 110–123 i det angripna beslutet). Det är vidare ostridigt att sökandens närvaro har gjorts gällande endast vad avser tio av dessa möten och någon närvaro har således inte åberopats när det gäller de fyra möten som avses i skälen 112, 114, 117 och 121 i det angripna beslutet.

52. Det ska mot denna bakgrund prövas huruvida den bevisning som åberopats av kommissionen var tillräcklig för att det kan anses visat att sökanden har deltagit i denna del av överträdelsen.

53. Det ankommer i detta avseende på kommissionen att framlägga den bevisning som krävs för att visa att sådana faktiska omständigheter som utgör en överträdelse av artikel 81.1 EG har förelegat (domstolens dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen, REG 1998, s. I-8417, punkt 58). Härvid ska kommissionen förebringa exakt och samstämmig bevisning för att styrka att överträdelsen har ägt rum (se förstainstansrättens dom av den 6 juli 2000 i mål T-62/98, Volkswagen mot kommissionen, REG 2000, s. II-2707, punkt 43 och där angiven rättspraxis, och av den 8 juli 2008 i mål T-54/03, Lafarge mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 55).

54. Det följer vidare av fast rättspraxis att varje del av den bevisning som kommissionen företett inte nödvändigtvis måste motsvara dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av alla de indicier som institutionen åberopat motsvarar detta krav (se förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T-67/00, T-68/00, T-71/00 och T-78/00, JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II-2501, punkt 180 och där angiven rättspraxis).

55. De indicier som kommissionen åberopat i beslutet för att styrka att ett företag åsidosatt artikel 81.1 EG ska inte bedömas isolerade, utan beaktas sammantagna (se förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål T-53/03, BPB mot kommissionen, REG 2008, s. II-1333, punkt 185 och där angiven rättspraxis).

56. Hänsyn ska dessutom tas till att konkurrensbegränsande verksamhet äger rum i hemlighet, vilket innebär att man som regel måste sluta sig till förekomsten av ett samordnat förfarande eller en konkurrensbegränsande samverkan på grundval av flera olika företeelser och indicier vilka tillsammans, i brist på en annan rimlig förklaring, visar att konkurrensbestämmelserna har åsidosatts (domen i de ovan i punkt 43 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkterna 55–57).

57. Enligt rättspraxis behöver kommissionen endast visa att det berörda företaget har deltagit i möten under vilka konkurrensbegränsande avtal slutits utan att öppet motsätta sig detta, för att styrka att nämnda företag har deltagit i den konkurrensbegränsande samverkan. När deltagandet vid sådana möten väl har visats, åligger det detta företag att anföra omständigheter som visar att bolaget deltog i nämnda möten utan någon som helst konkurrensfientlig inställning genom att visa att bolaget förklarat för sina konkurrenter att det deltog i mötena med en annan inställning än den dessa hade (domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-199/92 P, Hüls mot kommissionen, REG 1999, s. I-4287, punkt 155, och domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 96, samt domen i de ovan i punkt 43 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 81).

58. Vad gäller sökandens argument avseende bevisvärdet hos de förklaringar som har lämnats inom ramen för de ansökningar som har gjorts med stöd av meddelandet om samarbete, erinrar tribunalen om att det enligt fast rättspraxis inte finns någon bestämmelse eller allmän princip i unionsrätten enligt vilken kommissionen inte mot ett visst företag får åberopa förklaringar som har lämnats av andra företag som är föremål för utredning (förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II-931, punkt 512). De förklaringar som har lämnats med anledning av meddelandet om samarbete kan således inte anses sakna bevisvärde endast av den anledningen (domen i det ovan i punkt 53 nämnda målet Lafarge mot kommissionen, punkterna 57 och 58).

59. En viss vaksamhet mot uppgifter som de huvudsakliga deltagarna i en lagstridig konkurrensbegränsande samverkan lämnat frivilligt kan vara på sin plats, då deltagarna skulle kunna tänkas vilja förminska betydelsen av sin egen del i överträdelsen och förstora betydelsen av de andras. Med beaktande av den inneboende logiken i det förfarande som föreskrivs i meddelandet om samarbete konstaterar tribunalen emellertid att en begäran om att få komma i åtnjutande av tillämpningen av detta meddelande, för att få till stånd en minskning av bötesbeloppet, nämligen inte med nödvändighet ger upphov till ett behov av att förvanska bevisningen avseende övriga deltagare i den påtalade konkurrensbegränsande samverkan. Att försöka vilseleda kommissionen kan nämligen leda till att företagets uppriktighet och samarbetsvilja kan komma att ifrågasättas, och det riskerar därmed att inte kunna dra full fördel av meddelandet om samarbete (förstainstansrättens dom av den 16 november 2006 i mål T-120/04, Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, REG 2006, s. II-4441, punkt 70, och domen i det ovan i punkt 53 nämnda målet Lafarge mot kommissionen, punkt 58).

60. Tribunalen anser i synnerhet att om någon medger att han eller hon gjort sig skyldig till en överträdelse och därmed tillstår omständigheter som ligger utanför vad som skulle gå att sluta sig till direkt utifrån de ifrågavarande handlingarna, utvisar detta förhållande a priori, om inte motsatsen framgår av särskilda omständigheter, att denne har beslutat sig för att säga sanningen. Uttalanden som går emot den som avgett dem ska sålunda i princip anses utgöra särskilt trovärdig bevisning (förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 54 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkterna 211 och 212, av den 26 april 2007 i de förenade målen T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-28/02, T-129/02, T-132/02 och T-136/02, Bolloré m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. II-947, punkt 166, samt det ovan i punkt 53 nämnda målet Lafarge mot kommissionen, punkt 59).

61. Enligt fast rättspraxis kan ett uttalande från ett företag som anklagas för att ha deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan, vars riktighet har bestritts av flera företag som också anklagas för att ha deltagit, likväl inte betraktas som ett tillräckligt bevis för att dessa andra företag har gjort sig skyldiga till en överträdelse om detta inte styrks genom annan bevisning (förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 54 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 219, av den 25 oktober 2005 i mål T-38/02, Groupe Danone mot kommissionen, REG 2005, s. II-4407, punkt 285, och domen i det ovan i punkt 53 nämnda målet Lafarge mot kommissionen, punkt 293).

62. För att fastställa vilket bevisvärde som ska tillskrivas de förklaringar som har lämnats av de företag som har ingett en ansökan med stöd av meddelandet om samarbete, beaktar tribunalen framför allt att det föreligger betydande samstämmiga uppgifter som styrker förklaringarnas riktighet (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 54 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 220, och domen i det ovan i punkt 59 nämnda målet Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, punkt 70) och att det saknas indikationer på att dessa företag skulle tendera att förminska betydelsen av sin egen del i överträdelsen och förstora betydelsen av de andra företagens del (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 53 nämnda målet Lafarge mot kommissionen, punkterna 62 och 295).

63. När det gäller frågan om hur långt domstolsprövningen sträcker sig i förevarande fall erinrar tribunalen om att när en talan om ogiltigförklaring av ett beslut som fattats med stöd av artikel 81.1 EG väckts vid tribunalen ska denna, enligt fast rättspraxis, generellt göra en fullständig prövning av huruvida förutsättningarna för tillämpning av artikel 81.1 EG är uppfyllda (se förstainstansrättens dom av den 26 oktober 2000 i mål T-41/96, Bayer mot kommissionen, REG 2000, s. II-3383, punkt 62 och där angiven rättspraxis).

64. Den omständigheten att domstolen anser att det föreligger tveksamhet ska dessutom gagna det företag till vilket beslutet om en överträdelse är riktat i enlighet med principen om oskuldspresumtion. Då det rör sig om en allmän princip i unionsrätten ska den tillämpas bland annat i förfaranden rörande åsidosättanden av konkurrensregler som gäller företag och som kan leda till ålägganden av böter eller viten (domen i det ovan i punkt 57 nämnda målet Hüls mot kommissionen, punkterna 149 och 150).

65. Det är inom ramen för dessa allmänna överväganden som prövningen av kommissionens bevisning i förevarande fall ska genomföras.

66. Vad beträffar de tio möten som avses ovan i punkt 51 bestrider sökanden varken att de ägt rum mellan konkurrenterna eller sin egen närvaro vid dessa. Sökanden hävdar inte heller att den offentligt tagit avstånd från mötenas innehåll. För att bevisa att sökanden kan hållas ansvarig för överträdelsen räcker det således att pröva huruvida kommissionen i tillräcklig utsträckning har förmått visa att dessa möten hade ett uppenbart konkurrensbegränsande syfte vad avser PMMA-formmassor (se ovan i punkt 57 angiven rättspraxis).

67. Beskrivningen av dessa möten bygger huvudsakligen på de uppgifter som har tillhandahållits av Degussa-bolagen, vilka är de bolag som har beviljats immunitet i fråga om böter. Enligt denna beskrivning hade mötena emellertid ett uppenbart konkurren sbegränsande syfte vad avser PMMA-formmassor (se skälen 110, 111, 113, 115, 116, 118–120 och 123), vilket inte har bestritts av sökanden.

68. Sökanden har däremot dels gjort gällande att dessa uppgifter inte i sig utgör tillräcklig bevisning för överträdelsen, dels att de inte vinner stöd av annat bevismaterial.

69. Det ska i detta avseende erinras om att uttalanden som har gjorts i samband med en ansökan om förmånlig behandling spelar en viktig roll, vilket framgår av den rättspraxis som avses i punkterna 58–60 ovan. Dessa uttalanden som gjorts i företagets namn har ett icke förringbart bevisvärde, eftersom de medför betydande rättsliga och ekonomiska risker (se även tribunalens dom av den 24 mars 2011 i mål T-385/06, Aalberts Industries m.fl. mot kommissionen, REU 2011, s. II-1223, punkt 47). Det följer dock också av den rättspraxis som avses ovan i punkterna 59 och 61 att försiktighet ska iakttas vid bedömningen av sådana förklaringar som ett företag som är föremål för utredning lämnar inom ramen för en ansökan med stöd av meddelandet om samarbete och att sådana förklaringar – för det fall de har bestritts – i allmänhet inte ska godtas utan stöd.

70. Degussa-bolagens uttalanden om förekomsten av konkurrensbegränsande samverkan vad avser PMMA-formmassor under den aktuella perioden vinner emellertid, i motsats till vad sökanden har gjort gällande, i tillräcklig utsträckning stöd av annan bevisning.

71. Det ska inledningsvis understrykas att Degussa-bolagen inte utgjorde den enda källan till information för kommissionen. Beskrivningen av mötet som ägde rum den 11 maj 1999 (skäl 122 i det angripna beslutet) bygger nämligen på uppgifter från Lucite-bolagen. Även om Degussa-bolagen inte omnämnde detta möte i sina egna klargöranden, eftersom de inte var närvarande vid detta, underbygger ändå Lucite-bolagens uppgifter Degussa-bolagens uttalanden om förekomsten av en kartell vad avser PMMA-formmassor under den relevanta perioden och sökandens roll i denna kartell.

72. För merparten av dessa möten har kommissionen vidare insamlat sådan bevisning (såsom protokoll och kostnadsräkningar) som styrker att mötena har ägt rum samt de berörda personernas deltagande vid dessa. Även om enbart den omständigheten att mötena mellan konkurrenterna har ägt rum inte är tillräcklig, såsom sökanden med fog har gjort gällande, för att styrka att deras syfte var konkurrensbegränsande, handlar det ändå om uppgifter som i viss mån underbygger Degussa-bolagens uttalanden.

73. Lucite-bolagen har dessutom i sin ansökan av den 11 juli 2003, ingiven med stöd av meddelandet om samarbete, lämnat uppgifter som allmänt sett bekräftar förekomsten av den kartell som avses i inspektionsbeslutet, inklusive vad beträffar PMMA-formmassor, och att sökanden var delaktig i denna.

74. Även om det förvisso rör sig om allmänt hållna uttalanden är de ändå samstämmiga med Degussa-bolagens uppgifter. Det ska vidare erinras om att de tillgångar som utgör föremål för överträdelsen, inklusive handlingar och personal, övergick från sökanden till Lucite-bolagen, vilket innebär att dessa sistnämndas uttalanden vad avser sökandens delaktighet i överträdelsen ska tillmätas särskild betydelse.

75. Vidare har Atofina-bolagen i sin ansökan enligt meddelandet om samarbete erkänt att de deltagit i en kartell åtminstone från och med den 23 januari 1997, vilken även avsåg PMMA-formmassor. De bolag som utgör Atofina-bolagen (Arkema, Altuglas och Altumax, å ena sidan, Total och Elf Aquitaine, å andra sidan) har inte heller bestritt att en sådan kartell förelåg i sin talan mot det angripna beslutet (målen T-206/06 och T-217/06).

76. I ett meddelande från Atofina-bolagen av den 10 juni 2003 uppges visserligen att det första mötet med konkurrensbegränsande syfte avseende PMMA-formmassor, där ICI Acrylics anges ha deltagit, var mötet den 26 oktober 1999. I detta meddelande påtalar emellertid Atofina-bolagen uttryckligen att det förekom kontakter med konkurrensbegränsande ändamål vad avser PMMA-formmassor redan under perioden från år 1998 till år 2001. Även detta uttalande överensstämmer således med de uppgifter som Degussa-bolagen har lämnat i detta avseende.

77. Enligt det angripna beslutet avsåg åtminstone sju av de tio mötena både formmassor och massiva plattor av PMMA (se skälen 110, 111, 115, 116 och 118–120 i det angripna beslutet) och sökanden har inte invänt mot att dessa möten skulle ha haft ett konkurrensbegränsande syfte vad avser den andra produkten. Även detta är en omständighet som stärker trovärdigheten av Degussa-bolagens uppgifter vad gäller beskrivningen av dessa konkurrensbegränsande möten.

78. Vid vissa av de möten som avses ovan i punkt 77, däribland mötet den 23 januari 1997, vilket är den tidpunkt som har fastställts som överträdelsens början, deltog dessutom D., som var högt uppsatt inom ICI Acrylics och vars ansvar omfattade både formmassor och massiva plattor av PMMA. Mot bakgrund av att sökanden varken bestrider att dessa möten hade ett konkurrensbegränsande syfte när det gäller denna andra produkt eller kommissionens bedömning att de berörda företagen var ”mycket uppmärksamma på effekterna av de konkurrensbegränsande avtal som ingåtts för var och en av dessa produkter” (se skäl 223 i det angripna beslutet och ovan i punkt 50 andra strecksatsen), utgör detta en omständighet som talar för att mötena även avsåg PMMA-formmassor.

79. Dessa omständigheter kan vid en samlad bedömning anses vara tillräckligt samstämmiga för att underbygga Degussa-bolagens uppgifter om förekomsten av en kartell som omfattade PMMA-formmassor under den relevanta perioden och avseende sökandens delaktighet i denna.

80. Sökandens argument avseende relevansen av Degussa-bolagens uttalanden påverkar inte denna bedömning.

81. Det går nämligen inte, i motsats till vad sökanden har gjort gällande, att bortse från Degussa-bolagens uttalanden endast av den anledningen att de framförts i en ansökan om immunitet från företagets styrelse (se bland annat ovan i punkterna 59 och 60). Även om kommissionen i det angripna beslutet faktiskt har tvingats utelämna vissa invändningar som byggde på Degussa-bolagens uttalanden (såsom samtliga invändningar avseende MMA, råvaran vid tillverkningen av PMMA) har dess invändningar på det stora hela visat sig grundade, vilket framgår av ovanstående överväganden. Beviset för detta är bland annat att tre andra företag, nämligen sökanden, Atofina-bolagen och Lucite-bolagen, har ingett sina ansökningar enligt meddelandet om samarbete avseende den kartell som Degussa-bolagen har avslöjat. Med undantag för sökanden inom ramen för denna grund, har inget av dessa företag genom sin talan mot det angripna beslutet bestridit överträdelsens existens (målen T-206/06, T-217/06 och T-216/06). Sökanden har själv implicit bekräftat relevansen av Degussa-bolagens ansökan om immunitet, eftersom den har erkänt sitt deltagande i kartellen vad avser produkterna massiva plattor och sanitetsgods av PMMA.

82. Degussa-bolagens uppgifter är således, i motsats till vad sökanden har angett, tillräckligt underbyggda. Sökandens resonemang enligt vilket den del av överträdelsen som avsåg formmassor inte kan beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar i syfte att fastställa bötesbeloppet, kan därför inte godtas.

83. Sökanden saknar vidare fog för sitt argument att kvalificeringen av överträdelsen som en enda och fortlöpande överträdelse gällande samtliga PMMA-produkter, inklusive formmassor (se ovan punkt 49) inte kan få konsekvenser för prövningen av förevarande grund.

84. Enligt rättspraxis kan artikel 81.1 EG åsidosättas inte bara genom en enstaka handling, utan även genom en serie handlingar eller ett fortlöpande beteende. Den omständigheten att en eller flera delar av denna serie handlingar eller av detta fortlöpande beteende även i sig, och för sig betraktat, kan utgöra ett åsidosättande av nämnda bestämmelse föranleder inte någon annan bedömning (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 81). När de olika handlingarna ingår i en helhetsstrategi, på grund av att de har ett identiskt syfte som innebär en snedvridning av konkurrensen inom den gemensamma marknaden, får kommissionen hålla företag ansvariga för dessa handlingar på grund av deras deltagande i överträdelsen som helhet betraktad (se domen i de ovan i punkt 43 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 258 och där angiven rättspraxis), även om det är visat att företaget i fråga endast har deltagit direkt i en eller vissa av de delar som överträdelsen bestod av (se förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i de förenade målen T-101/05 och T-111/05, BASF och UCB mot kommissionen, REG 2007, s. II-4949, punkt 161 och där angiven rättspraxis).

85. Enligt domstolens praxis måste kommissionen, för att styrka att ett företag har deltagit i ett sådant sammanhängande avtal, visa att företaget genom sitt eget beteende hade för avsikt att bidra till att uppnå de gemensamma syften som alla deltagarna eftersträvade och visa att det hade kännedom om de konkreta beteenden som planerades eller som genomfördes av andra företag i samma syften eller visa att företaget rimligen kunde förutse dem och att det var berett att acceptera den risk som detta innebar (domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 87, och i de ovan i punkt 43 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 83).

86. För att kommissionen under dessa omständigheter skulle kunna hålla sökanden ansvarig för denna enda överträdelse i dess helhet och följaktligen fastställa bötesbeloppet var det således tillräckligt att visa att sökanden hade kännedom eller fick anses ha kännedom om att den genom att delta i en kartell avseende massiva plattor och sanitetsgods av PMMA blev delaktig i en global kartell som omfattade de tre PMMA-produkterna (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-28/99, Sigma Tecnologie mot kommissionen, REG 2002, s. II-1845, punkt 45, och domen i de ovan i punkt 60 nämnda förenade målen Bolloré m.fl. mot kommissionen, punkt 209).

87. De ovan bedömda omständigheterna är emellertid med marginal tillräckliga för detta ändamål.

88. Förekomsten av konkurrensbegränsande kontakter gällande PMMA-formmassor under den relevanta perioden framgår bland annat av uttalanden från tre företag, nämligen Degussa-, Lucite- och Atofina-bolagen.

89. Sökanden bestrider för övrigt inte sitt ansvar för den överträdelse som under samma period begicks när det gäller massiva plattor och sanitetsgods av PMMA. Sökanden har inte heller bestritt förekomsten i sig av en enda överträdelse. Bortsett från vissa lösryckta argument i repliken har sökanden inte ens försökt ifrågasätta kommissionens motivering, som redovisats ovan i punkterna 49 och 50, för att fastställa förekomsten av en enda överträdelse.

90. Sökanden har således inte invänt mot kommissionens argument att dess företrädare som närvarade vid de konkurrensbegränsande mötena (vilka enligt sökanden enbart avsåg andra produkter) hade ansvar för flera produkter som var föremål för utredningen och sålunda ”hade kännedom eller fick anses ha kännedom” om förekomsten av sådana avtal avseende flera produkter. Sökanden har inte heller bestritt kommissionens uppgifter enligt vilka den tillhörde de tillverkare som var ”fullkomligt integrerade” och ”mycket uppmärksamma på effekterna av de konkurrensbegränsande avtal som ingåtts för var och en av dessa produkter” (se ovan punkt 50, andra och fjärde strecksatserna).

91. Även om det antas att de omständigheter som åberopats av kommissionen inte var tillräckliga för att styrka sökandens direkta inblandning i den del av överträdelsen som avsåg PMMA-formmassor, är de åtminstone väsentligen tillräckliga för att styrka att konkurrensbegränsande kontakter vad avser denna produkt förekommit under den relevanta perioden samt att denna enda överträdelse även omfattade produkten. Detta framgår bland annat av samstämmiga uppgifter från tre företag, nämligen Degussa-, Lucite- och Atofina-bolagen.

92. Dessa omständigheter är tillräckliga för att visa att sökanden åtminstone hade kännedom eller fick anses ha kännedom om att den, genom att delta i en kartell avseende massiva plattor och sanitetsgods av PMMA, blev delaktig i en global kartell som omfattade tre PMMA-produkter.

93. Sökandens ansvar för den enda överträdelsen i dess helhet kunde under dessa förhållanden beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar för att fastställa bötesbeloppet, vilket innebär att yrkandet om nedsättning av bötesbeloppet i detta hänseende ska avslås.

94. Mot bakgrund av samtliga ovanstående överväganden framgår slutligen att det påstådda åsidosättandet av sökandens rätt till försvar vad beträffar mötet den 26 oktober 1999 inte har någon praktisk betydelse för bedömningen av förevarande grund. Tribunalen finner därför att sökandens invändning i detta avseende är verkningslös och ska underkännas.

95. Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grunden, i den mån den åberopats till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av artikel 2 i det angripna beslutet och yrkandet om nedsättning av böterna på grundval av tribunalens utövande av dess obegränsade behörighet.

Den andra grunden, avseende bristfällig motivering av böternas grundbelopp i det angripna beslutet

96. Sökanden har anfört att kommissionen har underlåtit att förklara förfarandet för att beräkna böternas utgångsbelopp (32,5 miljoner euro), vilket fastställs i skäl 336 i det angripna beslutet, och därmed har förhindrat tribunalen och sökanden själv från att pröva det angripna beslutet såvitt avser den ”viktigaste parametern” för beräkningen av bötesbeloppet. Kommissionen angav nämligen endast skälen till att överträdelsen kvalificerades som mycket allvarlig och att företagen delades in i tre grupper i förhållande till deras respektive betydelse. Kommissionen har emellertid varken förklarat hur den kom fram till de belopp som hänfördes till varje kategori eller varför det belopp som fastställdes för sökandens del betydligt översteg den tröskel på 20 miljoner euro som enligt riktlinjerna ska tillämpas vad gäller mycket allvarliga överträdelser. Kommissionen har följaktligen åsidosatt sin motiveringsskyldighet enligt artikel 253 EG.

97. Enligt fast rättspraxis är det väsentliga formkrav som motiveringsskyldigheten utgör uppfyllt, vad gäller beräkningen av böter som påförs enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, när kommissionen i sitt beslut redovisar de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av överträdelsens allvar och varaktighet (se, analogt, domstolens domar av den 16 november 2000 i mål C-248/98 P, KNP BT mot kommissionen, REG 2000, s. I-9641, punkt 42, och i mål C-291/98 P, Sarrió mot kommissionen, REG 2000, s. I-9991, punkt 73, samt av den 15 oktober 2002 i de förenade målen C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P och C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. I-8375, punkt 463).

98. Sökanden har i förevarande fall själv medgett att kommissionen i det angripna beslutet angav dels skälen till att överträdelsen kvalificerades som mycket allvarlig, dels skälen till att den beslutade att dela upp de berörda företagen i tre kategorier och tillämpa olika utgångsbelopp på varje kategori.

99. En granskning av skälen 319–336 i det angripna beslutet visar även att kommissionen verkligen angav en tillräcklig motivering i detta avseende. Av det angripna beslutet framgår särskilt att utgångsbeloppet bland annat bygger på överträdelsens beskaffenhet, vilken bedömdes med hänsyn till dess huvudsakliga egenskaper såsom de återgetts i punkt 4.2 i det angripna beslutet (se skäl 320 i det angripna beslutet), den ifrågavarande marknadens geografiska storlek, det vill säga hela EES (se skäl 330 i det angripna beslutet), och genom att de berörda företagen behandlades olika med beaktande av deras reella ekonomiska kapacitet att i betydande utsträckning skada konkurrensen, bedömd mot bakgrund av omsättningen vid försäljningen av de PMMA-produkter som kartellen avsåg (se skälen 332–334 i det angripna beslutet). I detta sistnämnda sammanhang har kommissionen även omnämnt storleken på marknaden för PMMA-produkter i dess helhet under åren 2000 och 2002, uttryckt i volym och värde (se skäl 333 i det angripna beslutet). Sökanden saknar under dessa omständigheter grund för sin uppfattning att kommissionen inte angav på vilket sätt överträdelsens allvar för sökandens del motiverade tillämpningen av ett sådant utgångsbelopp.

100. Sökanden har gjort gällande att kommissionen underlät att särskilt motivera det belopp på 32,5 miljoner euro som tillämpades på företag vilka, liksom sökanden, befann sig i den andra kategorin. Enligt fast rättspraxis innebär emellertid inte motiveringsskyldigheten att kommissionen i sitt beslut måste redovisa de sifferuppgifter som använts för beräkningen av böterna (domarna i de ovan i punkt 97 nämnda målen Sarrió mot kommissionen, punkt 80, och Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 464). Kommissionen var således enligt artikel 253 EG inte skyldig att motivera varför just beloppet 32,5 miljoner euro valdes som böternas utgångsbelopp för sökandens del (se även, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 41 nämnda målet Microsoft mot kommissionen, punkt 1361).

101. Vad beträffar sökandens argument att den rättspraxis som anges ovan i punkt 100 inte är tillämplig i förevarande fall, med beaktande av utgångsbeloppets storlek, ska det erinras om att denna praxis även har tillämpats i ett mål där kommissionen hade fastställt ett mycket högre utgångsbelopp än det förevarande (domen i det ovan i punkt 41 nämnda målet Microsoft mot kommissionen, punkt 1361). Sökandens resonemang avseende att utgångsbeloppet för dess böter ”väsentligen” översteg den tröskel på 20 miljoner euro som ska tillämpas på mycket allvarliga överträdelser påverkar inte bedömningen ovan i punkt 100. Denna tröskel utgör endast det minimibelopp som enligt riktlinjerna ska tillämpas på sådana överträdelser, eftersom det där anges att ”möjliga belopp” är sådana ”över 20 miljoner [euro]”.

102. Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden, i den mån den åberopats till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av artikel 2 i det angripna beslutet. De omständigheter som åberopats inom ramen för denna grund kan inte heller motivera en nedsättning av böterna på grundval av tribunalens utövande av dess obegränsade behörighet.

Den tredje grunden, avseende kommissionens åsidosättande av sin skyldighet att dela upp grundbeloppet mellan sökanden och Lucite-bolagen

103. Sökanden har påpekat att den själv och därefter Lucite-bolagen deltog i överträdelsen i egenskap av på varandra följande innehavare av den enda samling tillgångar som utgjorde föremål för överträdelsen och att de därför endast har bidragit till en enda del av överträdelsens allvar. Enligt sökanden borde således det bötesbelopp som motsvarar denna enda del av överträdelsens allvar ha delats upp mellan sökanden och Lucite-bolagen för att undvika att ”den verkliga betydelsen av varje företags otillåtna beteende på konkurrensen”, vilket utgör en relevant faktor vid bedömningen av överträdelsens allvar enligt riktlinjerna, beaktas två gånger. Böterna har emellertid beräknats som om sökanden och Lucite-bolagen hade orsakat varsin distinkt och samtidig inverkan på konkurrensen. Denna beräkningsmetod har medfört böter för en enda överträdelse till ett betydligt högre belopp, endast på grund av den omständigheten att ett företag bytt ägare, och inte med anledning av någon ytterligare påverkan på konkurrensen eller något otillåtet handlande som sökanden gjort sig skyldig till. Kommissionen har således åsidosatt likabehandlingsprincipen och proportionalitetsprincipen.

104. Inledningsvis ska kommissionens resonemang enligt vilket denna grund inte kan tas upp till sakprövning underkännas. Denna grund har nämligen åberopats till stöd för de yrkanden som anges ovan i punkt 36 och om talan skulle vinna bifall såvitt avser denna grund skulle det medföra en nedsättning av de böter som påförts sökanden. Sökanden bestrider således, i motsats till vad kommissionen har gjort gällande, beloppet för sina egna böter och inte böter som påförts en tredje part.

105. Även om rubriken för denna grund hänvisar till böternas ”grundbelopp” framgår det klart av sökandens inlagor att den endast avser ”faktorn avseende överträdelsens allvar”, närmare bestämt böternas utgångsbelopp på 32,5 miljoner euro, vilket fastställts i skäl 336 i det angripna beslutet. Sökanden har för övrigt inom ramen för denna grund inte bestritt kommissionens bedömningar som återgetts ovan i punkterna 25 och 26.

106. Det ska mot denna bakgrund prövas huruvida kommissionen, såsom sökanden har gjort gällande, var skyldig att dela upp böternas utgångsbelopp mellan sökanden och Lucite-bolagen.

107. Enligt det angripna beslutet har sökanden och Lucite-bolagen deltagit i överträdelsen med samma tillgångar inom ICI Acrylics, den enhet som övergick från det första företaget till det andra den 2 november 1999, det vill säga ungefär mitt i överträdelseperioden. Detta datum utgjorde för övrigt tidpunkten för ”fördelningen” av ansvaret för överträdelsen mellan sökanden och Lucite-bolagen (se ovan punkt 21). Vid tillämpning av den differentierade behandlingen på dessa två företag beaktade kommissionen samma omsättning från Lucite-bolagen år 2000. Kommissionen har på grundval av detta fastställt utgångsbeloppen för deras böter till 32,5 miljoner euro vardera (se skälen 334 och 336 i det angripna beslutet).

108. Mot bakgrund av dessa omständigheter kan det rimligen antas att om ICI Acrylics inte hade bytt ägare hade tillämpningen av samma beräkningsmetod för bötesbeloppet föranlett kommissionen att fastställa ett enda utgångsbelopp på 32,5 miljoner euro för böterna och tillämpat detta på denna enda ägare. Sökanden förefaller således ha fog för sitt argument att överlåtelsen av ICI Acrylics i sig har påverkat totalbeloppet för de böter som genom det angripna beslutet påförs sökanden.

109. Sökandens uppfattning att kommissionen borde ha handlat annorlunda och delat upp utgångsbeloppet mellan de två berörda företagen kan ändå inte godtas.

110. Grunden för denna uppfattning är huvudsakligen att överträdelsens allvar ska bedömas i strikt relation till dess ”inverkan på konkurrensen” eller den ”skada” den förorsakat, och att sökanden samt Lucite-bolagen, i egenskap på varandra följande ägare av ICI Acrylics har bidragit till ”en enda del av överträdelsens allvar”. Sökanden har i detta hänseende åberopat riktlinjernas ordalydelse, enligt vilken bedömningen av överträdelsens allvar ska göras med beaktande av ”den faktiska påverkan på konkurrensen, av varje företags förfarande i samband med överträdelsen”.

111. Detta antagande är emellertid felaktigt.

112. Enligt fast rättspraxis är verkan av ett konkurrensbegränsande förfarande inte i sig ett avgörande kriterium vid beräkningen av ett lämpligt bötesbelopp (domstolens dom av den 2 oktober 2003 i mål C-194/99 P, Thyssen Stahl mot kommissionen, REG 2003, s. I-10821, punkt 118, och av den 3 september 2009 i mål C-534/07 P, Prym och Prym Consumer mot kommissionen, REG 2009, s. I-7415, punkt 96). Bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är ska i stället göras med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom de särskilda omständigheterna i ärendet, dess sammanhang och böternas avskräckande verkan (se domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkterna 241 och 242 och där angiven rättspraxis). Härvid kan till exempel aspekter avseende avsiktlighet ha större betydelse än sådana som avser överträdelsens verkningar, framför allt när det rör sig om överträdelser som till sin natur är allvarliga (se domarna i de ovan nämnda målen Thyssen Stahl mot kommissionen, punkt 118, och Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 96 och där angiven rättspraxis).

113. Sökandens tolkning av riktlinjerna är vidare ofullständig. Enligt punkt 1 A i dessa ska man nämligen ”[v]id bedömningen av överträdelsens allvar ... beakta överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden”. Vid tillämpningen av dessa kriterier kommer ”[ö]verträdelserna ... att delas in i tre kategorier, nämligen mindre allvarliga överträdelser, allvarliga överträdelser och mycket allvarliga överträdelser”. Vad beträffar mycket allvarliga överträdelser anges särskilt i riktlinjerna att det ”i huvudsak [är] fråga om horisontella begränsningar såsom priskarteller” och att möjliga utgångsbelopp är ”över 20 miljoner [euro]”. Enligt riktlinjerna ”gör sanktionsskalorna det möjligt att variera behandlingen av företagen alltefter arten av de överträdelser de begått” inom var och en av de kategorier av överträdelser som föreskrivits.

114. Enligt riktlinjerna framgår således tydligt att vikten ligger på överträdelsens beskaffenhet såsom avgörande kriterium för bedömningen av dess allvar vid fastställandet av böternas utgångsbelopp (se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T-73/04, Carbone Lorraine mot kommissionen, REG 2008, s. II-2661, punkt 91). Vad beträffar överträdelsens konkreta betydelse uppställs i riktlinjerna kriteriet avseende ”dess konkreta påverkan på marknaden”, vilket gäller överträdelsen i dess helhet och inte effekterna av varje enskilt företags beteende (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 12 november 2009 i mål C-554/08 P, Carbone-Lorraine mot kommissionen, ej publicerat i rättfallssamlingen, punkterna 21 och 24), samtidigt som det anges att detta endast ska beaktas om det är mätbart.

115. I det angripna beslutet har kommissionen för övrigt bedömt att det ”inte [var] möjligt att mäta överträdelsens konkreta inverkan på marknaden inom EES”. Kommissionen har därför angett att dess bedömning inte som grund hade någon ”särskild inverkan [av överträdelsen på marknaden]” (skäl 321 i det angripna beslutet), vid fastställandet av bötesbeloppet. Det var således på grundval av dess bedömning av överträdelsens beskaffenhet med hänsyn till dess huvudsakliga egenskaper, såsom de angetts ovan i punkt 4.2 i det angripna beslutet (se skäl 320 i det angripna beslutet), och den geografiska storleken på den ifrågavarande marknaden (se skäl 330 i det angripna beslutet) som kommissionen fann att det handlar om en mycket allvarlig överträdelse.

116. Detta tillvägagångssätt, som sökanden för övrigt inte har invänt mot, står i överensstämmelse med fast rättspraxis, enligt vilken överenskommelser om horisontell samverkan avseende priser eller uppdelning av marknader kan klassificeras som mycket allvarliga överträdelser på grundval endast av överträdelsernas art utan att kommissionen är skyldig att visa att överträdelsen haft en konkret påverkan på marknaden (domstolens domar i det ovan i punkt 112 nämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 75, och av den 24 september 2009 i de förenade målen C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P och C-137/07 P, Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I-8681, punkt 103).

117. Vad beträffar kriteriet ”den verkliga inverkan varje företags otillåtna beteende har på konkurrensen”, vilket åberopats av sökanden, omnämns detta i det nästsista stycket i punkt 1 A i riktlinjerna där det anges att ”[o]m en överträdelse begås av flera företag (t.ex. en kartell) kan det vara nödvändigt att i vissa fall variera de belopp som fastställs inom var och en av de ovan angivna kategorierna för att ta hänsyn till den särskilda vikten, och således den faktiska påverkan på konkurrensen, av varje företags förfarande i samband med överträdelsen, särskilt när det är stor skillnad i storleken på de företag som begått en överträdelse av samma slag”. Det rör sig följaktligen enbart om ett fakultativt kriterium enligt vilket böternas utgångsbelopp kan justeras vad gäller överträdelser där flera företag har deltagit och inte ett avgörande kriterium för fastställandet av detta belopp. Detta kriterium avser inte bedömningen av den konkurrensbegränsande verkan varje företag som deltagit i en viss överträdelse har förorsakat utan möjliggör endast ett beaktande av de objektiva skillnader som kan finnas mellan dessa företag, bland annat på grund av en väsentlig storleksskillnad, vid beräkningen av böternas utgångsbelopp.

118. Härav följer att även om det antas att bytet av ICI Acrylics ägare inte har medfört någon ytterligare skada på konkurrensen, vilket sökanden har gjort gällande, innebär denna omständighet inte att sökanden och Lucite-bolagen kan anses ha bidragit till ”en enda del av överträdelsens allvar” och att böternas utgångsbelopp således borde ha delats upp dem emellan.

119. Genom sökandens resonemang, enligt vilket det var nödvändigt att dela upp böternas utgångsbelopp mellan den själv och Lucite-bolagen, har sökanden vidare inte beaktat den omständigheten att de överväganden som ligger till grund för fastställandet av detta belopp (se skälen 319–336 i det angripna beslutet) är helt tillämpliga på sökanden själv.

120. Enligt det angripna beslutet har nämligen både sökanden och Lucite-bolagen begått den överträdelse som avses i artikel 1 i det angripna beslutet. Sökanden har inte bestritt sitt ansvar för denna överträdelse (se ovan punkt 40). Den har heller inte invänt mot kommissionens bedömning att sökanden i sig ska ”betraktas som ett företag vid tillämpningen av artikel 81 [EG]” (skäl 288 i det angripna beslutet).

121. Sökanden har varken bestritt kommissionens bedömning av överträdelsens allvar i skälen 319–331 i det angripna beslutet eller dess bedömning, vid tillämpningen av den differentierade behandlingen av företagen, att Lucite-bolagens omsättning vid försäljningen av PMMA-produkter år 2000 är en lämplig indikation på storleken och den ekonomiska styrkan vad gäller ICI Acrylics på den ifrågavarande marknaden (skäl 334 i det angripna beslutet).

122. Under dessa omständigheter innebär sökandens resonemang egentligen att en förmånlig behandling ska tillämpas vid fastställandet av böternas utgångsbelopp i förhållande till de andra mottagarna av det angripna beslutet endast på grundval av den omständigheten att sökanden har överlåtit de tillgångar som var föremål för överträdelsen.

123. Den överträdelse som sökanden har gjort sig skyldig till blir emellertid inte mindre allvarlig enbart av den anledningen. Sökanden har därmed påförts exakt samma grundbelopp som om den, i stället för att ha överlåtit ICI Acrylics till Lucite-bolagen med verkan från och med den 2 november 1999, helt enkelt drog sig ur kartellen vid samma datum.

124. I motsats till vad sökanden har gjort gällande och oavsett den omständigheten att den deltagit i överträdelsen med samma tillgångar som Lucite-bolagen senare använde, har den således deltagit i en överträdelse vars allvar motiverade det utgångsbelopp som kommissionen fastställde för dess del. Sökandens resonemang enligt vilket utgångsbeloppet borde ha delats upp mellan den själv och Lucite-bolagen kan således inte godtas.

125. Sökandens övriga argument påverkar inte denna bedömning.

126. Sökanden har för det första gjort gällande att ”fördelningen av faktorn ’varaktighet’” för beräkningen av bötesbeloppet mellan den själv och Lucite-bolagen inte var tillräcklig. Enligt de metoder som föreskrivs i riktlinjerna är det i stället ”faktorn ’allvar’” som ska ha en avgörande inverkan på böternas grundbelopp då utgångsbeloppet endast höjs med 10 procent för varje år som överträdelsen pågår. Då det inte föreligger något ”linjärt samband” mellan överträdelsens varaktighet och böternas grundbelopp, även om ”faktorn ’varaktighet’” har delats upp mellan sökanden och Lucite-bolagen övergår deras sammanlagda grundbelopp således, enligt sökanden, det som skulle ha beräknats ifall ICI Acrylics behållit samma ägare.

127. Grundbeloppet för sökandenas böter har emellertid fastställts i förhållande till varaktigheten av dess egen delaktighet i överträdelsen (se ovan punkt 26). ”Faktorn ’varaktighet’” har således, såsom kommissionen med fog har gjort gällande, fördelats mellan sökanden och Lucite-bolagen.

128. De sammanlagda grundbeloppen för sökanden och Lucite-bolagen övergår visserligen, såsom sökanden har gjort gällande, det belopp som skulle ha beräknats om ICI Acrylics hade behållit samma ägare (se ovan punkt 108). Detta är emellertid endast en konsekvens av tillämpningen av de metoder som föreskrivs i riktlinjerna, vilka återspeglar kommissionens politik vid fastställandet av böter. Med beaktande av det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen förfogar över i detta hänseende (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkterna 105–109; svensk specialutgåva, volym 7, s. 133) har den möjlighet att fastställa ett sådant samband mellan kriterierna avseende överträdelsens allvar och varaktighet.

129. Den omständigheten att kriteriet avseende överträdelsens allvar i förevarande fall har inverkat mer vid beräkningen av böternas grundbelopp än kriteriet avseende dess varaktighet innebär följaktligen inte att sökanden har fog för sin uppfattning att det var nödvändigt att fördela ”faktorn ’allvar’” mellan den själv och Lucite-bolagen.

130. Ett ”linjärt samband” mellan överträdelsens varaktighet och böternas grundbelopp, genom att böternas utgångsbelopp multipliceras med antalet år ett företag har deltagit i överträdelsen, skulle i förevarande fall för övrigt ha inneburit en nackdel för sökanden, eftersom det skulle ha föranlett ett högre grundbelopp än det som har tillämpats.

131. Sökanden saknar vidare fog för sitt resonemang vad gäller kommissionens uttalande i meddelandet om invändningar, enligt vilket ”ansvaret för överträdelsen för det fall det företag som förvärvat tillgångar fortsätter att åsidosätta artikel 81 [EG] och/eller artikel 53 i EES-avtalet ska delas upp mellan köparen och förvärvaren av de tillgångar som utgör föremål för överträdelsen” (punkt 347 i meddelandet om invändningar).

132. Detta uttalande innefattar, i motsats till det sökanden har anfört, inga anvisningar gällande frågan huruvida ”faktorn ’allvar’” ska fördelas mellan sökanden och Lucite-bolagen. Såsom klart framgår av kommissionens angivelser och deras placering i punkt 5.6 i meddelandet om invändningar gäller detta uttalande endast fördelningen av ansvar för överträdelsen mellan överlåtaren och förvärvaren av de tillgångar som var föremål för överträdelsen i samband med fastställandet av vilka som ska anses vara mottagare av meddelandet om invändningar. Samma slutsats följer av en hänvisning i en fotnot till skäl 43 i kommissionens beslut 89/190/EEG av den 21 december 1988 om ett förfarande enligt artikel 85 i EEG-fördraget (IV/31.865, PVC) (EGT L 74, 1989, s. 1). I det angripna beslutet har kommissionen dessutom gjort en sådan ansvarsuppdelning för överträdelsen mellan sökanden och Lucite-bolagen (se ovan punkt 21).

133. Sökanden har vidare gjort gällande att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis har tillämpat en metod som bestod i att dela upp bötesbeloppet i förhållande till perioderna av innehav av den enhet som gjort sig skyldig till överträdelsen.

134. Kommissionens beslutspraxis utgör emellertid inte rättslig grund för fastställandet av bötesbelopp i konkurrensmål, då kommissionen förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning i detta hänseende, och detta utan att vara bunden av sina tidigare bedömningar (se domen i det ovan i punkt 112 nämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 98 och där angiven rättspraxis).

135. Sökanden har i vart fall inte ifrågasatt kommissionens argument att det i de åberopade besluten i motsats till i förevarande fall handlade om överlåtelse av ett dotterbolag som var en juridisk person. Detta utgör en avgörande skillnad i sak vid bedömningen av bötesbeloppet eftersom ICI Acrylics i avsaknad av status som juridisk person inte kunde påföras några böter. Sökandens åberopande av kommissionens beslutspraxis gällande överlåtelser av dotterbolag under överträdelseperioden är således under alla omständigheter verkningslöst.

136. Sökanden har inom ramen för förevarande grund även åberopat åsidosättande av proportionalitets- och likabehandlingsprinciperna. Sökanden har emellertid inte framfört några särskilda argument i detta avseende, utöver de som bedömts här ovan avseende kommissionens eventuella skyldighet att fördela ”faktorn ’allvar’” på den grunden att någon ytterligare skada inte hade förorsakats konkurrensen till följd av överlåtelsen. Dessa argument kan således inte heller godtas.

137. Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den tredje grunden, i den mån den åberopats till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av artikel 2 i det angripna beslutet. De omständigheter som åberopats inom ramen för denna grund kan inte heller motivera nedsättning av böterna på grundval av tribunalens utövande av sin obegränsade behörighet.

Den fjärde grunden, avseende att höjningen av böternas utgångsbelopp för avskräckande verkan var oskälig

138. Förevarande grund har två delar. Genom den första delgrunden har sökanden gjort gällande att kommissionen vid höjningen av böternas utgångsbelopp för avskräckande verkan inte beaktade dess verkliga ekonomiska kapacitet. Inom ramen för den andra delgrunden har sökanden, i andra hand, anfört att kommissionen åsidosatte proportionalitets- och likabehandlingsprinciperna.

Den första delgrunden, avseende kommissionens underlåtenhet att beakta sökandens verkliga ekonomiska kapacitet

139. Sökanden har anfört att höjningen med 50 procent av böternas utgångsbelopp för att uppnå en tillräckligt avskräckande verkan innebar att dess reella ekonomiska kapacitet inte beaktades. Såsom sökanden visade under utredningen återspeglas inte denna kapacitet adekvat av dess omsättning, vilken låg till grund för kommissionens höjning av böterna. Enligt sökandens uppfattning har omsättningskriteriet betydelse såsom antydan om eller uppskattning av ett företags ekonomiska förmåga, men det är inte tillräckligt när det berörda företaget förebringar annan bevisning avseende sin ekonomiska förmåga. Den ifrågavarande höjningen borde följaktligen upphävas.

140. Tribunalen erinrar om att kommissionen i skäl 337 i det angripna beslutet har angett att inom kategorin mycket allvarliga överträdelser gör skalan av tillämpliga böter det möjligt att fastställa böterna till en nivå som säkerställer att de, ”med hänsyn till varje företags storlek och ekonomiska styrka”, är tillräckligt avskräckande. För att bedöma storleken och den ekonomiska styrkan hos sökanden beaktade kommissionen dess globala omsättning år 2005, vilket var det sista räkenskapsår som föregick det räkenskapsår under vilket det angripna beslutet antogs (8,49 miljarder euro) och beslutade att tillämpa multiplikationsfaktorn 1,5 på de böter som skulle påföras sökanden (se skälen 349–350 i det angripna beslutet).

141. Kommissionen har i detta sammanhang som svar på sökandens argument avseende tillämpningen av omsättningskriteriet för att bedöma dess ekonomiska förmåga uttalat att detta kriterium ger en rimlig och användbar antydan gällande ett företags ekonomiska förmåga och styrka och att det i förevarande fall hade tillämpats lika på samtliga berörda företag (skäl 347 i det angripna beslutet).

142. Vad beträffar begreppet avskräckande verkan är detta vidare en av de faktorer som ska beaktas vid beräkningen av böterna. Det framgår av fast rättspraxis att de böter som ålagts till följd av åsidosättanden av artikel 81 EG och som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 har till syfte att bestraffa rättsstridiga handlingar från de berörda företagens sida och att avskräcka såväl dessa företag som andra ekonomiska aktörer från att i framtiden åsidosätta unionens konkurrensrätt. Kommissionen kan således ta hänsyn bland annat till det aktuella företagets storlek och ekonomiska styrka när den beräknar böterna (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 29 juni 2006 i mål C-289/04 P, Showa Denko mot kommissionen, REG 2006, s. I-5859, punkt 16 och där angiven rättspraxis).

143. Beaktandet av företagets storlek och totala resurser för att säkerställa att böterna får en tillräckligt avskräckande verkan beror på den inverkan på nämnda företag som eftersträvas – sanktionen ska inte vara försumbar med hänsyn till, bland annat, företagets finansiella styrka (domstolens dom av den 17 juni 2010 i mål C-413/08 P, Lafarge mot kommissionen, REU 2010, s. I-5361, punkt 104). Det har således slagits fast att den avskräckande verkan som kommissionen har rätt att eftersträva när den fastställer bötesbelopp endast kan uppnås på ett tillfredsställande sätt om företagets situation vid tidpunkten för utfärdandet av böterna beaktas (förstainstansrättens dom av den 5 april 2006 i mål T-279/02, Degussa mot kommissionen, REG 2006, s. II-897, punkt 278).

144. I förevarande fal l bestrider inte sökanden att kommissionen har möjlighet att beakta företagets ekonomiska styrka och storlek för att justera bötesbeloppet. Den bestrider dock relevansen av omsättningskriteriet för att bedöma dess egen ekonomiska styrka och storlek.

145. Domstolen har vid flera tillfällen bedömt att ett företags totala omsättning ger en antydan, om än ungefärlig och ofullständig, om företagets storlek och ekonomiska styrka (se domen i de ovan i punkt 112 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 243 och där angiven rättspraxis). Det har således slagits fast att kommissionen för att fastställa bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna är tillräckligt avskräckande får ta hänsyn till det aktuella företagets totala omsättning (domstolens dom i det ovan i punkt 142 nämnda målet Showa Denko mot kommissionen, punkterna 15–18, och av den 22 maj 2008 i mål C-266/06 P, Evonik Degussa mot kommissionen och rådet, ej publicerat i rättsfallssamlingen, punkt 120; förstainstansrättens dom av den 9 juli 2003 i mål T-220/00, Cheil Jedang mot kommissionen, REG 2003, s. II-2473, punkt 96).

146. Även om det i rättspraxis uttryckligen medges att företagets totala omsättning ger en ”antydan” om dess storlek och ekonomiska styrka, som kan vara ”ungefärlig” och ”ofullständig”, innebär denna rättspraxis ändå att användningen av detta kriterium är motiverad vid beräkningen av en höjning av böterna för avskräckande verkan. Denna lösning har den obestridliga fördelen att kommissionen vid bötesbeloppets fastställande kan använda ett objektivt kriterium och tillämpa det utan åtskillnad på de berörda företagen.

147. Argumentet att ett företags omsättning endast ofullständigt och ungefärligt återspeglar dess ekonomiska styrka är således i sig otillräckligt för att relevansen av detta kriterium vid fastställandet av bötesbeloppens höjning för avskräckande verkan ska underkännas.

148. Såsom sökanden har anfört kan man visserligen inte bortse från syftet med höjningen, nämligen att justera böterna på så sätt att de inte blir försumbara för det berörda företaget eller, tvärtom, orimliga, bland annat med hänsyn till det berörda företagets finansiella kapacitet (se ovan punkt 143 samt förstainstansrättens dom i det ovan i punkt 143 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 283, och av den 18 juni 2008 i mål T-410/03, Hoechst mot kommissionen, REG 2008, s. II-881, punkt 379).

149. Det kan emellertid inte genom de omständigheter som sökanden har åberopat anses visat att den omsättning som kommissionen har beaktat ger en så missvisande bild av sökandens ekonomiska kapacitet att detta syfte i förevarande fall har åsidosatts.

150. Sökanden har för det första inte åberopat några konkreta omständigheter till stöd för sina argument och sifferuppgifter. I den ansökan varigenom talan väckts hänvisas i detta avseende inte till någon handling.

151. Vidare har sökanden i den ansökan varigenom talan väckts endast åberopat att det förekommer en pensionsskuld som har större betydelse än dess storlek ger intryck av, samt en skuldsättning till följd av finansieringen av ett förvärv år 1997, utan att på ett detaljerat sätt förklara hur förekomsten av dessa skulder påverkar relevansen av dess omsättning år 2005, vilken beaktades av kommissionen.

152. Detta utgör, såsom kommissionen med fog har påpekat, omständigheter som avser flera år och som således inte nödvändigtvis utgör en tillförlitlig antydan om företagets ekonomiska styrka vid antagandet av det angripna beslutet eller som för övrigt allmänt sett har en oundviklig påverkan på företagets omsättning. Sökanden har dessutom själv i den ansökan varigenom talan väcktes hävdat att denna skuldsättning ”påverkade dess verksamhet”. Sökanden har likaledes inte invänt mot kommissionens argument att de ifrågavarande skulderna nödvändigtvis måste ha fått återverkningar på dess omsättning.

153. Sökanden har för övrigt inte förklarat på vilket sätt omsättningskriteriet inte adekvat återspeglade dess ekonomiska kapacitet till följd av de åberopade omständigheterna. Sökanden har helt enkelt endast yrkat att den höjning som kommissionen tillämpade ska upphävas. Detta skulle dock placera sökanden i samma situation som Barlo- och Lucite-bolagen, vilka inte påfördes någon höjning i avskräckande syfte. Dessa två företags omsättning motsvarade år 2005 4 respektive 13 procent av sökandens omsättning (se skälen 36 och 46 i det angripna beslutet). Eftersom ingen övertygande bevisning har åberopats kan följaktligen resonemanget om att sökandens omsättning är så pass missvisande vad avser dess ekonomiska kapacitet inte godtas.

154. Sökanden har således inte förmått vederlägga kommissionens bedömning att dess omsättning ger ”en rimlig och användbar antydan om dess ekonomiska kapacitet och styrka” (skäl 347 i det angripna beslutet). Kommissionen har därför, i motsats till vad sökanden har gjort gällande, som grund för en lämplig höjning av bötesbeloppet kunnat använda företagets omsättning (se bland annat ovan punkterna 146 och 147).

155. Sökandens argument att kommissionen underlät att pröva den bevisning som under det administrativa förfarandet framförts angående dess ekonomiska förmåga kan inte heller godtas. Detta argument utgör endast ett ogrundat påstående från sökanden som inte vinner stöd av några konkreta uppgifter, som till exempel hänvisningar till den bevisning kommissionen har underlåtit att beakta. Det framgår vidare i vart fall av det angripna beslutet att kommissionen prövade sökandens argument om att dess omsättning ledde till en överskattning av dess ekonomiska kapacitet, men bedömde att omsättningen gav en rimlig och användbar antydan om sökandens ekonomiska kapacitet och styrka (skälen 343 och 347 i det angripna beslutet). Även om kommissionen inte i detalj bemötte varje argument som framförts av sökanden innebär denna omständighet inte i sig att argumenten inte prövades.

156. Sökanden har slutligen även anfört att behovet av att tillämpa en höjning krävde ytterligare motivering i förevarande fall, eftersom, såsom sökanden visat, ingen av de verkliga gärningsmännen bakom överträdelsen var anställd av sökanden eller hade någon ansvarsposition inom företaget, ingen av dess styrelseledamöter hade underlättat utförandet av överträdelsen och bötesbeloppet redan var mycket högt.

157. Tribunalen erinrar i detta hänseende om att kommissionen i skälen 337–350 i det angripna beslutet vid bedömningen av överträdelsens allvar höjde böternas utgångsbelopp för att säkerställa ”att de var tillräckligt avskräckande i förhållande till varje företags storlek och ekonomiska styrka” (skäl 337 i det angripna beslutet). Denna etapp i böternas beräkning följer av nödvändigheten att anpassa utgångsbeloppet så att böterna blir tillräckligt avskräckande med hänsyn till företagets totala resurser och dess kapacitet att uppbringa nödvändiga medel för att betala böterna. Sökandens resonemang, enligt vilket ingen av de verkliga gärningsmännen bakom överträdelsen egentligen var anställda av sökanden eller hade någon ansvarsposition inom företaget, ingen av dess styrelseledamöter hade underlättat utförandet av överträdelsen och bötesbeloppet redan var mycket högt, saknar därför betydelse och är i detta sammanhang verkningslöst.

158. De argument som anförts till stöd för den första delgrunden är således inte av sådan beskaffenhet att de kan motivera att den höjning som påförts sökanden enligt skälen 349 och 350 i det angripna beslutet ska ändras.

159. Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första delgrunden i den mån den åberopats till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av artikel 2 i det angripna beslutet.

Den andra delgrunden, avseende åsidosättande av proportionalitets- och likabehandlingsprinciperna

160. Sökanden har anfört att även om kommissionen hade fog för att påföra en avskräckande höjning uteslutande på grundval av sökandens omsättning, måste mottagarna av det angripna beslutet behandlas rättvist och proportionerligt. Den höjning som tillämpades på sökanden var dock proportionellt sett högre än den som tillämpades på Atofina-bolagen och innebar således ett åsidosättande av principerna om proportionalitet och likabehandling.

161. Den omsättning som kommissionen beaktade vad gäller sökanden (8,49 miljarder euro) är i likhet med vad sökanden påpekat 16 gånger lägre än den som beaktats för Atofina-bolagen (143 miljarder euro), medan den höjning som påfördes sökanden (50 procent) bara är fyra gånger mindre än den som tillämpades på Atofina-bolagen (200 procent).

162. Denna iakttagelse är emellertid inte tillräcklig för att den höjning som påfördes sökanden ska anses oberättigad med hänsyn till de principer som den åberopat.

163. Denna skillnad i förhållande till den behandling som ett annat företag blivit föremål för innebär inte i sig att den höjning som påförts sökanden inte är proportionerlig i förhållande till det eftersträvade ändamålet, nämligen, enligt skäl 337 i det angripna beslutet, att fastställa bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna blir tillräckligt avskräckande med hänsyn till företagets storlek och ekonomiska styrka. Sökanden har emellertid inte framfört några argument i detta avseende inom ramen för denna delgrund.

164. Om det antas att sökanden ändå hade fog för sitt resonemang, i den mån detta är fokuserat på Atofina-bolagens situation, borde den påförda höjningen endast vara 12,5 procent (vilket är 16 gånger lägre än den på 200 procent som påförts Atofina-bolagen). En sådan höjning skulle emellertid med beaktande av sökandens storlek och omsättning såsom den återspeglas genom sökandens omsättning år 2005 vara otillräcklig för att uppnå det eftersträvade målet.

165. Även om det antas att denna skillnad kan anses utgöra ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen innebär detta förhållande inte nödvändigtvis att sökanden har rätt att utverka en sänkning av den tillämpade höjningen.

166. Kommissionen har i detta avseende med fog gjort gällande att sökanden bakvänt har försökt tillämpa den lösning som förstainstansrätten använde i sin dom av den 29 april 2004 i de förenade målen T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 och T-252/01, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II-1181, punkterna 244–249). I det mål där denna dom meddelades var omsättningen hos företaget Showa Denko KK (nedan kallat SDK) två gånger högre än omsättningen hos företaget VAW Aluminium AG (nedan kallat VAW). Kommissionen hade emellertid tillämpat en höjning på SDK som var sex gånger högre (150 procent) än den som påförts VAW (25 procent). Det var under dessa förhållanden som förstainstansrätten beslutade att i stället påföra en höjning med 50 procent på SDK vilken bara var två gånger högre än den som tillämpats på VAW.

167. Detta innebär emellertid inte att ett företag, som sökanden, till sin fördel kan åberopa ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen på grund av att den höjning som tillämpats på ett företag som är större än sökanden inte är tillräckligt hög för att storleksskillnaden mellan dessa företag ska beaktas.

168. Det ska i förevarande fall under alla omständigheter prövas om den höjning som har påförts sökanden är berättigad med hänsyn till likabehandlings- och proportionalitetsprinciperna, inte endast i förhållande till den höjning som tillämpats på Atofina-bolagen, utan även i förhållande till de höjningar som tillämpats på de andra berörda företagen.

169. Den bedömning som tribunalen kommer fram till vid prövningen av denna delgrund får, såsom framgår av praxis, i synnerhet inte medföra att de företag som har deltagit i den ifrågavarande överträdelsen behandlas olika (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom i det ovan i punkt 97 nämnda målet Sarrió mot kommissionen, punkt 97, och av den 25 januari 2007 i mål C-407/04 P, Dalmine mot kommissionen, REG 2007, s. I-829, punkt 152).

170. Sökanden har emellertid inte framfört några argument i detta avseende i sin ansökan.

171. Det ska för övrigt erinras om att de höjningar som tillämpades enligt det angripna beslutet, i storleksordning, med den lägsta först, var följande:

– På Barlo-bolagen, med en omsättning på 310,85 miljoner euro (skäl 46 i det angripna beslutet), tillämpades ingen höjning.

– På Lucite-bolagen, med en omsättning på ungefär 1,14 miljarder euro (skäl 36 i det angripna beslutet), tillämpades ingen höjning.

– På de tre bolagen i koncernen Total (Arkema, Altuglas och Altumax), med en omsättning på 5,71 miljarder euro (skäl 14 i det angripna beslutet), tillämpades en ”hypotetisk” höjning på 25 procent (multiplikationsfaktor 1,25), för att beräkna höjningen för det återfall som dessa tre bolag gjort sig skyldiga till (se fotnoten på s. 233 i det angripna beslutet). Tribunalen har dessutom vid prövningen av den talan dessa bolag väckte mot det angripna beslutet sänkt deras bötesbelopp, till följd av en omräkning av det totala belopp som var beräkningsgrunden för höjningen på 25 procent för avskräckande verkan (tribunalens dom av den 7 juni 2011 i mål T-217/06, Arkema France m.fl. mot kommissionen, REU 2011, s. I-2593, punkterna 339 och 340).

– På sökanden, med omsättning år 2005 på 8,49 miljarder, tillämpades en höjning med 50 procent (multiplikationsfaktor 1,5).

– På Degussa-bolagen, med en omsättning på 11,75 miljarder euro, tillämpades en höjning med 75 procent (multiplikationsfaktor 1,75).

– På Atofina-bolagen (fem bolag i koncernen Total) tillämpades en höjning med 200 procent (multiplikationsfaktor 3) på grundval av omsättningen hos Total SA år 2005 på 143,168 miljarder euro (skälen 349 och 350 i det angripna beslutet).

172. Såsom tydligt framgår av det angripna beslutet utgör situationen för Atofina-bolagen ett särskilt fall, eftersom dessa hade en omsättning som var mycket högre än de andra berörda företagen. Kommissionens tillvägagångssätt i förhållande till de andra företagen var däremot konsekvent, eftersom den tillämpade höjningar på 25, 50 och 75 procent på de företag vars omsättning var 5,71, 8,49 respektive 11,75 miljarder euro.

173. Kommissionen har visserligen inte strikt följt de matematiska förhållandena och den relativa skillnaden vad avser höjningsnivån (i procent) mellan Arkema och sökanden (+ 100 procent) är större än skillnaden vad avser deras omsättningar (+ 48 procent), viket är en mindre skillnad än mellan sökanden och Degussa-bolagen (+ 50 procent för höjningen och + 38 procent för omsättningen).

174. Detta sistnämnda konstaterande räcker emellertid inte för att visa att de principer som sökanden har åberopat har åsidosatts. Med beaktande av det stora utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen i detta avseende förfogar över och de mål som eftersträvas genom de påförda höjningarna, kan det inte krävas att den, med hänsyn till principerna om likabehandling och proportionalitet, säkerställer att nivåskillnaderna mellan höjningarna direkt återspeglar varje skillnad mellan de berörda företagens omsättningar (se även, för ett liknande resonemang och analogt, domen i det ovan i punkt 145 nämnda målet Evonik Degussa mot kommissionen och rådet, punkt 122). Även om omsättningen utgör ett relevant kriterium för beräkningen av böterna så att de ska bli tillräckligt avskräckande, kan fastställandet av ett lämpligt bötesbelopp, såsom framgår av rättspraxis, inte nödvändigtvis endast vara resultatet av en enkel aritmetisk beräkning på grundval av omsättningen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 128 nämnda målet Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen, punkt 121, och domen i det ovan i punkt 145 nämnda målet Evonik Degussa mot kommissionen och rådet, punkt 120).

175. Härav följer att behandlingen av företag som med hänsyn till sin omsättning befinner sig i en situation som mer liknar Atofina-bolagens situation än sökandens inte kan åberopas till stöd för påståendet att principerna om likabehandling och proportionalitet har åsidosatts. Sökandens resonemang enligt vilket den bör behandlas proportionellt endast i förhållande till Atofina-bolagen och påföras en höjning på ungefär 12,5 procent (se ovan punkt 164) skulle däremot om det godtogs medföra en särbehandling i förhållande till de övriga berörda företagen.

176. Det ska i detta sammanhang framhållas att sökanden inte omnämner, bland annat, Lucite-bolagens situation. Sökanden och Lucite-bolagen har emellertid begått samma överträdelse efter varandra med samma medel och kommissionen har påfört dem samma utgångsbelopp på grundval av samma omsättning för PMMA-produkter. Fram till dess hade således böterna för dessa två företag beräknats på samma sätt, men till skillnad från sökanden påfördes Lucite-bolagen inte någon höjning för avskräckande verkan. Med hänsyn till att dess omsättning var 7,5 gånger lägre än sökandens kan det dock inte göras gällande att den höjning på 50 procent som påförts sökanden stred mot de åberopade principerna.

177. Talan kan mot denna bakgrund inte vinna bifall såvitt avser den andra delgrunden, i den mån den åberopats till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av artikel 2 i det angripna beslutet.

178. Med hänsyn till ovanstående överväganden kan inte heller de omständigheter som sökanden har åberopat till stöd för den fjärde grunden motivera nedsättning av böterna, i den mån böternas utgångsbelopp höjts för avskräckande verkan, på grundval av tribunalens utövande av dess obegränsade behörighet. Den fjärde grunden ska således underkännas i sin helhet.

Den femte grunden, avseende det oskäliga i att neka nedsättning av böterna trots samarbetet med kommissionen

179. Förevarande grund består av två delar. Genom den första delgrunden har sökanden gjort gällande att kommissionen felaktigt underlät att bevilja nedsättning av bötesbeloppet med tillämpning av meddelandet om samarbete. Genom den andra delgrunden har sökanden, i andra hand, gjort gällande att kommissionen åtminstone borde erkänt värdet av dess samarbete utanför tillämpningsområdet för meddelandet.

Den första delgrunden avseende nekad nedsättning av bötesbeloppet med tillämpning av meddelandet om samarbete

180. Denna delgrund består huvudsakligen av två invändningar. Sökanden har anfört att kommissionen felaktigt bedömde att de upplysningar som sökanden hade lämnat inte medförde något mervärde för dess utredning. Sökanden har vidare gjort gällande att dess försening, i förhållande till övriga berörda företag, då den tillhandahöll upplysningar orsakades av kommissionens handlande.

– Den felaktiga bedömningen av mervärdet av upplysningarna i ansökan enligt meddelandet om samarbete

181. Tribunalen erinrar inledningsvis om att kommissionen förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid böternas beräkning och den kan härvid beakta ett stort antal olika faktorer, däribland berörda företags samarbete under institutionens undersökning. Kommissionens stora utrymme för skönsmässig bedömning innefattar i detta hänseende att utvärdera kvaliteten och användbarheten av det samarbete som tillhandahålls av ett företag, exempelvis i förhållande till andra företags samarbete (domstolens dom av den 10 maj 2007 i mål C-328/05 P, SGL Carbon mot kommissionen, REG 2007, s. I-3921, punkterna 81 och 88).

182. För att motivera en nedsättning av bötesbeloppet på grundval av meddelandet om samarbete måste de uppgifter som lämnats anses visa att företaget verkligen har samarbetat, varvid syftet med att sätta ned bötesbeloppet består i att kompensera ett företag för att det under det administrativa förfarandet har bidragit till att underlätta för kommissionen att fastställa förekomsten av en överträdelse (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 116 nämnda målet Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 305). Företagets agerande bör således ha underlättat kommissionens uppgift bestående i att fastställa och vidta åtgärder mot överträdelser av unionens konkurrensregler (se domen i det ovan i punkt 54 nämnda målet JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 499 och där angiven rättspraxis) och vittna om en verklig samarbetsanda (domen i de ovan i punkt 112 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkterna 395 och 396).

183. Med hänsyn till syftet med nedsättningen kan kommissionen inte bortse från de tillhandahållna upplysningarnas användbarhet. Användbarheten beror nödvändigtvis på det bevismaterial som kommissionen redan förfogar över (tribunalens dom av den 28 april 2010 i de förenade målen T-456/05 och T-457/05, Gütermann och Zwicky mot kommissionen, REU 2010, s. II-1443, punkt 221).

184. Även om kommissionen är skyldig att förklara varför den anser att de uppgifter som företag lämnar inom ramen för meddelandet om samarbete utgör ett bidrag som motiverar eller inte motiverar en nedsättning av de böter som åläggs, ankommer det på de företag som avser att bestrida kommissionens beslut i detta hänseende att visa att kommissionen, om den inte hade haft sådana uppgifter som lämnats frivilligt av företagen, inte skulle ha varit i stånd att styrka de väsentliga delarna av överträdelsen och följaktligen att anta ett beslut om åläggande av böter (domen i det ovan i punkt 116 nämnda målet Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 297).

185. I meddelandet om samarbete har kommissionen fastställt på vilka villkor företag som samarbetar med kommissionen under dess undersökning av ett kartellärende kan befrias från böter eller beviljas nedsättning av de böter som annars skulle ha ålagts dem.

186. Kommissionen har särskilt angett att företag som inte uppfyller villkoren för att tillerkännas immunitet mot böter ändå kan beviljas nedsättning av bötesbeloppet (punkt 20 i meddelandet om samarbete). Enligt punkt 21 i meddelandet måste ett företag för att kunna beviljas en sådan nedsättning ”förse kommissionen med bevis på den misstänkta överträdelsen som har ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan har samlat in. Dessutom måste det upphöra med sin inblandning i den misstänkta överträdelsen senast vid den tidpunkt då företaget inkommer med bevismaterialet.”

187. I punkt 22 i meddelandet om samarbete anges dessutom följande:

”Begreppet ’mervärde’ avser i vilken grad bevismaterialet som sådant eller genom sin detaljrikedom stärker kommissionens förmåga att klart fastställa sakförhållandena i ärendet. I sin bedömning tillmäter kommissionen i allmänhet skriftliga bevis från den period som uppgifterna gäller ett större kvalitativt värde än bevis som framställs senare. På liknande sätt kommer de bevis som är direkt relevanta för klargörandet av sakförhållandena generellt att kvalitativt värderas högre än bevis som endast indirekt är relevanta.”

188. Kommissionen har i det angripna beslutet uppgett att sökanden den 18 oktober 2004 hade ansökt om att meddelandet om samarbete skulle tillämpas efter det att kommissionen hade mottagit ansökningar med stöd av detta meddelande från Degussa-bolagen (den 20 december 2002), Atofina-bolagen (den 3 april 2003) och Lucite-bolagen (den 11 juli 2003) (skäl 416 i det angripna beslutet). Av skäl 417 i det angripna beslutet framgår att kommissionen genom tillämpning av meddelandet om samarbete utvärderade sökandens bidrag kronologiskt i den ordning uppgifterna hade lämnats, för att avgöra om det medförde ett väsentligt mervärde i den mening som avses i punkt 21 i meddelandet. Kommissionen har mot bakgrund av dessa kriterier bedömt att den bevisning sökanden tillhandahöll inte bidrog till något mervärde i den mening som avses i meddelandet om samarbete (skäl 417 i det angripna beslutet).

189. I förevarande fall har sökanden i första hand gjort gällande att kommissionen tillämpade ett felaktigt rättsligt kriterium för att avslå dess ansökan om nedsättning av bötesbeloppet, i den mån kommissionen, i skäl 419 i det angripna beslutet, uppgav att de handlingar som sökanden tillhandahöll inte möjliggjorde att ”fastställa några sakförhållanden”. Sökanden har emellertid anfört att det korrekta kriteriet vid tillämpningen av punkt 21 i meddelandet om samarbete, var huruvida uppgifterna stärker kommissionens förmåga att fastställa sakförhållanden.

190. Detta argument saknar grund och kan inte godtas.

191. Såsom ovan angetts i punkt 188 framgår det nämligen tydligt av skälen 416–419 i det angripna beslutet att kommissionen korrekt har tillämpat den relevanta bestämmelsen i meddelandet om samarbete, nämligen punkt 21, genom att använda kriteriet avseende ”väsentligt mervärde” (se ovan punkt 188). Kommissionen har vidare i sin skrivelse av den 11 augusti 2005, varigenom sökanden informerades om att dess ansökan om nedsättning av bötesbeloppet hade avslagits, angett att ”den bevisning [som sökanden] tillhandahöll [inte medförde] något väsentligt mervärde i den mening som avses i punkterna 21 och 22 i [meddelandet om samarbete]” och hänvisade således till det relevanta kriteriet.

192. Sökanden har för det andra gjort gällande att de uppgifter den har tillhandahållit uppfyller kraven i punkterna 21 och 22 i meddelandet om samarbete.

193. Enligt den rättspraxis som