Domstolens dom den 19 mars 2002. - H. Lommers mot Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. - Begäran om förhandsavgörande: Centrale Raad van Beroep - Nederländerna. - Socialpolitik - Likabehandling av manliga och kvinnliga arbetstagare - Undantag - Åtgärder som syftar till att främja lika möjligheter för män och kvinnor - Tillhandahållande av subventionerade barnomsorgsplatser för de anställda genom ministeriets försorg - Barnomsorgsplatser som är förbehållna barn till kvinnliga anställda, utom i det fall då det enligt arbetsgivarens bedömning föreligger en nödsituation. - Mål C-476/99.



Rättsfallssamling 2002 s. I-02891



Sammanfattning

Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Nyckelord

Socialpolitik - Manliga och kvinnliga arbetstagare - Tillgång till anställning samt arbetsvillkor - Likabehandling - Undantag - Åtgärder som syftar till att främja lika möjligheter för kvinnor och män - Regler som uppställts av ett ministerium, enligt vilka kvinnliga anställda förbehålls subventionerade barnomsorgsplatser - Tillåtet - Villkor

(Rådets direktiv 76/207, artikel 2.1 och 2.4)

Sammanfattning

$$Artikel 2.1 och 2.4 i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor utgör inte hinder för att ett ministerium uppställer regler för att motverka en betydande underrepresentation av kvinnor inom ministeriet, enligt vilka kvinnliga anställda, mot bakgrund av att det inte finns tillräcklig barnomsorg som är lämplig och ekonomiskt överkomlig, förbehålls det begränsade antal subventionerade barnomsorgsplatser som arbetsgivaren tillhandahåller sina anställda, medan manliga anställda endast kan få tillgång till platserna om det enligt arbetsgivarens bedömning föreligger en nödsituation. Detta gäller emellertid endast under förutsättning att undantaget för manliga anställda tolkas på så sätt att det medger att de av de manliga anställda som ensamma har vård om sina barn får tillgång till detta barnomsorgssystem på samma villkor som de kvinnliga anställda.

( se punkt 50 och domslutet )

Parter

I mål C-476/99,

angående en begäran enligt artikel 234 EG, från Centrale Raad van Beroep (Nederländerna), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan

H. Lommers

och

Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij,

angående tolkningen av artikel 2.1 och 2.4 i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (EGT L 39, s. 40; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 191),

meddelar

DOMSTOLEN

sammansatt av ordföranden G.C. Rodríguez Iglesias, avdelningsordförandena P. Jann, F. Macken och N. Colneric samt domarna C. Gulmann, A. La Pergola (referent), J.-P. Puissochet, R. Schintgen och V. Skouris,

generaladvokat: S. Alber,

justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren H. von Holstein,

med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:

- Nederländernas regering, genom M.A. Fierstra, i egenskap av ombud,

- Europeiska gemenskapernas kommission, genom H. Michard och C. van der Hauwaert, båda i egenskap av ombud,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att muntliga yttranden har avgivits vid förhandlingen den 11 september 2001 av Nederländernas regering, företrädd av H.G. Sevenster, i egenskap av ombud, och kommissionen, företrädd av H.M.H. Speyart, i egenskap av ombud,

och efter att den 6 november 2001 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Centrale Raad van Beroep har, genom beslut av den 8 december 1999 som inkom till domstolen den 16 december samma år, i enlighet med artikel 234 EG ställt en fråga om tolkningen av artikel 2.1 och 2.4 i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (EGT L 39, s. 40, svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 191, nedan kallat direktivet).

2 Frågan har uppkommit i en tvist mellan H. Lommers och den minister som är ansvarig för det ministerium vid vilket han är anställd, Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (ministeriet för jordbruk, naturvård och fiske, nedan kallat jordbruksministeriet), med anledning av att nämnda ministerium inte gett H. Lommers barn tillgång till det barnomsorgssystem som subventioneras av ministeriet, med motiveringen att en sådan tillgång i princip är förbehållen kvinnliga tjänstemän vid nämnda ministerium.

Tillämpliga bestämmelser

De gemenskapsrättsliga bestämmelserna

3 I artikel 1.1 i direktivet föreskrivs följande:

"Syftet med detta direktiv är att i medlemsstaterna realisera principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, däribland befordran, yrkesutbildning, arbetsvillkor ... Denna princip kallas härefter likabehandlingsprincipen."

4 I artikel 2 i direktivet föreskrivs följande:

"1. I följande bestämmelser skall likabehandlingsprincipen innebära att det inte får förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus.

...

4. Detta direktiv skall inte hindra åtgärder som främjar lika möjligheter för kvinnor och män, i synnerhet när det gäller att avlägsna befintliga ojämlikheter som påverkar kvinnors möjligheter på de områden som nämns i artikel 1.1."

5 Artikel 5.1 i direktivet har följande lydelse:

"Tillämpningen av likabehandlingsprincipen i fråga om arbetsvillkor, inklusive villkor för att ett anställningsförhållande skall upphöra, innebär att kvinnor och män skall vara garanterade samma villkor utan diskriminering på grund av kön."

6 I rekommendation 84/635/EEG av den 13 december 1984 om främjande av positiv särbehandling av kvinnor (EGT L 331, s. 34) rekommenderar rådet med uttrycklig hänvisning till artikel 2.4 i direktivet medlemsstaterna att

"1) föra en politik med positiv särbehandling i syfte att avlägsna de faktiska ojämlikheter som kvinnor utsätts för i arbetslivet och främja en könsutjämning på arbetsmarknaden; denna politik skall, med fullständig hänsyn till de befogenheter som arbetsmarknadens parter har, omfatta lämpliga generella och särskilda åtgärder i nationell politik och praxis för att

a) avlägsna eller kompensera de negativa verkningar för yrkesarbetande eller arbetssökande kvinnor som följer av attityder, agerande och strukturer som grundas på traditionella könsroller i samhället,

b) uppmuntra kvinnors deltagande i olika former av verksamhet i sektorer på arbetsmarknaden där de för närvarande är underrepresenterade, särskilt framtidssektorer, samt på högre ansvarsnivåer för att bättre utnyttja arbetskraften, ...

...

3) vidta, fullfölja och uppmuntra åtgärder för positiv särbehandling inom den privata och offentliga sektorn,

4) tillse att den positiva särbehandlingen i möjligaste mån innefattar åtgärder som innefattar:

...

- anpassning av arbetsvillkoren ...

...

...

8) även inom den offentliga sektorn vidta åtgärder för att främja lika möjligheter som kan tjäna som förebild ...

..."

Nationella bestämmelser

7 I artikel 1a i Wet Gelijke Behandeling van mannen en vrouwen (lag om likabehandling av män och kvinnor) av den 1 mars 1980 (nedan kallad WGB) föreskrivs följande:

"1. Inom den offentliga sektorn får den behöriga myndigheten inte särbehandla män eller kvinnor ... i fråga om arbetsvillkor ...

..."

8 I artikel 5 WGB föreskrivs emellertid följande:

"1. Undantag från artiklarna 1a, 2, 3 och 4 får göras om särbehandlingen syftar till att ge kvinnorna företräde i syfte att undanröja eller minska faktisk ojämlikhet och särbehandlingen är skälig i förhållande till det avsedda syftet.

..."

9 Jordbruksministeriet antog den 15 november 1993 cirkulärskrivelse nr P 93-7841 (nedan kallad cirkulärskrivelsen) enligt vilken nämnda ministerium skall tillhandahålla sina kvinnliga anställda ett visst antal barnomsorgsplatser. Dessa platser, som uppgick till 128 år 1995, fördelas mellan jordbruksministeriets direktorat och avdelningar i förhållande till antalet kvinnliga anställda. Det finns ungefär en plats per tjugo kvinnliga anställda. Det är fråga om dels platser vid jordbruksministeriets eget barndaghem, dels platser som nämnda ministerium erhåller genom den kommunala barnomsorgen.

10 De anställda som har erhållit en barnomsorgsplats för sitt barn skall erlägga en föräldraavgift, vars belopp bestäms på grundval av deras inkomst och vilken tas ut i en fallande skala för barn i samma familj. Denna avgift dras av direkt från de anställdas lön.

11 Av cirkulärskrivelsen framgår särskilt följande:

"Barnomsorgen är i princip förbehållen ministeriets kvinnliga medarbetare, utom i det fall då det inte enligt direktörens bedömning föreligger en nödsituation."

Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan

12 H. Lommers är tjänsteman vid jordbruksministeriet. Hans maka förvärvsarbetar för en annan arbetsgivare.

13 Den 5 december 1995 ansökte H. Lommers vid jordbruksministeriet om en barnomsorgsplats för sitt ännu inte födda barn. Ansökan avslogs den 20 december 1995 med motiveringen att sådan barnomsorg som är i fråga i målet vid den nationella domstolen i princip kan beviljas barn till manliga tjänstemän endast då det föreligger en nödsituation.

14 I en skrivelse av den 28 december 1995 begärde H. Lommers omprövning av avslagsbeslutet vid jordbruksministeriet. Samma dag begärde han att Commissie gelijke behandeling (nedan kallad kommissionen för likabehandling) skulle yttra sig över frågan huruvida jordbruksministeriets ställningstagande var förenligt med WGB.

15 I en skrivelse av den 22 februari 1996 till kommissionen för likabehandling påpekade jordbruksministeriet särskilt att den särbehandling på grund av kön som anges i cirkulärskrivelsen var en följd av ministeriets önskan att motverka underrepresentation av kvinnliga anställda inom ministeriet. Ministeriet påpekade i detta avseende att, den 31 december 1994, endast 2 792 av sammanlagt 11 251 medarbetare var kvinnor och att kvinnorna dessutom var underrepresenterade bland de högre tjänstemännen.

16 I ett yttrande av den 25 juni 1996 ansåg kommissionen för likabehandling att jordbruksministeriet inte åsidosatt artiklarna 1a.1 och 5 i WGB. Kommissionen för likabehandling ansåg att cirkulärskrivelsen var berättigad med hänsyn till dess syfte att minska antalet kvinnliga anställda som upphör att arbeta och att den inte gick utöver det som var nödvändigt i detta syfte, eftersom det enligt kommissionen för likabehandling var allmänt känt att kvinnor oftare än män upphör att - eller inte fortsätter att - förvärvsarbeta av skäl som hänför sig till omsorgen om deras barn och att det med fog kunde antas att den otillräckliga barnomsorgen således har en avgörande betydelse för kvinnorna när de upphör att arbeta. Enligt denna kommission borde den omständigheten att en manlig anställd som ensam har vård om sina barn - med hänvisning till "nöd" - kan beviljas tillgång till barnomsorgsplatser emellertid anges tydligare i cirkulärskrivelsen. Dessutom ansåg nämnda kommission att cirkulärskrivelsen inte kunde anses stå i överensstämmelse med WGB en gång för alla, utan att regelbundna utvärderingar skulle möjliggöra kontroll av att åtgärden i fråga var skälig även fortsättningsvis.

17 H. Lommers barn föddes den 5 juli 1996.

18 Jordbruksministeriet avslog genom beslut av den 11 september 1996 H. Lommers klagomål med stöd av yttrandet från kommissionen för likabehandling, efter att det i avvaktan på detta yttrande vilandeförklarat ärendet.

19 Genom dom av den 8 oktober 1996 ogillade Arrondissementsrechtbank te 's-Gravenhage (Nederländerna) H. Lommers talan mot nämnda beslut. Nämnda domstol grundade sig enbart på nationell rätt, och anslöt sig helt till yttrandet från kommissionen för likabehandling.

20 Den 13 november 1996 överklagade H. Lommers detta beslut vid Centrale Raad van Beroep. Han gjorde gällande att ministeriet inte hade bevisat att antalet kvinnor som tjänstgjorde efter sin mammaledighet hade ökat på grund av det inrättade barnomsorgssystemet. Han hävdade även att det i de flesta nederländska ministerier inte görs någon särbehandling av män eller kvinnor avseende tillgången till de subventionerade barnomsorgsplatser som inrättats där, vilket särskilt visar att otillräckliga befintliga resurser inte kan åberopas för att utesluta manliga anställda vid jordbruksministeriet från det barnomsorgssystem som är i fråga i målet vid den nationella domstolen. H. Lommers anser dessutom att detta uteslutande står i strid med artikel 2 i direktivet.

21 Enligt jordbruksministeriet kan det system som är i fråga vid den nationella domstolen tvärtom vara berättigat med stöd av artikel 2.4 i direktivet. Att kvinnor ges företräde är en följd av ministeriets önskan att undanröja den ojämlikhet som finns mellan kvinnliga anställda och manliga anställda i fråga om såväl antalet arbetande kvinnor vid ministeriet som deras fördelning i lönegrader. Att inrätta subventionerade barnomsorgsplatser är enligt ministeriet ett sätt att undanröja denna ojämlikhet.

22 Centrale Raad van Beroep har till att börja med understrukit att det förefaller som om det finns skilda åsikter om huruvida artikel 2.4 i direktivet kan tillämpas beträffande åtgärder som avser arbetstagares barn, särskilt när det förefaller som om arbetstagarna av båda könen skulle kunna garanteras sådana åtgärder utan att detta skulle hindra att målet att främja lika möjligheter uppnåddes. Centrale Raad van Beroep har därefter påpekat att åtgärder som den som avses i cirkulärskrivelsen enligt delar av doktrinen är ägnade att befästa och legitimera traditionella könsroller. Centrale Raad van Beroep undrar dessutom, med hänvisning till dom av den 17 oktober 1995 i mål C-450/93, Kalanke (REG 1995, s. I-3051), och av den 11 november 1997 i mål C-409/95, Marschall (REG 1997, s. I-6363), om inte det undantag som föreskrivs i cirkulärskrivelsen till förmån för endast manliga arbetstagare som befinner sig i en nödsituation är överdrivet restriktivt. Centrale Raad van Beroep vill slutligen få klarhet i hur det eventuellt kan påverka bedömningen att den omständigheten att sökanden vid den nationella domstolen utesluts från förmånerna även kan vara till nackdel för sökandens förvärvsarbetande maka om hennes egen arbetsgivare inte tillhandahåller någon barnomsorgsplats.

23 Centrale Raad van Beroep ansåg att det inte var möjligt att besvara dessa frågor med ledning av domstolens praxis, varför den beslutade att förklara målet vilande och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:

"Utgör artikel 2.1 och 2.4 i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av män och kvinnor i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor hinder för att en arbetsgivare uppställer regler enligt vilka subventionerade barnomsorgsplatser endast erbjuds kvinnliga arbetstagare, såvida inte en manlig arbetstagare enligt arbetsgivarens bedömning befinner sig i en nödsituation?"

Tolkningsfrågan

24 Domstolen påpekar inledningsvis att artiklarna 1a och 5 i WGB införlivar artiklarna 1.1, 2.1 och 2.4 i direktivet vad avser den nederländska offentliga sektorn och erinrar i detta avseende om att varje nationell domstol enligt domstolens fasta praxis vid tillämpning av nationell rätt, och särskilt av bestämmelserna i en nationell lag som införts särskilt för genomförandet av ett direktiv, är skyldig att i den utsträckning det är möjligt tolka den nationella rätten mot bakgrund av direktivets ordalydelse och syfte (se angående direktivet dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston, REG 1986, s. 1651, punkt 53; svensk specialutgåva, volym 8, s. 597).

25 Domstolen erinrar dessutom om att den likabehandlingsprincip som anges i direktivet har allmän giltighet och att direktivet är tillämpligt på anställningsförhållanden inom den offentliga sektorn (se särskilt dom av den 26 oktober 1999 i mål C-273/97, Sirdar, REG 1999, s. I-7403, punkt 18, och av den 11 januari 2000 i mål C-285/98, Kreil, REG 2000, s. I-69, punkt 18).

26 Vad beträffar den åtgärd som är i fråga vid den nationella domstolen påpekar domstolen till att börja med, liksom den nationella domstolen har gjort, att den omständigheten att arbetsgivaren tillhandahåller arbetstagarna barnomsorgsplatser på eller utanför arbetsplatsen skall anses vara ett "arbetsvillkor" i direktivets mening.

27 I motsats till den tes som kommissionen framförde vid förhandlingen, kan inte denna kvalificering uteslutas och åtgärden i stället kvalificeras som "lön", av det enda skälet att barnomsorgsplatserna, såsom i målet vid den nationella domstolen, delvis bekostas av arbetsgivaren.

28 Domstolen erinrar i detta avseende om att den tidigare har slagit fast att den omständigheten att fastställandet av vissa arbetsvillkor kan få ekonomiska konsekvenser inte är ett tillräckligt skäl för att dessa villkor skall anses ingå i tillämpningsområdet för artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG), som grundas på ett nära samband mellan arbetsprestationens art och lönens storlek (dom av den 15 juni 1978 i mål 149/77, Defrenne III, REG 1978, s. 1365, punkt 21, svensk specialutgåva, volym 4, s. 399, och av den 30 mars 2000 i mål C-236/98, Jämo, REG 2000, s. I-2189, punkt 59).

29 I likhet med vad generaladvokaten med rätta har påpekat i punkt 48 i sitt förslag till avgörande anser domstolen att en sådan åtgärd som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen främst är av praktisk natur. När barnomsorgsplatser tillhandahålls behöver arbetstagaren inte utsättas för de risker och svårigheter som är förknippade med försöken att finna barnomsorg för sitt barn som är lämplig och samtidigt ekonomiskt överkomlig. En sådan åtgärd har således, särskilt då det inte finns tillräckligt med barnomsorgsplatser, till syfte och huvudsaklig följd att underlätta utövandet av de berörda arbetstagarnas yrkesverksamhet.

30 Domstolen anser därefter att en bestämmelse enligt vilken en arbetsgivare förbehåller de kvinnliga anställda de barnomsorgsplatser som han tillhandahåller sina anställda, utom i de fall då det enligt hans bedömning föreligger en nödsituation, innefattar en sådan särbehandling på grund av kön som avses i artiklarna 2.1 och 5.1 i direktivet. Situationerna för en manlig arbetstagare och en kvinnlig arbetstagare som är far respektive mor till små barn är jämförbara vad gäller den omständigheten att de kan finna det nödvändigt att anlita barnomsorg på grund av att de yrkesarbetar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 oktober 1988 i mål 312/86, kommissionen mot Frankrike, REG 1988, s. 6315, punkt 14, och analogt, i fråga om situationen för kvinnliga och manliga arbetstagare som handhar sina barns utbildning, dom av den 29 november 2001 i mål C-366/99, Griesmar, REG 2001, s. I-9383, punkt 56).

31 För det tredje skall det därför prövas om en åtgärd som den i målet vid den nationella domstolen ändå är tillåten enligt artikel 2.4 i direktivet.

32 Det följer i detta avseende av fast rättspraxis att sistnämnda bestämmelse har det exakta och avgränsade syftet att tillåta åtgärder som visserligen enligt sin utformning är diskriminerande, men som syftar till att avlägsna eller begränsa faktiska ojämlikheter som kan förekomma i samhället. Enligt denna bestämmelse tillåts nationella åtgärder inom området för tillgång till anställning, inbegripet befordran, som speciellt gynnar kvinnor och har till syfte att förbättra deras möjligheter att konkurrera på arbetsmarknaden och göra karriär på samma villkor som män (domarna i de ovannämnda målen Kalanke, punkterna 18-19, och Marschall, punkterna 26 och 27, och dom av den 28 mars 2000 i mål C-158/97, Badeck m.fl., REG 2000, s. I-1875, punkt 19).

33 Domstolen har närmare bestämt uttalat att artikel 2.1 och 2.4 i direktivet inte utgör hinder för nationella bestämmelser för den offentliga sektorn enligt vilka kvinnor skall tilldelas minst hälften av utbildningsplatserna inom kvalificerade yrkesgrupper i vilka kvinnorna är underrepresenterade och för vilka staten inte har monopol på utbildningen. Domstolen påpekade att sådana bestämmelser kan hänföras till en begränsad tolkning av begreppet lika möjligheter eftersom kvinnor inte förbehålls tjänster utan utbildningsplatser, så att de kan meritera sig för att sedan få tillträde till kvalificerade yrken i den offentliga sektorn, och att bestämmelserna således inskränker sig till att förbättra möjligheterna för kvinnliga sökanden i den offentliga sektorn. Därefter uttalade domstolen att denna åtgärd omfattas av de åtgärder som är avsedda att avlägsna orsakerna till att kvinnor har mindre möjligheter att få arbete och göra karriär, och som syftar till att förbättra kvinnornas möjligheter att konkurrera på arbetsmarknaden och göra karriär på samma villkor som män (domen i det ovannämnda målet Badeck m.fl., punkterna 52-55).

34 Såsom den nederländska regeringen med rätta har gjort gällande i sina yttranden gör liknande överväganden det möjligt att dra slutsatsen att en åtgärd som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen - som för övrigt motsvarar de riktlinjer som följer av punkt 1, 3, 4 och 9 i rekommendation 84/635 - inte utgör ett åsidosättande av artikel 2.1 och 2.4 i direktivet.

35 I motsats till vad kommissionen har hävdat i detta avseende hindrar inte domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike på något sätt en sådan lösning i förevarande mål vid den nationella domstolen. Domstolen påpekade endast, i punkt 15 i nämnda dom, att inte någon omständighet som anförts av den svarande medlemsstaten i målet kunde leda till slutsatsen att den av den omständighet, som berodde på medlemsstaten själv, att en hel samling kollektivavtal av vilka det följde särskilda rättigheter som var förbehållna kvinnor skulle fortsätta att vara i kraft, kunde anses motsvara den särskilda situation som avses i artikel 2.4 i direktivet.

36 Vad beträffar den åtgärd som är i fråga i målet vid den nationella domstolen påpekar domstolen för det första att det av begäran om förhandsavgörande, akten i målet vid den nationella domstolen och de förhandlingar som hållits vid domstolen, framgår att anställningssituationen vid jordbruksministeriet vid tidpunkten för antagandet av cirkulärskrivelsen och vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen kännetecknades av en omfattande underrepresentation av kvinnor, såväl i fråga om antalet kvinnor som antalet kvinnor på högre tjänster.

37 Domstolen påpekar för det andra att, såsom kommissionen för likabehandling påpekade i sitt ovannämnda yttrande av den 25 juni 1996, den omständigheten att det inte finns tillräcklig barnomsorg som är lämplig och ekonomiskt överkomlig kan utgöra ett incitament särskilt för kvinnor att upphöra med sin anställning (se även i detta avseende nionde och tionde skälen i rådets rekommendation nr 92/241/EEG av den 31 mars 1992 om barnomsorg, EGT L 123, s. 16).

38 Under dessa omständigheter konstaterar domstolen att en åtgärd, som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, som kan hänföras till det begränsade begreppet lika möjligheter eftersom det inte är fråga om arbetsplatser som är förbehållna kvinnor utan om tillgång till vissa arbetsvillkor som är avsedda att underlätta fortsättningen och framskridandet av deras yrkeskarriär, i princip tillhör de åtgärder som är avsedda att avlägsna orsakerna till att kvinnor har mindre möjligheter att få arbete och göra karriär, och som syftar till att förbättra kvinnornas möjligheter att konkurrera på arbetsmarknaden och göra karriär på samma villkor som män. Det ankommer i detta avseende på den nationella domstolen att kontrollera att de sakomständigheter som det har erinrats om i punkterna 36 och 37 i förevarande dom är tydligt fastställda.

39 Av fast rättspraxis följer emellertid att det vid fastställandet av räckvidden för ett undantag från en individuell rättighet, såsom likabehandlingen av kvinnor och män enligt direktivet, dessutom skall tas hänsyn till proportionalitetsprincipen, enligt vilken undantagen inte får gå utöver gränserna för vad som är lämpligt och nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet, och enligt vilken likabehandlingsprincipen så långt det är möjligt skall förenas med de krav som det eftersträvade målet är förenat med (domarna i de ovannämnda målen Johnston, punkt 38, Sirdar, punkt 26, och Kreil, punkt 23).

40 Inom ramen för den kompetensfördelning som föreskrivs i artikel 234 EG åligger det i princip den nationella domstolen att övervaka iakttagandet av proportionalitetsprincipen. Det följer emellertid av domstolens rättspraxis att domstolen är behörig att tillhandahålla alla sådana uppgifter om gemenskapsrättens tolkning som gör det möjligt för den nationella domstolen att pröva huruvida en nationell åtgärd är förenlig med gemenskapsrätten för att kunna avgöra målet vid den nationella domstolen. I förevarande mål har den nationella domstolen dessutom, vilket framgår av punkt 22 i förevarande mål, ställt olika detaljerade frågor som skall besvaras.

41 Inledningsvis påpekar domstolen att en sådan åtgärd som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen och som är avsedd att undanröja faktiska ojämlikheter emellertid även kan riskera att befästa en traditionell könsrollsfördelning.

42 Det kan förefalla som om en sådan omständighet förstärker åsikten i doktrinen till vilken den nationella domstolen hänvisat och enligt vilken det inte skulle vara förenligt med proportionalitetsprincipen att utesluta män från en åtgärd som inrättats till förmån för kvinnliga arbetstagare som är mödrar, om det mål att främja lika möjligheter för män och kvinnor som eftersträvas genom åtgärden kan uppnås även om åtgärden utsträcks till att omfatta manliga arbetstagare som är fäder.

43 I förevarande fall finns det emellertid anledning att beakta att, med hänsyn till den brist på barnomsorg som framhållits ovan, antalet tillgängliga barnomsorgsplatser enligt åtgärden i fråga vid den nationella domstolen är begränsat, att det finns väntelistor för de kvinnliga anställda vid jordbruksministeriet, liksom att de sistnämnda själva inte alls är garanterade att erhålla en sådan plats.

44 Domstolen påpekar att en åtgärd som den som är i fråga vid den nationella domstolen varken får till följd att de berörda manliga arbetstagarna eller de kvinnliga arbetstagarna som inte kunnat få tillgång till någon barnomsorgsplats inom ramen för det barnomsorgssystem som subventioneras av jordbruksministeriet, helt utesluts från tillgång till barnomsorgsplatser för sina barn. Sådana platser förblir huvudsakligen tillgängliga på den motsvarande tjänstemarknaden (se analogt, angående platser för yrkesutbildning, domen i det ovannämnda målet Badeck m.fl., punkt 53).

45 Därefter erinrar domstolen om att den åtgärd som är i fråga i målet vid den nationella domstolen inte fullständigt utesluter manliga anställda från sitt tillämpningsområde utan tillåter arbetsgivaren att bifalla de manliga tjänstemännens ansökningar när det enligt arbetsgivarens bedömning föreligger en nödsituation.

46 Vad avser räckvidden av detta undantag kan det påpekas att såväl jordbruksministeriet inom ramen för förfarandena vid den nationella domstolen och kommissionen för likabehandling som den nederländska regeringen vid domstolen har uppgett att manliga anställda som själva har vård om barn på denna grund skall kunna få tillgång till det barnomsorgssystem som är i fråga i målet vid den nationella domstolen.

47 I detta avseende påpekar domstolen att en åtgärd som uteslöt manliga anställda som ensamma har vård om barn från möjligheten att få tillgång till ett barnomsorgssystem som subventioneras av arbetsgivaren skulle gå utöver vad undantaget i artikel 2.4 i direktivet medger, och skulle innebära att den individuella rätten till likabehandling som garanteras i artikeln kränktes i en orimlig grad. Argumentet att kvinnor är mer benägna att avbryta sin yrkeskarriär för att ta hand om sina små barn är för övrigt inte längre lika relevant i förhållande till sådana tjänstemän.

48 Under de omständigheter som domstolen har understrukit i punkterna 43-47 i denna dom, kan det inte göras gällande att den omständigheten att cirkulärskrivelsen inte garanterar tillgång till barnomsorgsplatser på samma villkor för båda könen strider mot proportionalitetsprincipen.

49 Den omständigheten att makan till sökanden i målet vid den nationella domstolen i förekommande fall kan få svårt att fortsätta sin yrkeskarriär med beaktande av att det är nödvändigt att säkerställa omsorgen om parets båda små barn förefaller sakna relevans för att bedöma huruvida åtgärden som är i fråga vid den nationella domstolen är välgrundad med avseende på artikel 2.1 och 2.4 i direktivet. Domstolen påpekar, vad avser de arbetsvillkor som fastställs av en arbetsgivare, att principen om likabehandling per definition endast är tillämplig på arbetstagare som är anställda av denne. Denna bestämmelse kan således inte tolkas på det sättet att den ålägger en arbetsgivare som vidtar en åtgärd som är avsedd att motverka underrepresentation av kvinnor bland hans egna anställda att beakta förhållanden som hänger samman med att kvinnliga arbetstagare som inte tillhör dessa anställda skall kunna behålla sina anställningar.

50 Med beaktande av samtliga föregående överväganden skall tolkningsfrågan besvaras på så sätt att artikel 2.1 och 2.4 i direktivet inte utgör hinder för att ett ministerium uppställer regler för att motverka en betydande underrepresentation av kvinnor inom ministeriet enligt vilka kvinnliga anställda, mot bakgrund av att det inte finns tillräcklig barnomsorg som är lämplig och ekonomiskt överkomlig, förbehålls det begränsade antal subventionerade barnomsorgsplatser som arbetsgivaren tillhandahåller sina anställda, medan manliga anställda endast kan få tillgång till platserna om det enligt arbetsgivarens bedömning föreligger en nödsituation. Detta gäller emellertid endast under förutsättning att undantaget för manliga anställda tolkas på så sätt att det medger att de av de manliga anställda som ensamma har vård om sina barn får tillgång till detta barnomsorgssystem på samma villkor som de kvinnliga anställda.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

51 De kostnader som har förorsakats den nederländska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

- angående den fråga som genom beslut av den 8 december 1999 har ställts av Centrale Raad van Beroep - följande dom:

Artikel 2.1 och 2.4 i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor utgör inte hinder för att ett ministerium uppställer regler för att motverka en betydande underrepresentation av kvinnor inom ministeriet enligt vilka kvinnliga anställda, mot bakgrund av att det inte finns tillräcklig barnomsorg som är lämplig och ekonomiskt överkomlig, förbehålls det begränsade antal subventionerade barnomsorgsplatser som arbetsgivaren tillhandahåller sina anställda, medan manliga anställda endast kan få tillgång till platserna om det enligt arbetsgivarens bedömning föreligger en nödsituation. Detta gäller emellertid endast under förutsättning att undantaget för manliga anställda tolkas på så sätt att det medger att de av de manliga anställda som ensamma har vård om sina barn får tillgång till detta barnomsorgssystem på samma villkor som de kvinnliga anställda.