Domstolens dom (femte avdelningen) den 2 oktober 2003. - Eurofer ASBL mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Avtal och samordnade förfaranden - Europeiska stålbalksproducenter. - Mål C-179/99 P.



Rättsfallssamling 2003 s. I-10725



Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Parter

I mål C-179/99 P,

Eurofer ASBL, Luxemburg (Luxemburg), företrätt av N. Koch, Rechtsanwalt,

klagande,

angående överklagande av dom meddelad den 11 mars 1999 av förstainstansrätten (andra avdelningen i utökad sammansättning) i mål T-136/94, Eurofer mot kommissionen (REG 1999, s. II-263), i vilket det förs talan om upphävande av den domen,

i vilket den andra parten är:

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av J. Currall och W. Wils, båda i egenskap av ombud, biträdda av H.-J. Freund, Rechtsanwalt, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande i första instans,

meddelar DOMSTOLEN (femte avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden M. Wathelet samt domarna D.A.O. Edward, A. La Pergola, P. Jann (referent) och S. von Bahr,

generaladvokat: C. Stix-Hackl,

justitiesekreterare: avdelningsdirektören M.-F. Contet,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att parterna har avgivit muntliga yttranden vid förhandlingen den 31 januari 2002,

och efter att den 26 september 2002 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Eurofer ASBL har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 14 maj 1999, med stöd av artikel 49 i EKSG-stadgan för domstolen överklagat förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T-136/94, Eurofer mot kommissionen (REG 1999, s. II-263) (nedan kallad den överklagade domen), i vilken förstainstansrätten ogillade Eurofer ASBL:s talan om delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut 94/215/EKSG av den 16 februari 1994 om ett förfarande för tillämpning av artikel 65 i EKSG-fördraget angående avtal och samordnade förfaranden bland europeiska stålbalksproducenter (EGT L 116, s. 1) (nedan kallat det omtvistade beslutet). I detta beslut konstaterade kommissionen att klaganden hade åsidosatt artikel 65.1 i nämnda fördrag och ålade klaganden att omedelbart upphöra med överträdelsen.

Bakgrund och det omtvistade beslutet

2 Det framgår av den överklagade domen att den europeiska stålindustrin från och med år 1974 drabbades hårt av en minskad efterfrågan som ledde till problem i form av överskott i utbudet och överproduktion samt en låg prisnivå.

3 Efter att ha försökt hantera krisen genom att företagen frivilligt gjorde ensidiga åtaganden i fråga om utbudet av stålvolymer på marknaden och i fråga om minimipriser (Simonetplanen), och genom att riktpriser och minimipriser fastställdes (Davignonplanen, Eurofer 1-avtalet) konstaterade kommissionen år 1980 att det förelåg en påtaglig krissituation i den mening som avses i artikel 58 i EKSG-fördraget, och föreskrev obligatoriska kvoter för produktionen av bland annat stålbalkar. Nämnda gemenskapssystem upphörde att gälla den 30 juni 1988.

4 Kommissionen hade redan dessförinnan i flera meddelanden och beslut tillkännagivit att kvoteringssystemet skulle överges, varvid den erinrat om att upphörandet av detta system innebar en återgång till en marknad med fri konkurrens mellan företagen. Sektorn kännetecknades emellertid även fortsättningsvis av överproduktion som enligt de sakkunniga omgående måste minskas i sådan omfattning att företagen kunde möta konkurrensen på världsmarknaden.

5 Efter det att kvoteringssystemet upphört införde kommissionen ett övervakningssystem som innebar att statistik över tillverkning och leveranser samlades in, att utvecklingen på marknaderna följdes upp och att företagen regelbundet tillfrågades om situationen och tendenserna på marknaden. Företagen inom sektorn, däribland vissa medlemmar i branschsammanslutningen Eurofer, det vill säga klaganden, hade därför regelbunden kontakt med GD III (kommissionens generaldirektorat för inre marknad och industripolitik) (nedan kallat GD III) inom ramen för samrådsmötena. Övervakningssystemet upphörde den 30 juni 1990 och ersattes av ett system för individuell och frivillig information.

6 I början av år 1991 utförde kommissionen olika kontroller vid ett antal stålföretag och företagssammanslutningar inom denna sektor. Den 6 maj 1992 tillställdes dessa ett meddelande om anmärkningar. Förhör hölls i början av år 1993.

7 Kommissionen antog den 16 februari 1994 det omtvistade beslutet. I detta beslut slog kommissionen fast att 17 europeiska stålföretag och klaganden hade deltagit i en rad överenskommelser, beslut och samordnade förfaranden för prisfastställelse, uppdelning av marknader och utbyte av konfidentiell information på gemenskapsmarknaden för stålbalkar i strid med artikel 65.1 i EKSG-fördraget. Genom beslutet påfördes fjorton företag böter för överträdelser som skett mellan den 1 juli 1988 och den 31 december 1990.

8 Såvitt avser klaganden anges följande i punkt 317 i skälen till det omtvistade beslutet:

"I motsats till vad vissa parter har gjort gällande i detta ärende, kan företagssammanslutningar bryta mot konkurrensreglerna i EKSG-fördraget (artikel 48.1). Artikel 65.1 innehåller ett förbud som är tillämpligt på beslut som fattas av företagssammanslutningar. Även om det i artikel 65.5 föreskrivs att böter endast kan påföras företag, medför en överträdelse som begåtts av en företagssammanslutning att medlemsföretagen riskerar att påföras böter. Om det inte föreligger särskilda omständigheter skall företagen göras ansvariga för handlingar som begås av en sammanslutning som de kontrollerar genom det inflytande de utövar på denna sammanslutning.

I förevarande fall har Eurofer underlättat de överträdelser av artikel 65 i EKSG-fördraget som dess medlemmar gjort sig skyldiga till genom att organisera ett utbyte av viss nödvändig konfidentiell information. Mot bakgrund av att dess medlemmar redan har påförts böter för dessa överträdelser, inbegripet utbyte av konfidentiell information angående prisfastställelse och uppdelning av marknader, anser kommissionen att det inte är nödvändigt att påföra dem ytterligare böter till följd av sammanslutningens uppträdande."

9 Artiklarna 2 och 3 i det omtvistade beslutet har följande lydelse:

"Artikel 2

Eurofer har brutit mot artikel 65 i EKSG-fördraget genom att organisera utbyte av konfidentiell information rörande de överträdelser som dess medlemmar har gjort sig skyldiga till. Dessa överträdelser anges i artikel 1.

Artikel 3

De företag och företagssammanslutningar som avses i artiklarna 1 och 2 skall omedelbart upphöra med de överträdelser som avses i nämnda artiklar såvida detta inte redan har skett. Företagen och företagssammanslutningarna skall i detta avseende avstå från att upprepa eller fortsätta de handlingar eller det uppträdande som närmare angivits i artikel 1 eller artikel 2 och avstå från att vidta åtgärder med motsvarande verkan."

Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen

10 Klaganden väckte talan vid förstainstansrätten den 1 april 1994 och yrkade att det omtvistade beslutet delvis skulle ogiltigförklaras.

11 Förstainstansrätten ogillade klagandens talan i den överklagade domen.

Parternas yrkanden

12 Klaganden har yrkat att domstolen skall

- upphäva den överklagade domen,

- med hänvisning till de yrkanden som framförts i första instans, ogiltigförklara artikel 2 i det omtvistade beslutet och, i den mån den berör klaganden, artikel 3 i detta beslut, samt

- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

13 Kommissionen har yrkat att domstolen skall

- ogilla överklagandet, och

- förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.

Grunderna för överklagandet

14 Till stöd för sitt överklagande har klaganden åberopat följande fyra grunder:

1) Förstainstansrätten har åsidosatt artikel 65.1 i EKSG-fördraget genom att göra en felaktig tolkning av begreppet "beslut av företagssammanslutningar", som används i denna artikel.

2) Förstainstansrätten har åsidosatt artikel 15 första stycket i EKSG-fördraget genom en felaktig och motsägelsefull motivering som överskrider gränserna för förstainstansrättens materiella behörighet till följd av konstaterandet i artikel 2 i det omtvistade beslutet att klaganden hade organiserat ett utbyte av konfidentiell information i samband med de överträdelser som dess medlemmar har gjort sig skyldiga till.

3) Förstainstansrätten har åsidosatt artikel 65.1 i EKSG-fördraget samt överskridit gränserna för sin materiella behörighet genom att felaktigt tolka det villkor som följer av begreppet "som är ägnade att", som används i denna artikel, vid tillämpningen av detta begrepp på den påstådda konkurrensbegränsande verkan av det informationsutbyte som klaganden organiserat.

4) Förstainstansrätten har åsidosatt artiklarna 15 första stycket och 65.1 i EKSG-fördraget genom att felaktigt tolka den förutsättning som blir följden av begreppet "förhindra, inskränka eller snedvrida ... konkurrensen", som används i den sistnämnda artikeln, samt genom en motsägelsefull motivering av tillämpningen av detta begrepp på det informationsutbyte som klaganden organiserat.

15 De punkter i den överklagade domen som respektive grund avser kommer att anges allteftersom grunderna behandlas.

verklagandet

16 Domstolen skall inledningsvis pröva den första grunden, därefter den andra och den fjärde grunden gemensamt och slutligen den tredje grunden.

Den första grunden

17 I den första grunden görs gällande att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 65.1 i EKSG-fördraget på grund av en felaktig tolkning av begreppet "beslut av företagssammanslutningar", som används i denna bestämmelse.

18 Klaganden har hävdat att det var fel av förstainstansrätten att i punkterna 109-120 i den överklagade domen slå fast att det förelåg ett beslut av en företagssammanslutning trots att något formellt beslut inte hade fattats av något av klagandens beslutsorgan. Detta utgör en felaktig tillämpning av begreppet "beslut av företagssammanslutningar" i artikel 65.1 i EKSG-fördraget, vilken enbart avser beslut som även är bindande för medlemmar i företagssammanslutningen som har röstat emot antagandet av beslutet, inte tagit ställning till detta eller som inte deltagit vid antagandet av beslutet. Nämnda begrepp skall endast tillämpas subsidiärt i förhållande till företagsöverenskommelser i den meningen att om det föreligger en överenskommelse så behöver det inte prövas huruvida det även föreligger ett beslut av en företagssammanslutning.

19 Dessutom har förstainstansrätten i punkt 130 i den överklagade domen felaktigt tillämpat artikel 65.1 i EKSG-fördraget på en företagssammanslutnings verksamhet och i punkterna 137-139 i denna dom bekräftat att kommissionen hade behörighet att anta artikel 2 i det omtvistade beslutet, trots att en sammanslutnings agerande enbart strider mot förbudet mot konkurrensbegränsande samverkan när den agerar som ett företag.

20 Kommissionen anser att den första grunden saknar fog eftersom förstainstansrätten på grundval av en rad faktiska uppgifter, som inte har bestridits av klaganden, i punkterna 110-118 i den överklagade domen ansåg att det förelåg ett beslut från klaganden. Dessutom konstaterade förstainstansrätten i punkterna 112 och 204 i den överklagade domen att det skedde ett utbyte av information som organiserades av klaganden, vilket skedde vid sidan om det utbyte av information som skedde mellan företagen inom ramen för det som kommissionen har kallat "stålbalkskommissionen". Det var följaktligen riktigt av förstainstansrätten att fastställa att det utöver överenskommelsen mellan företagen förelåg ett beslut av en företagssammanslutning. Enligt kommissionen kan artikel 65 i EKSG-fördraget inte tolkas så, att den innebär ett förbud som enbart gäller ett beslut av en företagssammanslutning under förutsättning att det inte föreligger en överenskommelse mellan företag. I annat fall skulle enbart beslut som antagits enhälligt av de företag som utgör sammanslutningen kunna utgöra ett beslut av företagssammanslutningar i den mening som avses i denna bestämmelse.

21 Enligt kommissionen har förstainstansrätten i punkt 131 i den överklagade domen med rätta ansett att artikel 65.1 i EKSG-fördraget är tillämplig på den särskilda verksamhet som utövas av företagssammanslutningar och inte enbart på verksamhet som liknar företagens verksamhet. I annat fall vore det överflödigt att denna bestämmelse uttryckligen omfattar dessa sammanslutningar.

Domstolens bedömning

22 Artikel 65.1 i EKSG-fördraget innehåller ett specifikt förbud mot beslut av företagssammanslutningar som är ägnade att inom den gemensamma marknaden, direkt eller indirekt, förhindra, inskränka eller snedvrida den normala konkurrensen.

23 Artikel 65.1 i EKSG-fördraget är således tillämplig på sammanslutningar i den mån deras egen verksamhet - eller den verksamhet som utövas av de företag som är anslutna till sammanslutningen - har till syfte att framkalla de verkningar som artikeln avser (dom av den 19 mars 1964 i mål 67/63, Sorema mot Höga myndigheten, REG 1964 s. 293, s. 317).

24 Det framgår inte av denna artikel att förbudet som avser företagssammanslutningar enbart skulle vara subsidiärt tillämpligt, det vill säga när det inte har kunnat fastställas att det föreligger en företagsöverenskommelse.

25 Inte heller föreskrivs det i artikel 65.1 i EKSG-fördraget att den enbart skulle beröra en företagssammanslutnings verksamhet i den mån denna sammanslutning uppträder som ett företag. Om en företagssammanslutning uppträdde som ett företag, skulle den under alla förhållanden anses utgöra ett sådant vid tillämpningen av denna artikel, vilket skulle göra det särskilda förbud som riktar sig till företagssammanslutningar överflödigt.

26 Härav följer att det var riktigt av förstainstansrätten att i punkterna 130-133 i den överklagade domen slå fast att en företagssammanslutning kan omfattas av förbudet i artikel 65.1 i EKSG-fördraget och i punkterna 137-139 i denna dom avfärda klagandens argument att kommissionen inte hade behörighet att anta artikel 2 i det omtvistade beslutet.

27 Vad gäller frågan huruvida det förelåg ett sådant beslut av en företagssammanslutning som kan göras gällande gentemot klaganden, skall det framhållas att förstainstansrätten kom till denna slutsats efter att i den överklagade domen ha prövat det ändamål som uppställts i klagandens stadgar (punkt 111) samt klagandens verksamhet bestående i att samla in, sammanställa och sprida de ifrågavarande uppgifterna (punkt 112), efter att på grundval av personalens verksamhet ha dragit slutsatsen att tillstånd förelåg från de behöriga organen i fråga eller, åtminstone att det förelåg ett uttryckligt eller underförstått medgivande från medlemmarna (punkt 113) och efter att ha framhållit att samtliga företag som deltagit i det omtvistade utbytet av information var anknutna till klaganden (punkt 114).

28 Mot bakgrund av de angivna omständigheterna var det riktigt av förstainstansrätten att i punkt 115 i den överklagade domen anse att kommissionen i det omtvistade beslutet med rätta kommit till slutsatsen att det ifrågavarande informationsutbytet inte kunde ha genomförts utan att klaganden hade fattat ett "beslut".

29 Härav följer att talan inte kan vinna bifall på den första grunden.

Den andra och den fjärde grunden

30 I den andra grunden görs gällande att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 15 första stycket i EKSG-fördraget genom en felaktig och motsägelsefull motivering som överskrider gränserna för förstainstansrättens materiella behörighet till följd av konstaterandet i artikel 2 i det omtvistade beslutet att klaganden hade organiserat ett utbyte av konfidentiell information i samband med de överträdelser som dess medlemmar gjort sig skyldiga till.

31 I den fjärde grunden görs gällande att förstainstansrätten har åsidosatt artiklarna 15 första stycket och 65.1 i EKSG-fördraget genom att felaktigt tolka den förutsättning som är följden av begreppet "förhindra, inskränka eller snedvrida ... konkurrensen", som används i den sistnämnda artikeln samt genom en motsägelsefull motivering av tillämpningen av detta begrepp på det informationsutbyte som klaganden organiserat.

32 Dessa båda grunder skall prövas gemensamt.

33 Den andra grunden riktar sig mot punkterna 169-208 i den överklagade domen och i synnerhet mot punkt 191, som i den överklagade domen har följande lydelse:

"Den omständigheten att det omtvistade systemet infördes senast år 1986, inom ramen för det kvotsystem som sökanden skötte vid denna tidpunkt, tyder på att systemet till en början hade till syfte att övervaka att de kvoter som vart och ett av de deltagande företagen hade tilldeltats iakttogs, mot bakgrund av att kommissionen förde en stabilitetspolitik med 'traditionella handelsflöden' ... Det faktum att det omtvistade utbytet fortsatte efter det att kvotsystemet upphörde den 30 juni 1988 (se handlingar nr 3482 och nr 3483) gjorde det möjligt för företagen att övervaka i vilken mån företagen fortsatte att iaktta de traditionella marknaderna, vilka utgjorde grunden för kvotsystemet. Ett sådant utbyte av information var till själva sin karaktär sådant att det syftade till att behålla avskärmade marknader med hänvisning till traditionella handelsflöden."

34 Klaganden har kritiserat förstainstansrätten för att i punkt 191 i den överklagade domen ha överskridit gränserna för sin materiella behörighet genom att hänvisa till nya omständigheter och särskilt genom att konstatera att kvotsystemet bibehölls trots att detta system hade upphört den 30 juni 1988 och att detta konstaterande inte stöds av omständigheter som framgår av det omtvistade beslutet eller av den överklagade domen som sådan.

35 Klaganden har vidare kritiserat förstainstansrätten för att motsäga sig själv genom att i punkterna 179 och 202 i den överklagade domen konstatera att det av klaganden organiserade informationsutbytet utgjorde en självständig överträdelse och, i punkt 191 i denna dom, konstatera att nämnda utbyte syftade till att kontrollera att kvoterna iakttogs.

36 I den fjärde grunden, som riktar sig mot punkterna 185-196 i den överklagade domen, har klaganden på nytt kritiserat förstainstansrätten för att i punkt 202 i den överklagade domen ha kvalificerat det av klaganden organiserade systemet för utbyte av information som en självständig överträdelse, medan förstainstansrätten för att motivera att det förelåg en konkurrensbegränsning i punkt 191 i den överklagade domen emellertid grundade sig på argumentet att detta utbyte av information användes för att övervaka en konkurrensbegränsande samverkan med avseende på iakttagandet av de nationella marknaderna. Klaganden anser således att förstainstansrätten har bekräftat att nämnda system hade underordnad och osjälvständig karaktär.

37 Klaganden har dessutom ifrågasatt att systemet för utbyte av information som sådant har kunnat begränsa konkurrensen. De uppgifter som utbyttes var nämligen inte tillräckligt detaljerade, i synnerhet inte i fråga om vilka produkter och vilka kunder som avsågs, för att kunna begränsa de berörda företagens handlingsfrihet.

38 Kommissionen har inledningsvis gjort gällande att klaganden har missuppfattat punkt 191 i den överklagade domen. I denna punkt anges inte att företagen bibehöll kvotsystemet efter den 30 juni 1988. I denna punkt angavs endast att utbytet av den omtvistade informationen gjorde det möjligt för företagen att övervaka i vilken mån de fortsatte att iaktta de traditionella marknaderna, vilka hade utgjort grunden för kvotsystemet.

39 Vad gäller klagandens argument att förstainstansrätten gjorde fel när den fann att det omtvistade informationsutbytet utgjorde en självständig överträdelse, anser kommissionen att det inte kan upptas till prövning eftersom det utgör ett ifrågasättande av förstainstansrättens fastställande och bedömning av de faktiska omständigheterna, särskilt vad gäller produkternas homogenitet, som utgjorde grunden för förstainstansrättens bedömning i punkterna 185-194 i den överklagade domen att den information som utbyttes kunde påverka deltagarnas uppträdande på ett påtagligt sätt.

40 Kommissionen har även gjort gällande att klaganden inte kan påvisa en motsägelsefull motivering enbart genom att hänvisa till punkt 191 i den överklagade domen, då klaganden har missförstått denna punkt. Oavsett om det föreligger en prisöverenskommelse eller en uppdelning av marknaderna eller inte har det omtvistade informationsutbytet i sig på ett påtagligt sätt kunnat påverka företagens agerande på marknaden.

Domstolens bedömning

41 Enligt rättspraxis avseende marknaden för traktorer (förstainstansrättens domar av den 27 oktober 1994 i mål T-34/92, Fiatagri och New Holland Ford mot kommissionen, REG 1994, s. II-905, svensk specialutgåva, volym 16, s. II-87, och i mål T-35/92, Deere mot kommissionen, REG 1994, s. II-957, svensk specialutgåva, volym 16, s. II-129, samt domstolens dom av den 28 maj 1998 i mål C-7/95 P, Deere mot kommissionen, REG 1998, s. I-3111, och i mål C-8/95 P, New Holland Ford mot kommissionen, REG 1998, s. I-3175), i vilken förstainstansrätten och domstolen för första gången prövade ett avtal om informationsutbyte inom ramen för EG-fördraget, och vars allmänna överväganden kan överföras på EKSG-fördraget, strider ett sådant avtal mot konkurrensbestämmelserna när det på ett skadligt sätt påverkar eller undanröjer graden av osäkerhet om den ifrågavarande marknadens funktion och följaktligen begränsar konkurrensen mellan företagen (se särskilt domen i det ovannämnda målet Deere mot kommissionen, punkt 90).

42 Kriterierna för samordning och samarbete som utgör konkurrensbegränsande samverkan förutsätter nämligen inte att en riktig "plan" skall ha utarbetats, utan skall uppfattas mot bakgrund av vad som avses med konkurrens i EG- och EKSG-fördragens bestämmelser. Enligt fördragen skall varje ekonomisk aktör självständigt definiera den politik som den avser att följa på den gemensamma marknaden och de villkor som den avser att reservera för sina kunder (domen i det ovannämnda målet Deere mot kommissionen, punkt 86 och där angiven rättspraxis).

43 Även om det är riktigt att detta krav på självständighet inte utesluter att aktörerna har rätt att rationellt anpassa sig till det konstaterade uppträdandet eller förutse sina konkurrenters uppträdande, hindrar det emellertid strikt att det förekommer direkt eller indirekt kontakt mellan sådana aktörer, vilken har till syfte eller resultat att utmynna i konkurrensvillkor som inte motsvarar de normala villkoren på marknaden i fråga med beaktande av de tillhandahållna produkternas eller tjänsternas beskaffenhet, hur betydelsefulla och hur många företagen var och nämnda marknads volym (domen i det ovannämnda målet Deere mot kommissionen, punkt 87 och där angiven rättspraxis).

44 I syfte att kontrollera huruvida det system för informationsutbyte som organiserats av klaganden i förevarande fall hade en konkurrensbegränsande verkan, har förstainstansrätten prövat olika omständigheter. Förstainstansrätten har således i den överklagade domen påpekat att de uppgifter som utbyttes var konfidentiella (punkt 186), att dessa uppgifter endast lämnades till ett visst antal producenter (punkt 187), att de produkter som utbytet avsåg var homogena (punkt 188), att marknaden hade oligopolistisk karaktär (punkt 189), att de omtvistade uppgifterna gjorde det möjligt att exakt få reda på konkurrenternas marknadsandelar (punkt 190) och således gjorde det möjligt att övervaka konkurrenternas verksamhet (punkt 191), att dessa uppgifter gav upphov till diskussioner och kritik (punkt 192) samt att det var fråga om aktuella uppgifter (punkt 194).

45 Förstainstansrätten drog i punkt 195 i den överklagade domen av dessa omständigheter slutsatsen att den information som företagen mottog inom ramen för det omtvistade systemet för informationsutbyte kunde påverka deras uppträdande på ett påtagligt sätt.

46 Det skall påpekas att de bedömningar som gjorts i punkterna 186-195 i den överklagade domen avser de faktiska omständigheterna, vilka inte omfattas av domstolens prövning inom ramen för ett överklagande. Det skall erinras om att ett överklagande skall vara begränsat till rättsfrågor, vilket framgår av artikel 32d.1 KS och artikel 51 i EKSG-stadgan för domstolen. Förstainstansrätten är alltså ensam behörig att fastställa de relevanta faktiska omständigheterna och att bedöma bevisningen, utom i de fall då rätten har missuppfattat omständigheterna och bevisningen (se, bland annat, dom av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl., REG 1994, s. I-1981, punkterna 49 och 66, av den 15 oktober 2002 i de förenade målen C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P och C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. I-8375, punkt 194, och av den 10 december 2002 i mål C-312/00 P, kommissionen mot Camar och Tico, REG 2002, s. I-11355, punkt 69).

47 Vad gäller de faktiska omständigheterna var det med rätta som förstainstansrätten i punkt 196 i den överklagade domen slog fast att det omtvistade systemet för utbyte av information hade till syfte att förhindra, inskränka eller snedvrida den normala konkurrensen i den mening som avses i artikel 65.1 i EKSG-fördraget genom att de deltagande producenterna kunde ersätta konkurrensens normala risker med ett praktiskt inbördes samarbete.

48 Domstolen anser vad gäller punkt 191 i den överklagade domen att det i motsats till klagandens påstående inte går att komma till slutsatsen att förstainstansrätten i denna punkt konstaterade att kvotsystemet fortsatte efter den 30 juni 1988. Förstainstansrätten har endast angivit att det omtvistade systemet för informationsutbyte gjorde det möjligt för företagen att övervaka varandra och att detta informationsutbyte till sin karaktär var sådant att det syftade till att behålla avskärmade marknader med hänvisning till traditionella flöden.

49 Eftersom det i denna punkt inte nämns något avtal om kvoter och det endast är verkan av informationsutbytet som sådant som behandlas, har förstainstansrätten utan motsägelse i punkt 202 i den överklagade domen kunnat slå fast att det omtvistade informationsutbytet utgjorde en självständig överträdelse.

50 Av ovanstående framgår att den andra och den fjärde grunden till viss del inte kan upptas till prövning och i övrigt inte kan ligga till grund för ett bifall av talan.

Den tredje grunden

51 I den tredje grunden görs gällande att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 65.1 i EKSG-fördraget samt överskridit gränserna för sin materiella behörighet genom att felaktigt tolka den förutsättning som är följden av begreppet "som är ägnade att", som används i denna artikel, vid tillämpningen av detta begrepp på den påstådda konkurrensbegränsande verkan av det informationsutbyte som klaganden organiserat.

52 Klaganden har gjort gällande att förstainstansrätten har gjort en felaktig rättstillämpning genom att beakta verkningarna av informationsutbytet på konkurrensen (punkterna 191, 195 och 196 i den överklagade domen), trots att artikel 65 i EKSG-fördraget enbart avser avtal som "är ägnade att" förhindra konkurrensen, vilket såväl i den tyska versionen (abzielen) som den franska versionen av detta fördrag (tendraient ... à) förutsätter ett eftersträvat ändamål. Härigenom har förstainstansrätten åsidosatt artikel 65.1 i nämnda fördrag.

53 Klaganden har även hävdat att förstainstansrätten har överskridit gränserna för sin materiella behörighet genom att byta ut ordet verkan av informationsutbytet, som används i punkt 283 i skälen till det omtvistade beslutet, mot en terminologi enligt vilken informationsutbytet "var ägnat" att påverka den normala konkurrensen, vilket således utgjorde en ändring av en juridisk kvalifikation.

54 Kommissionen har gjort gällande att punkterna 191 och 196 i den överklagade domen innehåller förstainstansrättens bedömning av faktiska omständigheter som tidigare fastslagits.

55 Kommissionen har bestridit att förstainstansrätten skulle ha åsidosatt artikel 65.1 i EKSG-fördraget, enligt vilken uttrycket "är ägnade att" motsvarar uttrycket "som har till syfte och resultat" i artikel 85 i EG-fördraget (nu artikel 81 EG). Dessutom har uttrycket "tendre à" (vara ägnat att) även betydelsen "avoir tendance à" (tenderar att) och "évoluer de façon à" (utveckling i riktning mot att). Det är således tillräckligt att ett uppträdande objektivt syftar till att förhindra konkurrensen för att denna bestämmelse i EKSG-fördraget skall vara tillämplig.

56 Kommissionen har gjort gällande att förstainstansrätten inte kan kritiseras för att den inte nöjt sig med att enbart fastställa att det omtvistade systemet för utbyte av information kunde påverka företagens agerande på ett påtagligt sätt, utan gått ett steg längre i sin bedömning och av de fastställda faktiska omständigheterna kommit till slutsatsen att detta utbyte av information särskilt syftade till att avskärma marknaderna (punkt 191 i den överklagade domen) och allmänt hade till syfte att förhindra, inskränka eller snedvrida den normala konkurrensen (punkt 196 i den överklagade domen).

Domstolens bedömning

57 Klaganden har, vilket framgår av punkt 145 i den överklagade domen, vid förstainstansrätten hävdat att det kritiserade beslutet av företagssammanslutningen var ägnat att öka insynen på marknaden genom utbyte av information och att detta syfte inte kan anses konkurrensbegränsande.

58 Det skall härvid konstateras att den defintion som klaganden har föreslagit vad gäller uttrycket "är ägnade att" i artikel 65.1 i EKSG-fördraget är alltför snäv. Både det franska uttrycket och motsvarande uttryck i den tyska versionen av denna bestämmelse kan både användas för att uttrycka att ett visst syfte eftersträvas och för att objektivt beskriva en situation där en omständighet går i motsatt riktning, oavsett om det är avsiktligt eller inte.

59 Det framgår av den rättspraxis som domstolen har erinrat om i punkterna 42 och 43 i förevarande dom att ett syfte som påstås vara att öka insynen på marknaden inte kan undgå att kvalificeras som konkurrensbegränsande då det kritiserade uppträdandet påverkar eller undanröjer graden av osäkerhet om den ifrågavarande marknadens funktion, vilket skapar sådana förutsättningar under vilka en ekonomisk aktör inte på ett självständigt sätt beslutar om vilken politik denne skall följa på denna marknad.

60 Härav följer att förstainstansrätten i punkterna 191 och 195 i den överklagade domen med rätta och utan att överskrida gränserna för sin behörighet prövade på vilket sätt det ifrågavarande informationsutbytet påverkade de ekonomiska aktörer som deltog i detta system och därvid i punkt 196 i denna dom kom till slutsatsen att detta system för utbyte av information var ägnat att förhindra, inskränka eller snedvrida den normala konkurrensen i den mening som avses i artikel 65.1 i EKSG-fördraget.

61 Följaktligen kan talan inte vinna bifall på den tredje grunden.

62 Av ovanstående följer att överklagandet skall ogillas.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

63 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 i samma regler skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom kommissionen har yrkat att klaganden skall ersätta rättegångskostnaderna och klaganden har tappat målet i sin helhet, skall klaganden ersätta rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

(femte avdelningen)

följande dom:

1) Överklagandet ogillas.

2) Eurofer ASBL skall ersätta rättegångskostnaderna.