Målen T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 och T‑454/08

Regione autonoma della Sardegna (Italien) m.fl.

mot

Europeiska kommissionen

”Statligt stöd – Stöd till förmån för hotellindustrin i regionen Sardinien – Beslut i vilket stödet förklaras vara delvis förenligt och delvis oförenligt med den gemensamma marknaden och i vilket det förordnas om att stödet ska återkrävas – Nytt stöd – Motiveringsskyldighet – Skydd för berättigade förväntningar – Stimulansverkan – Regeln om stöd av mindre betydelse”

Sammanfattning av domen

1. Förfarande – Intervention – Grunder som skiljer sig från dem som åberopats av intervenienten – Upptagande till sakprövning – Villkor – Anknytning till tvisteföremålet

(Domstolens stadga, artikel 40 fjärde stycket; tribunalens rättegångsregler, artikel 116.4)

2. Stöd som ges av en medlemsstat – Kommissionens undersökning – Beslut att inleda det formella granskningsförfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG – Beslutet grundas på ofullständiga uppgifter eller på en felaktig rättslig kvalificering av dessa uppgifter

(Artikel 88.2 EG; rådets förordning nr 659/1999, artiklarna 6.1 och 7)

3. Talan om ogiltigförklaring – Rättsakter mot vilka talan kan väckas – Rättsakter som har bindande rättsverkningar – Kommissionens beslut att avsluta det formella granskningsförfarande beträffande statligt stöd som föreskrivs i artikel 88.2 EG

(Artiklarna 82 EG och 230 EG)

4. Stöd som ges av en medlemsstat – Kommissionens undersökning – Bedömning av en stödordning sedd som en helhet – Tillåtet – Följd

(Artiklarna 87 EG och 88.3 EG)

5. Stöd som ges av en medlemsstat – Kommissionens undersökning – Inledande av ett formellt granskningsförfarande – Maximal tidsfrist på två månader – Ej tillämplig om stödet inte anmälts – Kommissionen har upplysningar om ett påstått olagligt stöd – Undersökning utan dröjsmål – Räckvidd

(Artiklarna 87 EG och 88 EG; rådets förordning nr 659/1999, artikel 10.1)

6. Stöd som ges av en medlemsstat – Kommissionens undersökning – Skyldighet att inom rimlig tid slutföra den preliminära granskning som inletts till följd av ett klagomål

(Artiklarna 87 EG och 88 EG)

7. Institutionernas rättsakter – Motivering – Skyldighet – Räckvidd – Kommissionens beslut angående statligt stöd

(Artiklarna 87 EG, 88 EG och 253 EG)

8. Stöd som ges av en medlemsstat – Administrativt förfarande – Stödets förenlighet med den gemensamma marknaden – Bevisbördan åvilar den som betalar ut stödet och den potentiella stödmottagaren

(Artikel 88.2 EG)

9. Stöd som ges av en medlemsstat – Planerade stöd – Genomförande utan föregående anmälan till kommissionen – Kommissionens beslut att stödet ska återkrävas – Motiveringsskyldighet – Räckvidd

(Artiklarna 88.3 EG och 253 EG; rådets förordning nr 659/1999, artikel 14.1)

10. Stöd som ges av en medlemsstat – Befintligt stöd och nytt stöd – Åtgärd som medför ändring av befintligt stöd – Kvalificering som nytt stöd – Kriterier – Bedömning

(Artikel 87 EG; rådets förordning nr 659/1999, artikel 1 b och c)

11. Stöd som ges av en medlemsstat – Kommissionens undersökning – Ett stöds förenlighet med den gemensamma marknaden – Utrymme för skönsmässig bedömning

(Artiklarna 87 EG och 88 EG)

12. Invändning om rättsstridighet – Räckvidd – Rättsakter mot vilka invändning om rättsstridighet kan göras – Kommissionens riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål – Omfattas – Villkor

(Artiklarna 87.3 a och c EG, 230 EG och 241 EG; kommissionens meddelande 98/C 74/06)

13. Stöd som ges av en medlemsstat – Förbud – Undantag – Statligt stöd för regionala ändamål – Kriterier

(Artiklarna 87 EG och 88 EG; kommissionens meddelande 98/C 74/06, punkt 4.2)

14. Stöd som ges av en medlemsstat – Administrativt förfarande – Stödets förenlighet med den gemensamma marknaden – Bevisbördan åvilar den som betalar ut stödet och den potentiella stödmottagaren

(Artikel 88.2 EG)

15. Stöd som ges av en medlemsstat – Ett stöds förenlighet med den gemensamma marknaden – De berördas eventuella berättigade förväntningar – Skydd – Villkor och gränser

(Artikel 88 EG)

16. Stöd som ges av en medlemsstat – Kommissionens undersökning – Stöd av mindre betydelse – Uppdelning av ett stöd som överstiger det tillämpliga taket för att en del av stödet ska omfattas av regeln om stöd av mindre betydelse – Otillåtet

(Artikel 88.3 EG; kommissionens förordningar nr 69/2001, artikel 2.1 och 2.2, och nr 1998/2006, artikel 2.2 andra stycket)

1. Enligt artikel 40 fjärde stycket i domstolens stadga och artikel 116.4 i förstainstansrättens rättegångsregler har intervenienten rätt att självständigt åberopa grunder, och inte bara argument, under förutsättning att de stöder en av huvudparternas yrkanden och inte är av helt annat slag än de överväganden som utgör grunden för tvisten såsom den har definierats mellan sökanden och svaranden, och därmed medför att tvisteföremålet ändras.

När tribunalen ska besluta huruvida de grunder som en intervenient har anfört kan tas upp till sakprövning ska den således kontrollera att dessa anknyter till tvisteföremålet såsom detta har definierats av huvudparterna.

(se punkterna 42 och 43)

2. I ett förfarande för granskning av huruvida ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden kan det slutliga beslutet i viss mån avvika från beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet, utan att detta innebär att det slutliga beslutet blir ogiltigt. I detta perspektiv finns det således inte anledning för kommissionen att fatta ett beslut om ändring av ett beslut om att inleda ett formellt granskningsförfarande. Det är likväl logiskt, och ligger dessutom i de potentiella stödmottagarnas intresse, att om kommissionen efter det att den antagit ett beslut om att inleda ett formellt granskningsförfarande, upptäcker att beslutet grundats på ofullständiga uppgifter eller på en felaktig rättslig kvalificering av dessa uppgifter, så måste den ha möjlighet att anpassa sitt ställningstagande genom att anta ett ändringsbeslut. Ett sådant ändringsbeslut, i vilket intresserade parter på nytt uppmanas att inkomma med synpunkter, ger nämligen parterna möjlighet att reagera på den ändring i den preliminära bedömningen av den aktuella åtgärden som kommissionen gjort, och göra gällande sin inställning i detta avseende.

Kommissionen skulle lika gärna kunna välja att först anta ett beslut om att avsluta förfarandet utan vidare åtgärder, för att sedan anta ett nytt beslut om att inleda ett formellt granskningsförfarande (grundat på kommissionens ändrade rättsliga bedömning) vilket i huvudsak skulle ha haft samma innehåll som ändringsbeslutet. Av processekonomiska skäl och med hänsyn till principen om god förvaltningssed, är det nämligen bättre att anta ett ändringsbeslut än att avsluta förfarandet och inleda ett nytt förfarande.

Ett sådant ändringsbeslut har samma rättsliga karaktär som beslutet om att inleda ett förfarande, eftersom det kompletterar detta beslut och tillsammans med det utgör ett justerat beslut om att inleda ett förfarande. Ett meddelande om att ett förfarande inletts syftar nämligen uteslutande till att från de intresserade parterna få alla uppgifter som kan vägleda kommissionen i dess framtida handlande

(se punkterna 70–73)

3. Det slutliga beslut som kommissionen antar för att avsluta det formella granskningsförfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG utgör en rättsakt mot vilken talan kan väckas med stöd av artikel 230 EG. Ett sådant beslut har nämligen tvingande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen, eftersom det avslutar förfarandet i fråga och innehåller ett definitivt ställningstagande beträffande de granskade åtgärdernas förenlighet med bestämmelserna om statligt stöd. Sålunda har intresserade parter kvar sin möjlighet att angripa det slutliga beslutet, genom vilket det formella granskningsförfarandet avslutas, och i samband därmed måste de kunna ifrågasätta de olika bedömningar som utgör grunden för kommissionens slutgiltiga ståndpunkt.

Denna möjlighet existerar oberoende av huruvida beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet har rättsverkningar som innebär att en talan om ogiltigförklaring kan väckas. Förvisso är det möjligt att väcka talan mot beslutet att inleda ett förfarande, om detta beslut för med sig slutgiltiga rättsverkningar som inte kan ändras i efterhand genom det slutliga beslutet. Så är fallet när kommissionen inleder det formella granskningsförfarandet avseende en åtgärd som den tills vidare kvalificerar som nytt stöd, eftersom detta beslut för med sig rättsverkningar som är självständiga i förhållande till det slutliga beslutet. Det uppskjutande av genomförandet av åtgärden i fråga, som enligt artikel 88.3 EG följer av den provisoriska kvalificeringen av åtgärden som nytt stöd, är självständigt i förhållande till det slutliga beslutet och tidsmässigt begränsat till den tidpunkt då det formella förfarandet avslutas.

Möjligheten att väcka talan mot ett beslut om att inleda ett förfarande kan emellertid inte leda till att de intresserade parternas processuella rättigheter inskränks genom att de hindras från att väcka talan mot det slutliga beslutet och att, till stöd för sin talan, åberopa brister rörande samtliga led i det förfarande som har lett fram till beslutet.

Den omständigheten att sökandena och intervenienterna inte väcker talan mot kommissionens ändringsbeslut inom den angivna fristen, hindrar dem inte från att i talan mot kommissionens slutliga beslut åberopa grunder enligt vilka ändringsbeslutet var rättsstridigt.

(se punkterna 77–79)

4. Kommissionen är i princip inte skyldig att göra en bedömning av stöd som beviljats i enskilda fall, utan kan begränsa sig till att granska den ifrågavarande stödordningens allmänna särdrag. Vidare kan en bedömning av de omständigheter som är specifika för varje enskild mottagare av stöd enligt stödordningen bedömas först när stödet återkrävs av den berörda medlemsstaten. Om det förhöll sig annorlunda, skulle nämligen kommissionen vara tvungen att göra en mer omfattande utredning i fall där en stödordning genomförts olagligen, i strid med artikel 88.3 EG, än i fall där medlemsstaten i fråga har iakttagit anmälningsskyldigheten som slås fast i nämnda bestämmelse. I det senare fallet är nämligen de potentiella stödmottagarnas specifika förhållanden per definition okända för kommissionen i granskningsskedet.

Kommissionen kan således begränsa sig till att undersöka stödordningen som sådan, och är inte skyldig att beakta vare sig förhållandena mellan de stödmottagande företagen och den berörda staten eller skillnaderna mellan de olika berörda företagen. Dessa omständigheter kan beaktas först när de individuella stödbeloppen ska återkrävas.

(se punkterna 91 och 92)

5. Av artikel 10.1 i förordning nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 88 EG följer att om kommissionen har upplysningar om påstått olagligt stöd ska den undersöka dessa upplysningar utan dröjsmål, oavsett källan för desamma. Denna bestämmelse ska inte förstås så att den syftar på avslutandet av den preliminära granskningsfasen, utan snarare på inledandet av denna fas. Detta synsätt stöds av den omständigheten att kommissionen inte är bunden av den normala tidsfristen när en preliminär granskning utlöses av ett klagomål.

Den tidsfrist på två månader inom vilken kommissionen är skyldig att avsluta den preliminära granskningsfasen är endast tillämplig vad gäller stöd som har anmälts av medlemsstaterna, och således inte i fall där den preliminära granskningsfasen har inletts till följd av ett klagomål.

(se punkterna 97 och 98)

6. Eftersom kommissionen ensam är behörig att bedöma om ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden är den skyldig att, i intresse av en korrekt tillämpning av de grundläggande bestämmelserna om statligt stöd i fördraget, vidta en snabb och opartisk granskning av ett klagomål där det påtalas att det förekommer stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden. Kommissionen kan således inte obegränsat förlänga den preliminära granskningen av de statliga åtgärder som har varit föremål för ett klagomål om att dessa åtgärder utgör statligt stöd.

Frågan huruvida ett sådant administrativt förfarande har pågått under rimlig tid ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt sammanhanget, de olika leden i det administrativa förfarandet som kommissionen ska gå igenom, ärendets komplexitet samt dess betydelse för de olika berörda parterna.

(se punkt 99)

7. Den motiveringsskyldighet som åvilar kommissionen omfattar inte tidsåtgången för förfarandet, utan endast själva innehållet i beslutet. Av den motivering som krävs enligt artikel 253 EG ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att behörig instans ges möjlighet att utföra sin prövningsrätt. Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt eller personligen berörs av den, kan ha.

Tidsåtgången för ett förfarande är emellertid inte en fråga som institutionen i fråga resonerar kring, i syfte att motivera denna tidsåtgång. Den är i stället en rent faktisk omständighet som endast beror på hur lång tid institutionen behöver för att avsluta förfarandet. Tidsåtgången för ett förfarande utgör således inte en del av innehållet i beslutet, som ska motiveras. Vad gäller tidsåtgången finns endast ett krav på att det ska göras en rent faktamässig redovisning av de olika etapperna i förfarandet som leder fram till antagandet av beslutet i fråga.

(se punkterna 120–122)

8. Om kommissionen i beslutet att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG har gjort en tillfredsställande preliminär analys, i vilken den har angett skälen till att den hyser tvivel om huruvida stödet i fråga är förenligt med den gemensamma marknaden, ankommer det på den berörda medlemsstaten och på den potentiella stödmottagaren att inkomma med uppgifter som visar att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden.

Denna regel rör emellertid endast bevisbördan, och inte motiveringsskyldigheten. Det åvilar således kommissionen att, i förekommande fall, ange skälen till att den trots uppgifter som inkommit från medlemsstaten eller stödmottagarna, kommit fram till att stödet i fråga inte är förenligt med den gemensamma marknaden.

(se punkt 132)

9. När ett statligt stöd redan har beviljats i strid med bestämmelserna i artikel 88.3 EG är kommissionen, som har befogenhet att ålägga de nationella myndigheterna att besluta om återkrav av statligt stöd, inte skyldig att redogöra för de närmare grunderna för att den utövar denna befogenhet. Denna princip, som härrör från tiden före ikraftträdandet av förordning nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 88 EG, är fortfarande tillämplig inom ramen för artikel 14.1 i denna förordning.

Beslutet om att stödet ska återkrävas är alltså en i det närmaste automatisk konsekvens av att stödet konstaterats vara olagligt och oförenligt med den gemensamma marknaden, med förbehåll endast för att återkrävandet inte får stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten. Kommissionen har således inte något utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende. Under dessa omständigheter är kommissionen, när den väl har angett skälen till att den anser att stödet i fråga är olagligt och oförenligt med den gemensamma marknaden, således inte skyldig att motivera beslutet om att stödet ska återkrävas.

(se punkt 152)

10. På området för statligt stöd gäller att åtgärder för att införa eller ändra befintligt stöd ska betraktas som nytt stöd. Framför allt när ändringen påverkar själva innehållet i den ursprungliga ordningen omvandlas denna till en ny stödordning. Om ändringarna inte medför någon ändring i sak är det endast själva ändringen som betraktas som nytt stöd.

Det rör sig i synnerhet om nytt stöd i den mening som avses i artikel 1 c i förordning nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 88 EG när det i kommissionens beslut om godkännande uttryckligen anges att en ansökan om stöd, utan undantag, måste lämnas in innan investeringsprojekten börjar verkställas och den berörda medlemsstaten på grundval av bestämmelser som antagits efter beslutet om godkännande beviljar stöd för regionala projekt som har börjat verkställas innan någon ansökan lämnats. En sådan ändring kan nämligen inte betraktas som mindre eller obetydlig. Kommissionens godkännande av en stödordning är regelmässigt beroende av att det föreskrivs ett villkor om att ansökan om stöd ska lämnas innan projekten börjar verkställas. Det är således uppenbart att om detta villkor togs bort skulle detta kunna påverka bedömningen av stödåtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden.

(se punkterna 176–179)

11. En stödordnings förenlighet med den gemensamma marknaden ska uteslutande bedömas utifrån den stödordningens särdrag, mot bakgrund av den politik som kommissionen bedriver vid tidpunkten för denna bedömning. Bedömningen av en stödordnings förenlighet med den gemensamma marknaden påverkas däremot inte av den omständigheten att den kan ha föregåtts av andra stödordningar beträffande vilka kommissionen godkänt vissa villkor. Om det förhöll sig annorlunda, skulle det nämligen vara omöjligt för kommissionen att ändra de kriterier utifrån vilka den bedömer förenligheten av statligt stöd med den gemensamma marknaden. Den möjligheten måste kommissionen ha för att kunna anpassa reglerna till såväl förändringar i staternas praxis vad gäller beviljande av statligt stöd som till utvecklingen av den gemensamma marknaden.

(se punkt 190)

12. Artikel 241 EG ger uttryck för en allmän princip enligt vilken samtliga parter har rätt att, i syfte att uppnå ogiltigförklaring av ett beslut som berör dem direkt och personligen, ifrågasätta giltigheten av rättsakter som institutionerna tidigare antagit, vilka utgör rättslig grund för det ifrågasatta beslutet, om den ifrågavarande parten inte hade rätt att med stöd av artikel 230 EG väcka talan direkt mot dessa rättsakter, vars följder berör parten utan att denne har haft möjlighet att begära en ogiltigförklaring.

Vad gäller riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål, följer det av deras inledande del, att dessa riktlinjer på ett allmänt och abstrakt sätt fastställer de kriterier som kommissionen följer för att undersöka om statliga stöd för regionala ändamål är förenliga med den gemensamma marknaden, med tillämpning av artikel 87.3 a och c EG. Riktlinjerna säkerställer på så sätt rättssäkerheten för de medlemsstater som ger sådant stöd. Det ska särskilt påpekas att villkoret som anges i punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer är tillämpligt på alla stödåtgärder som omfattas av nämnda riktlinjer, oberoende av åtgärdernas syfte, form och nivå.

Om kommissionen, inom ramen för sin bedömning av de omtvistade stödåtgärdernas förenlighet med den gemensamma marknaden, i sitt slutliga beslut uttryckligen hänvisar till punkt 4.2 i riktlinjerna – och detta även om punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer inte utgör den rättsliga grunden för nämnda beslut – är detta villkor på ett allmänt och abstrakt sätt avgörande för kommissionens bedömning av det aktuella stödets förenlighet med den gemensamma marknaden. I ett sådant fall finns det ett direkt rättsligt samband mellan kommissionens slutliga beslut och riktlinjerna, och eftersom en part inte hade rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av riktlinjerna på grund av deras karaktär av allmän rättsakt, har den rätt att mot dessa framställa en invändning om rättsstridighet.

(se punkterna 206 och 208–210)

13. Tillämpningen av kriteriet i punkt 4.2 i riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål, enligt vilken stödordningarna ska föreskriva att ansökan om stöd lämnas innan projekten börjar verkställas, syftar nämligen till att fastställa huruvida en stödåtgärd har stimulansverkan, i en situation då det inte är möjligt att genomföra en uttömmande undersökning av alla ekonomiska aspekter av de framtida stödmottagarnas investeringsbeslut.

Det framgår av punkt 2 andra och fjärde styckena i riktlinjerna att kommissionen i princip endast godkänner stödåtgärder för regionala ändamål som beviljas inom ramen för en stödordning. Kommissionen anser nämligen att individuella stöd för särskilda ändamål inte garanterar att en balans kan säkerställas mellan den snedvridning av konkurrensen som stödet leder till och de fördelar utvecklingen av ett mindre gynnat område innebär.

Vid undersökningen av huruvida en anmäld stödordning är förenlig med den gemensamma marknaden är de omständigheter som är specifika för varje enskild potentiell mottagare av stöd enligt stödordningen, och för de konkreta projekt för vilka dessa mottagare kan komma att söka stöd, per definition okända för kommissionen. Följaktligen måste kommissionen bedöma en stödordnings förenlighet med den gemensamma marknaden på grundval antingen av kriterier som är oberoende av omständigheter som är specifika för varje framtida stödmottagare, eller av omständigheter som är lika för alla dessa framtida stödmottagare.

Genom kravet på att en ansökan om stöd lämnas innan det subventionerade projektet börjar verkställas kan det säkerställas att det berörda företaget klart har uttryckt sin önskan att omfattas av stödordningen i fråga innan det påbörjar verkställandet av projektet. På så sätt kan det undvikas att ansökningar kommer in i efterhand för projekt vars verkställande inte varit avhängigt av om det fanns en stödordning eller inte. Mot bakgrund av dessa överväganden utgör blotta konstaterandet att en ansökan om stöd måste lämnas innan ett investeringsprojekt kan börja verkställas ett enkelt, relevant och ändamålsenligt villkor på vilket kommissionen kan grunda ett antagande om att stimulansverkan föreligger.

(se punkt 215)

14. När kommissionen beslutar att inleda det formella granskningsförfarandet avseende statligt stöd ankommer det på den berörda medlemsstaten och på mottagarna av den stödåtgärd som prövas, att lägga fram sina argument för att visa att åtgärden i fråga inte utgör stöd eller att den är förenlig med den gemensamma marknaden. Syftet med det formella förfarandet är nämligen att kommissionen ska informeras om samtliga faktiska omständigheter i ärendet. Även om kommissionen, när den inleder det formella förfarandet, är skyldig att klart ange varför den tvivlar på att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden för att medlemsstaten och berörda parter ska kunna bemöta detta på bästa sätt, ankommer det inte desto mindre på de senare att undanröja dessa tvivel och visa att åtgärden i fråga uppfyller villkoren för ett undantag. För att ett nytt eller ändrat stöd ska godkännas i enlighet med fördragets bestämmelser om undantag, måste den berörda medlemsstaten, i enlighet med skyldigheten att samarbeta med kommissionen lämna alla uppgifter som kan göra det möjligt för den institutionen att kontrollera att villkoren för det begärda undantaget är uppfyllda.

(se punkt 246)

15. Berättigade förväntningar på att ett statligt stöd är lagenligt kan i princip endast åberopas om det har beviljats med iakttagande av det förfarande som anges i artikel 88 EG, såvida det inte föreligger exceptionella omständigheter. En omdömesgill ekonomisk aktör ska nämligen i normalfallet vara i stånd att avgöra om detta förfarande har följts.

Mottagarna av stöd som inte uppfyller de villkor som anges i kommissionens beslut om godkännande kan således i princip inte åberopa att de hade berättigade förväntningar på att dessa åtgärder var lagenliga. Det är visserligen inte omöjligt för mottagare av ett olagligt stöd att i återkravsförfarandet åberopa exceptionella omständigheter som medför att de hade berättigade förväntningar på att stödet var lagenligt, och av detta skäl motsätta sig att återbetala det. Dessa stödmottagare kan emellertid endast åberopa sådana exceptionella omständigheter, på grundval av tillämpliga nationella bestämmelser, inom ramen för ett återkravsförfarande vid nationella domstolar och det ankommer endast på de nationella domstolarna att, i förekommande fall efter att ha begärt förhandsavgörande av domstolen för tolkningen, bedöma omständigheterna i målet.

Den allmänna princip som slås fast i artikel 87.1 EG innebär ett förbud mot statligt stöd, och undantag från denna princip ska tolkas restriktivt. Härav följer att ett beslut att inte göra invändningar mot en stödordning endast avser ett faktiskt beviljande av stöd som omfattas av den ordningen, och det kan således inte ge upphov till berättigade förväntningar hos de potentiella mottagarna av liknande planerat stöd att detta stöd var förenligt med den gemensamma marknaden.

(se punkterna 274–277 och 283)

16. På området för statligt stöd är syftet med regeln om stöd av mindre betydelse att förenkla administrationen, eftersom detta ligger i linje med intresset såväl för mottagare av stöd som är på förhållandevis ringa belopp och som därför inte snedvrider konkurrensen, som för kommissionen, som bör kunna koncentrera sina resurser på ärenden av faktiskt gemenskapsintresse.

I detta sammanhang bidrar det inte till förverkligandet av den ovannämnda målsättningen att medge att ett stöd delas upp för att låta en del omfattas av regeln om stöd av mindre betydelse. Att från den stödåtgärd som planeras till förmån för ett företag helt enkelt dra av det belopp som motsvarar taket för stöd av mindre betydelse befriar nämligen inte kommissionen från sin uppgift att undersöka det ifrågavarande stödets förenlighet med den gemensamma marknaden vad beträffar det belopp som överstiger detta tak. Det innebär inte heller att företaget i fråga inte måste vänta tills denna undersökning är avslutad innan det kan åtnjuta stödet eller, om det är fråga om olagligt stöd, återbetala detsamma.

Begreppet stöd av mindre betydelse visar dessutom på att det måste röra sig om ett ringa belopp. Om det medgavs att stöd som överstiger det tillämpliga stödtaket delas upp i efterhand, skulle det innebära att ett stöd som inte var på ett obetydligt belopp när det beviljades, delvis skulle komma att omfattas av regeln om stöd av mindre betydelse.

Det är riktigt att medlemsstaten i fråga, efter det att det totala stödbeloppet har återkrävts, i princip omedelbart kan bevilja företaget ett nytt stöd av mindre betydelse, upp till ett belopp motsvarande taket på 100 000 euro. Detta kräver emellertid att medlemsstaten, som har fri beslutanderätt i detta avseende, fattar ett nytt beslut om tilldelning av offentliga medel, vilket innebär att förbudet mot uppdelning inte ska betraktas som ett förbud av ren formkaraktär.

Artikel 2.1 och 2.2 i förordning nr 69/2001 om tillämpningen av artikel 87 EG och 88 EG på stöd av mindre betydelse ska således tolkas så, att det i artikel 88.3 EG angivna undantaget från anmälningsskyldigheten inte kan tillämpas på belopp som utgör en del av ett stöd vars totala belopp överstiger taket på 100 000 euro under en treårsperiod. Under alla omständigheter ska alltså det uttryckliga fastslåendet av denna restriktiva tolkning i artikel 2.2 andra stycket i förordning nr 1998/2006 om tillämpningen av artiklarna 87 EG och 88 EG på stöd av mindre betydelse betraktas som ett klargörande, och inte som att det därigenom införts ett nytt villkor avseende tillämpningen av regeln om stöd av mindre betydelse.

(se punkterna 304, 305 och 308–311)

TRIBUNALENS DOM (fjärde avdelningen)

den 20 september 2011

”Statligt stöd – Stöd till förmån för hotellindustrin i regionen Sardinien – Beslut i vilket stödet förklaras vara delvis förenligt och delvis oförenligt med den gemensamma marknaden och i vilket det förordnas om att stödet ska återkrävas – Nytt stöd – Motiveringsskyldighet – Skydd för berättigade förväntningar – Stimulansverkan – Regeln om stöd av mindre betydelse”

I målen T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 och T‑454/08,

Regione autonoma della Sardegna (Italien), företrädd av advokaterna A. Fantozzi, P. Carrozza och G. Mameli,

sökande i mål T‑394/08,

med stöd av

Selene di Alessandra Cannas Sas, Cagliari (Italien),

HGA Srl, Golfo Aranci (Italien),

Gimar Srl, Sassari (Italien),

Coghene Costruzioni Srl, Alghero (Italien),

Camping Pini e Mare di Cogoni Franco & C. Sas, Quartu Sant’Elena (Italien),

Immobiliare 92 Srl, Arzachena (Italien),

Gardena Srl, Santa Teresa di Gallura (Italien),

Hotel Stella 2000 Srl, Olbia (Italien),

Vadis Srl, Valledoria (Italien),

Macpep Srl, Sorso (Italien),

San Marco Srl, Alghero,

Due Lune SpA, Milano (Italien),

Nicos Residence Srl, Santa Teresa di Gallura,

Rosa Murgese, Iglesias (Italien),

Mavi Srl, Arzachena,

Hotel Mistral di Bruno Madeddu & C. Sas, Alghero,

L’Esagono di Mario Azara & C. Snc, San Teodoro (Italien),

Le Buganville di Cogoni Giuseppe & C. Snc, Villasimius (Italien),

Le Dune di Stefanelli Vincenzo & C. Snc, Arbus (Italien),

företrädda av advokaterna G. Dore, F. Ciulli, A. Vinci,

intervenienter i mål T‑394/08,

SF Turistico Immobiliare Srl, Orosei (Italien), företrätt av advokaten L. Marcialis,

sökande i mål T‑408/08,

Timsas Srl, Arezzo (Italien), företrätt av advokaterna D. Dodaro, S. Pinna och S. Cianciullo,

sökande i mål T‑453/08,

Grand Hotel Abi d’Oru SpA, Olbia, företrätt av advokaterna D. Dodaro, S. Cianciullo och R. Masuri,

sökande i mål T‑454/08,

mot

Europeiska kommissionen, företrädd av E. Righini, D. Grespan och C. Urraca Caviedes i målen T‑394/08 och T‑454/08, av Righini och Grespan i mål T‑408/08 och av Grespan och Urraca Caviedes i mål T‑453/08, samtliga i egenskap av ombud,

svarande i målen T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 och T‑454/08,

angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2008/854/EG av den 2 juli 2008 om en statlig stödordning C 1/04 (ex NN 158/03 och CP 15/03), ”Missbruk av stödåtgärd N 272/98, regionallag nr 9/98” (EUT L 302, s. 9), genom vilken Regione autonoma della Sardegna beviljat bidrag till nyinvesteringar i hotellindustrin i Sardinien,

meddelar

TRIBUNALEN (fjärde avdelningen),

sammansatt av ordföranden I. Pelikánová (referent) samt domarna K. Jürimäe och M. van der Woude,

justitiesekreterare: förste handläggaren J. Palacio González,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 16 februari 2011,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

1 Den 11 mars 1998 antog Regione autonoma della Sardegna (nedan kallad regionen Sardinien) legge regionale n° 9, incentivi per la riqualificazione e l’adeguamento delle strutture alberghiere e norme modificative e integrative della legge regionale 14 settembre 1993, n. 40 (interventi creditizi a favore dell’industria alberghiera) (regionallag nr 9 om åtgärder för att främja renovering och ombyggnad av hotell och med bestämmelser om ändring och komplettering av regionallag nr 40 av den 14 september 1993, Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna nr 9 av den 21 mars 1998) (nedan kallad lag nr 9/1998). Lagen trädde i kraft den 5 april 1998.

2 Genom artikel 2 i denna lag infördes bestämmelser om stöd till nyinvesteringar till förmån för företag inom hotellsektorn, i form av bidrag och lån med räntesubventioner, liksom driftsstöd enligt regeln om stöd av mindre betydelse (nedan kallad den ursprungliga stödordningen).

3 Genom skrivelse av den 6 maj 1998 anmälde de italienska myndigheterna lag nr 9/1998 till kommissionen och förband sig att inte tillämpa den ursprungliga stödordningen innan den godkänts av kommissionen.

4 Som svar på en begäran om kompletterande upplysningar från kommissionen, angav de italienska myndigheterna i skrivelse av den 22 juni 1998 att den ursprungliga stödordningens tillämpningsbestämmelser inte skulle antas förrän stödordningen godkänts av kommissionen.

5 Genom skrivelse av den 28 september 1998 underrättade de italienska myndigheterna även kommissionen om att stöd enligt lag nr 9/1998 endast kunde beviljas för projekt som skulle verkställas ”senare”, och att detta villkor skulle bekräftas i lagens tillämpningsbestämmelser.

6 I beslut SG(98) D/9547 av den 12 november 1998 godkände kommissionen stödordning N 272/98 – Italien – stöd till förmån för hotellindustrin, vilken hade införts genom lag nr 9/1998 (nedan kallat beslutet om godkännande). I detta beslut slog kommissionen fast att den ursprungliga stödordningen var förenlig med den gemensamma marknaden enligt artikel 92.3 a EG (nu artikel 87.3 a EG).

7 L’Assessore del Turismo, Artigianato e Commercio (den ansvarige för frågor rörande turism, hantverk och handel) i regionen Sardinien, antog den 29 april 1999 decreto n° 285, esecutività della deliberazione della giunta regionale n. 58/60 del 22.12.1998 come modificata dalla deliberazione n° 16/20 del 16.03.1999 che approva la direttiva di attuazione prevista dall’art. 2 della L.R. 11 marzo 1998 n. 9 disciplinante: incentivi per la riqualificazione delle strutture alberghiere e norme modificativi della L.R. 14.9.1993 n. 40 (dekret nr 285 om tillämpning av lag nr 9/1998, Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna nr 15 av den 8 maj 1999) (nedan kallat dekret nr 285/1999).

8 Enligt artikel 2 i dekret nr 285/1999 skulle den ursprungliga stödordningen tillämpas inom ramen för ett ansökningsförfarande. I artiklarna 4 och 5 i samma dekret föreskrevs att stöd kunde beviljas endast för projekt som skulle börja verkställas efter det att ansökan om stöd lämnats in, och att endast utgifter som uppkommit efter det att denna ansökan lämnats in var stödberättigande. I artikel 17 i dekret nr 285/1999, med rubriken ”Övergångsbestämmelser”, föreskrevs emellertid att vid den första tillämpningen av dekretet skulle utgifter och åtgärder som uppkommit eller verkställts efter den 5 april 1998, det datum då lag nr 9/1998 trädde i kraft, vara stödberättigande.

9 Den 27 juli 2000 antog regionen Sardinien deliberazione n° 33/3 (beslut nr 33/3) om upphävande av dekret nr 285/1999 på grund av att det var behäftat med formfel, och deliberazione n° 33/4 (beslut nr 33/4) i vilket nya bestämmelser om tillämpningen av den ursprungliga stödordningen fastställdes.

10 Samma dag antog regionen Sardinien även deliberazione n° 33/6 (beslut nr 33/6) i vilket det angavs att offentliggörandet av dekret nr 285/1999, som innehöll bestämmelser som var oförenliga med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna, kunde ha skapat förväntningar hos de potentiella stödmottagarna på att alla arbeten som verkställts efter den 5 april 1998 var stödberättigande. Av den anledningen skulle arbeten som inletts efter detta datum beaktas vid den första tillämpningen av lag nr 9/1998, i den mån som de varit föremål för ansökan om stöd inom ramen för den första årliga ansökningsomgången.

11 Genom skrivelse av den 2 november 2000, som de italienska myndigheterna inkom med som svar på en begäran från kommissionen om upplysningar om vilka lämpliga åtgärder som vidtagits för att säkerställa de befintliga stödordningarnas förenlighet, från och med den 1 januari 2000, med riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål av den 10 mars 1998 (EGT C 74, s. 9) (nedan kallade 1998 års riktlinjer), underrättades kommissionen om tillämpningsbestämmelserna till lag nr 9/1998 och tillställdes en kopia av deliberazione nr 33/4. De italienska myndigheterna nämnde emellertid inte deliberazione nr 33/6.

12 Den 29 december 2000 offentliggjorde regionen Sardinien den första ansökningsomgången och genomförde därigenom den ursprungliga stödordningen.

13 I skrivelse av den 28 februari 2001 begärde kommissionen kompletterande upplysningar från berörda italienska myndigheter avseende tillämpningen av lag nr 9/1998 och ansökningsförfarandet, liksom det sätt på vilket bestämmelsen om att en ansökan ska lämnas in innan ett projekt börjar verkställas hade iakttagits inom ramen för detta förfarande.

14 I skrivelse av den 25 april 2001, till vilken deliberazione nr 33/4 på nytt bifogats, bekräftade de italienska myndigheterna att stödordningen tillämpades i överensstämmelse med 1998 års riktlinjer.

15 Den 21 februari 2003 mottog kommissionen ett klagomål avseende missbruk av den ursprungliga stödordningen. Som följd av detta klagomål begärde kommissionen den 26 februari 2003 att de italienska myndigheterna skulle inkomma med kompletterande upplysningar i frågan.

16 I skrivelse av den 22 april 2003 svarade de italienska myndigheterna på kommissionens begäran om kompletterande upplysningar och nämnde då för första gången deliberazione nr 33/6.

17 Genom beslut av den 3 februari 2004 inledde kommissionen förfarandet enligt artikel 88.2 EG avseende missbruk [av den ursprungliga stödordningen] (EUT C 79, s. 4) (nedan kallat beslutet att inleda ett förfarande). I detta beslut fann kommissionen att italienska myndigheter, genom att tillåta att stöd beviljades för investeringsprojekt som hade påbörjats innan någon ansökan om stöd lämnats in, inte iakttagit de villkor som angavs i kommissionens beslut om godkännande av stödordningen och inte heller de villkor som anges i 1998 års riktlinjer. Kommissionen ansåg därför att den ursprungliga stödordningen kunde ha inneburit missbruk av det slag som avses i artikel 16 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88] EG (EGT L 83, s. 1), och uttryckte tvivel om huruvida stöd som hade beviljats för investeringsprojekt som hade påbörjats innan någon ansökan om stöd lämnats in var förenliga med den gemensamma marknaden.

18 Den 19 april 2004 lämnade de italienska myndigheterna in sina synpunkter till kommissionen. Den 30 april 2004 mottog kommissionen synpunkterna från sökanden i mål T-454/08, Grand Hotel Abi d’Oru SpA. Den 25 juni 2005 mottog kommissionen kompletterande upplysningar från de italienska myndigheterna.

19 Den 22 november 2006 antog kommissionen ett beslut om ändring och utvidgning av pågående förfarande C 1/2004 i enlighet med artikel 88.2 EG (EUT C 32, 2007, s. 2) (nedan kallat ändringsbeslutet). I detta beslut, under rubriken ”Skäl för att ändra och utvidga förfarandet”, framhöll kommissionen särskilt att deliberazione nr 33/6 inte nämndes i beslutet om att inleda ett förfarande, samtidigt som det var på grundval av det beslutet som stöd påstods ha beviljats i 28 fall för projekt som påbörjats innan någon ansökan om stöd lämnats in, och inte på grundval av deliberazione nr 33/4, vilket felaktigt angavs i beslutet om att inleda ett förfarande. Kommissionen påpekade dessutom att en oegentlig tillämpning av stöd i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 659/1999, till vilken beslutet om att inleda ett förfarande hänvisar, avser situationer där mottagaren av ett godkänt stöd tillämpar stödet i strid med villkoren i beslutet om beviljande av stöd. Kommissionen angav att det alltså inte är meningen att denna artikel ska tillämpas i fall där en medlemsstat skapar nytt olagligt stöd genom att ändra en befintlig stödordning (artikel 1 c och 1 f i förordning nr 659/1999).

Det angripna beslutet

20 Den 2 juli 2008 antog kommissionen beslut 2008/854/EG om en statlig stödordning C 1/04 (ex NN 158/03 och CP 15/03) Missbruk av stödåtgärd N 272/98, regionallag nr 9/98 (EUT L 302, s. 9) (nedan kallat det angripna beslutet).

21 I det angripna beslutet påpekade kommissionen bland annat att det genom deliberazione nr 33/6 hade gjorts ändringar i den åtgärd som anmälts och att dessa ändringar inte var förenliga med villkoren i kommissionens beslut om godkännande. Kommissionen ansåg att de italienska myndigheterna inte hade anmält deliberazione nr 33/6 till kommissionen och att de därför hade brutit mot artikel 88.3 EG och mot sin plikt att samarbeta enligt artikel 10 EG. Enligt kommissionen hade stödordningen följaktligen tillämpats i strid med beslutet om godkännande, och planerade stöd till projekt som hade börjat verkställas innan några ansökningar om stöd lämnats in måste därför betraktas som olagliga.

22 Vad gäller det aktuella stödets förenlighet med den gemensamma marknaden erinrade kommissionen om de överväganden som den gjort i beslutet att inleda ett förfarande och i ändringsbeslutet. Därefter slog kommissionen fast att de individuella stödåtgärder som beviljats för projekt vars bidragsberättigande kostnader ådragits innan en ansökan om stöd lämnats in, på grundval av de genomförandebestämmelser som var i kraft vid den tidpunkt då ansökan lämnades in, var att betrakta som oförenliga med den gemensamma marknaden om de överskred det belopp för stöd av mindre betydelse som stödmottagaren kunde ha varit berättigad till vid den aktuella tidpunkten, beräknat i enlighet med kommissionens förordning (EG) nr 69/2001 av den 12 januari 2001 om tillämpningen av artikel 87 [EG] och 88 [EG] på stöd av mindre betydelse (EGT L 10, s. 30).

23 Det angripna beslutets artikeldel har följande lydelse:

”Artikel 1

Det statliga stöd som beviljades enligt regionallag nr 9/98 som olagligen sattes i kraft av Italien genom beslut (deliberazione) nr 33/6 i den första ansökningsomgången är oförenligt med den gemensamma marknaden såvida inte mottagaren av stödet lämnade in en ansökan om stöd enligt stödordningen innan ett nyinvesteringsprojekt började verkställas.

Artikel 2

1. Republiken Italien ska av mottagarna återkräva det oförenliga stöd som beviljats enligt den ordning som avses i artikel 1.

2. De belopp som ska återkrävas ska innefatta ränta från och med den dag då beloppen ställdes till mottagarnas förfogande till och med den dag då de har återbetalats.

3. …

4. Republiken Italien ska ställa in alla kvarstående utbetalningar av stöd enligt den ordning som avses i artikel 1 med verkan från och med den dag då detta beslut antas.

Artikel 3

1. Återkravet av det stöd som beviljats enligt den ordning som avses i artikel 1 ska genomföras omedelbart och effektivt.

2. Republiken Italien ska säkerställa att detta beslut genomförs inom fyra månader efter den dag då det har delgivits.

Artikel 4

…

Artikel 5

Detta beslut riktar sig till Republiken Italien.”

Förfarandet

24 Regionen Sardinien väckte talan i mål T-394/08 genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 16 september 2008.

25 SF Turistico Immobiliare Srl väckte talan i mål T-408/08 genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 25 september 2008.

26 Timsas Srl väckte talan i mål T-453/08 genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 3 oktober 2008.

27 Grand Hotel Abi d’Oru SpA väckte talan i mål T-454/08 genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 6 oktober 2008.

28 Selene di Alessandra Cannas Sas, HGA. Srl, Gimar Srl, Coghene Costruzioni Srl, Camping Pini e Mare di Cogoni Franco & C. Sas, Immobiliare 92 Srl, Gardena Srl, Hotel Stella 2000 Srl, Vadis Srl, Macpep Srl, San Marco Srl, Due Lune SpA, Nicos Residence Srl, Rosa Murgese, Mavi Srl, Hotel Mistral di Bruno Madeddu & C. Sas, L’Esagono di Mario Azara & C. Snc, Le Buganville di Cogoni Giuseppe & C. Snc och Le Dune di Stefanelli Vincenzo & C. Snc (nedan kallade intervenienterna) ansökte om att få intervenera i förfarandet rörande mål T-394/08 till stöd för regionen Sardiniens yrkanden, genom handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 december 2008. I beslut av den 15 juni 2009 biföll ordföranden för åttonde avdelningen vid förstainstansrätten denna ansökan.

29 Efter att ha hört parterna beslutade ordföranden för andra avdelningen vid förstainstansrätten den 25 juni 2009 att förena målen T-394/08, T-408/08, T-453/08 och T-454/08 vad gäller det muntliga förfarandet, i enlighet med artikel 50 i förstainstansrättens rättegångsregler.

30 Den 27 juli 2009 ingav intervenienterna sin interventionsinlaga i mål T-394/08. Kommissionen yttrade sig över denna inlaga den 21 september 2009. Regionen Sardinien inkom inte med något yttrande inom den frist som förstainstansrättens kansli fastställt.

31 På grund av ändringen i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar, förordnades referenten att tjänstgöra på fjärde avdelningen, och de förevarande målen tilldelades följaktligen denna avdelning.

32 Som en åtgärd för processledning ställde tribunalen den 7 december 2010 skriftliga frågor till kommissionen och till Grand Hotel Abi d’Oru, sökanden i mål T-454/08, vilka besvarades av dessa inom den angivna fristen.

Parternas yrkanden

33 I mål T-394/08 har regionen Sardinien, med stöd av intervenienterna, yrkat att tribunalen ska

– ogiltigförklara det angripna beslutet, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

34 I mål T-408/08 har SF Turistico Immobiliare yrkat att tribunalen ska

– i första hand,

– ogiltigförklara det angripna beslutet, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna,

– i andra hand, ogiltigförklara det angripna beslutet i den mån som det däri slås fast att stödordningen i sin helhet är oförenlig med den gemensamma marknaden och att de belopp som håller sig inom de ramar som anges i bestämmelserna om stöd av mindre betydelse ska återkrävas,

– i tredje hand,

– dels ogiltigförklara punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer, i den mån som denna punkt innebär att hela det stöd som beviljats mottagarna är oberättigat, utan att undantag görs för de investeringar som gjorts efter det att ansökan ingetts och som i funktionellt och strukturellt hänseende är självständiga, och

– dels ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det däri förordnas om att Republiken Italien ska återkräva de belopp som utbetalats, utan att undantag görs för kostnader som mottagaren ådragit sig efter ingivandet av ansökan om stöd och som hänför sig till funktionellt och strukturellt självständiga delar av projektet i fråga.

35 I mål T-453/08 har Timsas yrkat att tribunalen ska

– – ogiltigförklara det angripna beslutet, och

– – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

36 I mål T-454/08 har Grand Hotel Abi d’Oru yrkat att tribunalen ska

– – ogiltigförklara det angripna beslutet, och

– – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

37 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan i samtliga mål,

– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna, och

– förplikta intervenienterna att bära sina rättegångskostnader samt ersätta de av kommissionens rättegångskostnader som hänför sig till interventionen.

Rättslig bedömning

38 Tribunalen finner det lämpligt att, efter att ha hört parterna i denna fråga, förena de aktuella målen vad gäller domen, i enlighet med artikel 50 i rättegångsreglerna.

1. Upptagande till sakprövning av vissa av de grunder som åberopats av intervenienterna i mål T-394/08

39 Kommissionen har påpekat att intervenienterna har åberopat vissa grunder som inte har åberopats av regionen Sardinien, sökanden i mål T-394/08, och att dessa grunder därför inte kan prövas inom ramen för denna talan, eftersom den definieras genom de grunder som regionen Sardinien har åberopat i sin ansökan.

40 Enligt kommissionen är det följande grunder som berörs:

– Grunden i vilken det gjorts gällande att kommissionen inledde det formella granskningsförfarandet på grundval av det felaktiga antagandet att ett tidigare villkorligt beslut åsidosatts.

– Grunden i vilken det gjorts gällande att kommissionen åsidosatte artikel 9 i förordning nr 659/1999, eftersom den inte upphävde beslutet om godkännande innan den antog det angripna beslutet.

– Grunden i vilken det gjorts gällande att kommissionen åsidosatte artikel 16 i förordning nr 659/1999, eftersom den artikeln inte avser ändring och utvidgning av ett förfarande som redan inletts.

– Grunden i vilken det gjorts gällande att kommissionen åsidosatte artikel 87.3 a och c EG genom att felaktigt hävda att det aktuella stödet var oförenligt med den gemensamma marknaden, samt att det angripna beslutet brast i motivering i detta avseende, eftersom den inte stämmer överens med motiveringen i tidigare beslut.

– Grunden i vilken det gjorts gällande att vissa bestämmelser i förordning nr 659/1999 avseende förfarandefrister, liksom principen om rimlig tidsåtgång för förfarandet, åsidosattes.

– Grunden i vilken det gjorts gällande att principerna om opartiskhet och skydd för konkurrensen åsidosattes.

– Grunden i vilken det gjorts gällande att kommissionen åsidosatte regeln om stöd av mindre betydelse då den underlät att från de stödbelopp som den förordnade om att Republiken Italien skulle återkräva, dra av 100 000 euro eller 200 000 euro.

41 Enligt artikel 40 fjärde stycket i domstolens stadga får yrkanden i en interventionsansökan endast anföras i syfte att biträda en av parternas yrkanden. I artikel 116.4 i rättegångsreglerna föreskrivs att interventionsinlagan bland annat ska innehålla intervenientens yrkande, genom vilket han helt eller delvis stöder eller bestrider något av parterna framställt yrkande, liksom de rättsliga grunder och omständigheter i övrigt som intervenienten åberopar.

42 Enligt dessa bestämmelser har intervenienten rätt att självständigt åberopa grunder, och inte bara argument, under förutsättning att de stöder en av huvudparternas yrkanden och inte är av helt annat slag än de överväganden som utgör grunden för tvisten såsom den har definierats mellan sökanden och svaranden, och därmed medför att tvisteföremålet ändras (se förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i mål T-171/02, Regione autonoma della Sardegna mot kommissionen, REG 2005, s. II-2123, punkt 152 och där angiven rättspraxis).

43 När tribunalen ska besluta huruvida de grunder som en intervenient har anfört kan tas upp till sakprövning ska den således kontrollera att dessa anknyter till tvisteföremålet såsom detta har definierats av huvudparterna.

44 När det är omtvistat om en talan kan tas upp till sakprövning, men det likväl framgår att den under alla omständigheter ska ogillas, får tribunalen av processekonomiska skäl omgående döma i sakfrågan (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 26 februari 2002 i mål C‑23/00 P, rådet mot Boehringer, REG 2002, s. I‑1873, punkt 52, och av den 23 mars 2004 i mål C‑233/02, Frankrike mot kommissionen, REG 2004, s. I‑2759, punkt 26). På samma sätt får tribunalen underkänna grunden utan att pröva huruvida intervenienten har frångått sin roll att stödja en av huvudparternas yrkanden, när det framgår att en grund, vars anknytning till tvisteföremålet är tveksam, under alla omständigheter ska avvisas av ett annat skäl, eller underkännas (domstolens dom av den 24 januari 2002 i mål C‑118/99, Frankrike mot kommissionen, REG 2002, s. I‑747, punkterna 64 och 65, och domen i det ovan i punkt 42 nämnda målet Regione autonoma della Sardegna mot kommissionen, punkt 155).

45 I förevarande fall har flertalet av de grunder som anförts av intervenienterna, men inte av regionen Sardinien, anförts av någon av sökandena i målen T-408/08, T-453/08 och T-454/08. Dessa grunder kan emellertid under alla omständigheter inte godtas, av skäl som anges nedan.

46 Mot denna bakgrund och av processekonomiska skäl, kommer tribunalen inte att pröva kommissionens invändning om rättegångshinder.

2. Upptagande till sakprövning av vissa invändningar som framställts i repliken

47 Kommissionen har gjort gällande att sökandena i repliken åberopat nya grunder och att dessa grunder därför inte kan godtas.

Mål T‑394/08

48 I mål T-394/08 anser kommissionen att följande grunder är att betrakta som nya: 1. grunden enligt vilken kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning av stödets stimulansverkan, 2. grunden enligt vilken kommissionen åsidosatte sin utredningsskyldighet och 3. grunden enligt vilken beviljande av stöd enligt den aktuella stödordningen i själva verket inte alls stred mot principen om stödets nödvändighet.

49 Vad gäller den första och den tredje ifrågasatta grunden, framgår det att den argumentation som kommissionen har betecknat som nya grunder i själva verket endast avser att utveckla de argument som sökanden har åberopat som första grund i ansökan.

50 Det är riktigt att den första grunden som regionen Sardinien har åberopat har rubriken ”Åsidosättande av väsentliga formföreskrifter på grund av motsägelsefull motivering: den påstått bristande relevansen av mottagarnas förväntningar vid bedömningen av ’stimulansverkan’ och således vid bedömningen av ’stödets nödvändighet’”. Denna rubrik ger intryck av att grunden endast avser ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten. I texten som följer under denna rubrik finns det emellertid avsnitt som klart avser en felaktig bedömning av stödets stimulansverkan, till exempel i punkt 17 fjärde strecksatsen och punkterna 18, 20 och 23 i ansökan. Regionen Sardinien har emellertid använt kriteriet avseende en stödåtgärds stimulansverkan synonymt med nödvändighetskriteriet, det vill säga att beviljandet av stödet måste motivera mottagaren att påbörja ett visst projekt, vilket annars aldrig hade verkställts. Den första av regionen Sardinien åberopade grunden innehåller således i själva verket två grunder, varav den ena avser en felaktig bedömning av stödets stimulansverkan och den andra bristande motivering av denna bedömning.

51 När det gäller den andra ifrågasatta grunden har kommissionen gjort gällande att regionen Sardinien i sin replik kritiserat kommissionen för att den inte i tillräcklig utsträckning utredde beslutet, under förevändning att det rörde sig om argumentation till stöd för påståendet att kommissionen åsidosatte sin motiveringsskyldighet vid bedömningen av stimulansverkan.

52 Av de aktuella avsnitten i repliken framgår det att regionen Sardinien, som ingalunda avsåg att åberopa en ny grund avseende bristande utredning, endast hade för avsikt att stödja sin första grund enligt vilken, såsom framgår av punkt 50 ovan, kommissionen gjorde sig skyldig till såväl en felaktig bedömning av stimulansverkan som bristande motivering av denna bedömning.

53 Regionen Sardinien har följaktligen inte åberopat nya grunder i repliken, varför kommissionens invändning om rättegångshinder avslås.

Mål T‑408/08

54 I mål T-408/08 anser kommissionen att den grund som avser bristande motivering vad gäller den aktuella stödordningens påverkan på handeln mellan medlemsstaterna, ska betraktas som ny.

55 Denna invändning om rättegångshinder grundar sig emellertid på ett missförstånd av innehållet i inlagorna från SF Turistico Immobiliare, vilket förvisso kan ge upphov till förvirring. Redan i sin ansökan, inom ramen för sin nionde grund avseende åsidosättande av artikel 87.3 c EG och 1998 års riktlinjer, har SF Turistico Immobiliare nämligen tagit upp ”påverkan på handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset”. Med denna hänvisning avsåg sökanden emellertid endast att stödja sin nionde grund, som avser åsidosättande av bestämmelserna om stödets förenlighet med den gemensamma marknaden, och inte att åberopa en separat grund, avseende åsidosättande av artikel 87.1 EG, enligt vilken kommissionen felaktigt skulle ha fastställt att det var fråga om statligt stöd.

56 När SF Turistico Immobiliare i sin replik angett att det ”[i ansökan] bland annat har gjort gällande att det finns en påtaglig avsaknad av tillfredsställande motivering vad gäller stödets påverkan på handeln mellan medlemsstaterna”, måste detta följaktligen förstås på samma sätt, nämligen att bolaget med denna hänvisning avsåg att stödja den grund som avser åsidosättande av de bestämmelser som reglerar stödets förenlighet med den gemensamma marknaden.

57 Följaktligen har SF Turistico Immobiliare inte åberopat någon ny grund i repliken, varför kommissionens invändning om rättegångshinder avslås.

Mål T‑453/08

58 I detta mål anser kommissionen att den grund som avser åsidosättande av artikel 253 EG vad beträffar tillämpningen av regeln om stöd av mindre betydelse, ska betraktas som ny.

59 Kommissionen har därvid gjort gällande att den grund som sökanden har åberopat i ansökan rör den exakta tillämpningen av tröskelvärdet avseende stöd av mindre betydelse, och inte frågan huruvida denna tillämpning motiverades på ett tillfredsställande sätt.

60 Detta påstående stämmer emellertid inte, vilket framgår av ordalydelsen i de aktuella punkterna i ansökan. Där nämnde sökanden nämligen ”den bristande motiveringen vad gäller frågan huruvida incitamentskriteriet var uppfyllt vad gäller stödet i fråga, i förhållande till den omständigheten att den del av stödbeloppet som avsåg den utgift som uppkommit före ansökan var lägre än tröskelvärdet för stöd av mindre betydelse”, och angav att det förelåg en ”bristande överensstämmelse” mellan det angripna beslutet och de påståenden med avseende på taket för stöd av mindre betydelse som kommissionen framfört i samband med andra kontakter med regionen Sardinien.

61 Tribunalen anser följaktligen att den grund som avser bristande motivering vad beträffar tillämpningen av regeln om stöd av mindre betydelse har åberopats av Timsas redan i ansökan, varför kommissionens invändning om rättegångshinder avslås.

Mål T‑454/08

62 I detta mål anser kommissionen att den grund som avser åsidosättande av rätten till försvar, som Grand Hotel Abi d’Oru ska ha åberopat i repliken, ska betraktas som ny.

63 Kommissionen har därvid anfört att när det gäller den omständigheten att den inte delgett Grand Hotel Abi d’Oru vissa dokument, har bolaget i sin ansökan inte på något tydligt sätt åberopat åsidosättande av några andra bestämmelser än artikel 254 EG och artikel 20.1 i förordning nr 659/1999.

64 Som svar på en skriftlig fråga från tribunalen har emellertid Grand Hotel Abi d’Oru uppgett att avsikten med det avsnitt i repliken som kommissionen hänvisat till, inte var att åberopa en ny grund avseende åsidosättande av rätten till försvar. Detta avsnitt fanns med endast som stöd för den grund som åberopats i ansökan avseende åsidosättande av artikel 254 EG och artikel 20.1 i förordning nr 659/1999. Det saknas följaktligen anledning att avvisa någon grund som åberopats av Grand Hotel Abi d’Oru.

3. Upptagande till sakprövning av de grunder i vilka det gjorts gällande att ändringsbeslutet var rättsstridigt

65 Intervenienterna och SF Turistico Immobiliare har, för att påvisa rättsstridigheten hos det angripna beslutet, anfört att ändringsbeslutet var rättsstridigt.

66 Kommissionen anser, utan att formellt ha framställt någon invändning om rättegångshinder i detta avseende, att de aktuella grunderna inte kan tas upp till sakprövning, eftersom ändringsbeslutet vunnit laga kraft. Beslutet offentliggjordes nämligen i Europeiska unionens officiella tidning den 14 februari 2007 och har inte angripits inom de tidsfrister som anges i artikel 230 femte stycket EG.

67 SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att ändringsbeslutet inte inverkade menligt på bolaget, såtillvida att den enda konkreta skada som bolaget åsamkats följer av det angripna beslutet. Det var således endast detta senare beslut som sökanden hade ett berättigat intresse av att få prövat.

68 I detta avseende ska tribunalen först fastställa ändringsbeslutets rättsliga karaktär för att sedan avgöra huruvida sökandena, då de inte väckt talan inom den frist som anges i artikel 230 femte stycket EG, är förhindrade att åberopa detta besluts rättsstridighet inom ramen för en talan om ogiltigförklaring av det angripna beslutet.

Ändringsbeslutets rättsliga karaktär

69 I de bestämmelser som reglerar förfaranden på området för statligt stöd regleras inte uttryckligen beslut om ändring och utvidgning av pågående förfarande.

70 Det framgår av skäl 8 i förordning nr 659/1999 och av artikel 6.1 i samma förordning att beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet ska innehålla en sammanfattning av de relevanta sak- och rättsfrågorna, kommissionens preliminära bedömning av huruvida den aktuella åtgärden utgör stöd samt de skäl som ger upphov till tveksamhet kring huruvida åtgärden är förenlig med den gemensamma marknaden. Detta gör det möjligt för den berörda medlemsstaten och andra intresserade parter att på ett ändamålsenligt sätt lämna sina synpunkter, och på så sätt ge kommissionen tillgång till alla de upplysningar den behöver för att bedöma stödets förenlighet med den gemensamma marknaden. Inom ramen för det formella granskningsförfarandet finns det möjlighet att fördjupa och belysa de frågor som tagits upp i beslutet om att inleda ett förfarande. Det framgår av artikel 7 i förordning nr 659/1999 att detta förfarande kan utmynna i en ändrad bedömning från kommissionens sida, eftersom den kan fatta ett slutligt beslut om att åtgärden inte utgör stöd eller att tveksamhet inte längre föreligger beträffande stödets förenlighet med den gemensamma marknaden. Härav följer att det slutliga beslutet i viss mån kan avvika från beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet, utan att detta innebär att det slutliga beslutet blir ogiltigt (förstainstansrättens dom av den 4 mars 2009 i mål T-424/05, Italien mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen). I detta perspektiv finns det således inte anledning för kommissionen att fatta ett beslut om ändring av ett beslut om att inleda ett formellt granskningsförfarande.

71 Det är likväl logiskt, och ligger dessutom i de potentiella stödmottagarnas intresse, att om kommissionen efter det att den antagit ett beslut om att inleda ett formellt granskningsförfarande, upptäcker att beslutet grundats på ofullständiga uppgifter eller på en felaktig rättslig kvalificering av dessa uppgifter, så måste den ha möjlighet att anpassa sitt ställningstagande genom att anta ett ändringsbeslut. Ett sådant ändringsbeslut, i vilket intresserade parter på nytt uppmanas att inkomma med synpunkter, ger nämligen parterna möjlighet att reagera på den ändring i den preliminära bedömningen av den aktuella åtgärden som kommissionen gjort, och göra gällande sin inställning i detta avseende.

72 Det ska för övrigt påpekas att kommissionen lika gärna hade kunnat välja att först anta ett beslut om att avsluta förfarandet utan vidare åtgärder, för att sedan anta ett nytt beslut om att inleda ett formellt granskningsförfarande, grundat på kommissionens ändrade rättsliga bedömning, vilket i huvudsak skulle ha haft samma innehåll som ändringsbeslutet. Av processekonomiska skäl och med hänsyn till principen om god förvaltningssed, var det mot denna bakgrund bättre att anta ett ändringsbeslut än att avsluta förfarandet och inleda ett nytt förfarande. Det ska i detta sammanhang erinras om att ändringen av syftet med förfarandet gjorde det möjligt för kommissionen att i det angripna beslutet beakta de synpunkter som Grand Hotel Abi d’Oru lämnade till följd av beslutet om att inleda ett förfarande, vilket inte hade varit fallet om kommissionen hade avslutat det formella granskningsförfarandet för att sedan inleda ett nytt sådant förfarande.

73 Tribunalen anser att ett sådant ändringsbeslut har samma rättsliga karaktär som beslutet om att inleda ett förfarande, eftersom det kompletterar detta beslut och tillsammans med det utgör ett justerat beslut om att inleda ett förfarande. Det ska härvidlag erinras om att ett meddelande om att ett förfarande inletts uteslutande syftar till att från de intresserade parterna få alla uppgifter som kan vägleda kommissionen i dess framtida handlande (domstolens dom av den 12 juli 1973 i mål 70/72, kommissionen mot Tyskland, REG 1973, s. 813, punkt 19, svensk specialutgåva, volym 2, s. 117, och förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1996 i mål T-266/94, Skibsvaerftsforeningen m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. II-1399, punkt 256).

74 I förevarande fall angav kommissionen i ändringsbeslutet skälen till varför den ansåg att den rättsliga bedömningen av den aktuella stödordningen, som den gjort i beslutet om att inleda ett förfarande, måste ändras. Kommissionen klargjorde särskilt att den ansåg att det rörde sig om en olaglig stödordning, och inte om missbruk av en av kommissionen godkänd stödordning. Kommissionen förenade dessa klargöranden med en uppmaning till intresserade parter att inkomma med synpunkter. Härav följer att ändringsbeslutet hade samma andemening och syfte som ett beslut om att inleda ett förfarande, och det ska därför anses ha samma rättsliga karaktär som ett sådant beslut.

Konsekvenserna för upptagandet till sakprövning av de grunder i vilka det gjorts gällande att ändringsbeslutet var rättsstridigt

75 Det ska först erinras om att enligt fast rättspraxis är det endast åtgärder som har sådana bindande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen, genom att klart förändra dennes rättsliga ställning, som utgör sådana rättsakter och beslut som kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG (domstolens dom av den 11 november 1981 i mål 60/81, IBM mot kommissionen, REG 1981, s. 2639, punkt 9, svensk specialutgåva, volym 6, s. 225, och förstainstansrättens dom av den 18 december 1992 i de förenade målen T-10/92–T-12/92 och T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 1992, s. II-2667, punkt 28, svensk specialutgåva, volym 13, s. 92).

76 När det rör sig om rättsakter eller beslut som utarbetas i flera led, i synnerhet efter ett internt förfarande, är det i princip endast de åtgärder genom vilka institutionens ställningstagande slutgiltigt slås fast efter detta förfarande som utgör sådana rättsakter mot vilka talan kan väckas, med undantag av mellankommande åtgärder som syftar till att förbereda det slutliga beslutet (se domarna i de ovan i punkt 75 nämnda målen IBM mot kommissionen, punkt 10, och Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, punkt 28).

77 Enligt denna rättspraxis utgör det slutliga beslutet som kommissionen antagit för att avsluta det formella granskningsförfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG en rättsakt mot vilken talan kan väckas med stöd av artikel 230 EG. Ett sådant beslut har nämligen tvingande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen eftersom det avslutar förfarandet i fråga och innehåller ett definitivt ställningstagande beträffande de granskade åtgärdernas förenlighet med bestämmelserna om statligt stöd. Sålunda har intresserade parter kvar sin möjlighet att angripa det slutliga beslutet, genom vilket det formella granskningsförfarandet avslutas, och i samband därmed måste de kunna ifrågasätta de olika bedömningar som utgör grunden för kommissionens slutgiltiga ståndpunkt (förstainstansrättens dom av den 27 november 2003 i mål T‑190/00, Regione Siciliana mot kommissionen, REG 2003, s. II‑5015, punkt 45). Denna möjlighet existerar oberoende av huruvida beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet har rättsverkningar som innebär att en talan om ogiltigförklaring kan väckas. Förvisso finns det enligt domstolens och tribunalens rättspraxis en möjlighet att väcka talan mot beslutet att inleda ett förfarande om detta för med sig slutgiltiga rättsverkningar som inte kan ändras i efterhand genom det slutliga beslutet. Så är fallet när kommissionen, som i förevarande fall, inleder det formella granskningsförfarandet avseende en åtgärd som den tills vidare kvalificerar som nytt stöd, eftersom detta beslut för med sig rättsverkningar som är självständiga i förhållande till det slutliga beslutet. Det uppskjutande av genomförandet av åtgärden i fråga som enligt artikel 88.3 EG följer av den provisoriska kvalificeringen av åtgärden som nytt stöd är självständigt i förhållande till det slutliga beslutet och tidsmässigt begränsat till den tidpunkt då det formella förfarandet avslutas (domstolens dom av den 30 juni 1992 i mål C-312/90, Spanien mot kommissionen, REG 1992, s. I-4117, punkterna 12­­–24, av den 5 oktober 1994 i mål C-47/91, Italien mot kommissionen, REG 1994, s. I-4635, punkterna 29 och 30, svensk specialutgåva, volym 16, s. I-145, och av den 9 oktober 2001 i mål C-400/99, Italien mot kommissionen, REG 2001, s. I-7303, punkterna 56–62 och 69, samt förstainstansrättens dom av den 30 april 2002 i de förenade målen T-195/01 och T-207/01, Government of Gibraltar mot kommissionen, REG 2002, s. II-2309, punkterna 80–86).

78 Möjligheten att väcka talan mot ett beslut om att inleda ett förfarande kan emellertid inte leda till att de intresserade parternas processuella rättigheter inskränks genom att de hindras från att väcka talan mot det slutliga beslutet och att till stöd för sin talan åberopa brister rörande samtliga led i det förfarande som har lett fram till beslutet (se domen i det ovan i punkt 77 nämnda målet Regione Siciliana mot kommissionen, punkt 47).

79 Av det anförda följer att den omständigheten att sökandena och intervenienterna inte väckte talan mot ändringsbeslutet inom den angivna fristen, inte hindrar dem från att i talan mot det angripna beslutet åberopa grunder enligt vilka ändringsbeslutet var rättsstridigt. Kommissionens invändning om rättegångshinder ska följaktligen avslås.

4. Huruvida det förekommit fel i förfarandet

80 Sökandena och intervenienterna har åberopat tre grunder som rör fel i förfarandet. De har gjort gällande, för det första, att artikel 88.2 EG och förordning nr 659/1999 åsidosattes, för det andra att artikel 254.3 EG och artikel 20.1 i förordning nr 659/1999 åsidosattes, och för det tredje att det angripna beslutet är bristfälligt motiverat.

Huruvida artikel 88.2 EG och förordning nr 659/1999 har åsidosatts

81 Denna grund kan delas upp i tre invändningar, nämligen att artikel 9 i förordning nr 659/1999 åsidosattes, att kommissionens utredning var bristfällig samt att de frister som anges i förordning nr 659/1999 inte iakttogs.

Invändningen som rör åsidosättande av artikel 9 i förordning nr 659/1999

82 Intervenienterna har gjort gällande att eftersom det stöd som i det angripna beslutet förklarades vara oförenligt med den gemensamma marknaden tidigare hade godkänts av kommissionen, borde kommissionen ha upphävt beslutet om godkännande, såsom det åligger den enligt artikel 9 i förordning nr 659/1999.

83 Kommissionen har inte uttryckligen angett huruvida den anser att denna invändning är välgrundad.

84 Enligt artikel 9 i förordning nr 659/1999 får kommissionen bland annat upphäva ett beslut genom vilket den godkänt ett stöd, efter det att den berörda medlemsstaten har beretts tillfälle att lämna sina synpunkter, om beslutet grundat sig på oriktiga upplysningar som lämnats under förfarandet och som varit avgörande för beslutet.

85 Tribunalen konstaterar emellertid att beslutet om godkännande inte grundade sig på oriktiga upplysningar. Det ska i detta sammanhang erinras om att kommissionen inte har kritiserat de italienska myndigheterna för att ha lämnat oriktiga eller ofullständiga upplysningar under det förfarande som föregick beslutet om godkännande, vilket framgår av skälen 51, 54, 59, 61 och 72 i det angripna beslutet. Kommissionen hänför nämligen det aktuella stödets oförenlighet med den gemensamma marknaden till den omständigheten att det genom deliberazione nr 33/6 gjordes ändringar i den åtgärd som ursprungligen anmäldes. Dessa ändringar var inte förenliga med villkoren i kommissionens beslut om godkännande, eftersom de innebar att projekt som hade börjat verkställas innan ansökan om stöd lämnats in, kunde godtas under den första ansökningsomgången inom ramen för den aktuella stödordningen (nedan kallad den omtvistade stödordningen eller den omtvistade ordningen). Deliberazione nr 33/6 antogs den 27 juli 2000, alltså efter det att beslutet om godkännande antogs den 12 november 1998.

86 Artikel 9 i förordning nr 659/1999 är således inte tillämplig i förevarande fall.

87 Det ska tilläggas att det inte fanns någon anledning för kommissionen att upphäva beslutet om godkännande, eftersom dess bedömning avseende förenligheten av den genom detta beslut godkända stödordningen med den gemensamma marknaden inte hade ändrats. I artikel 1 i det angripna beslutet angav kommissionen nämligen att ”[d]et statliga stöd som beviljades enligt [lag] nr 9/1998 som olagligen sattes i kraft av Italien genom beslut (deliberazione) nr 33/6 ... är oförenligt med den gemensamma marknaden såvida inte mottagaren av stödet lämnade in en ansökan om stöd enligt stödordningen innan ett [projekt] började verkställas”. Av detta följer att det angripna beslutet inte berör sådant stöd som beviljats på grundval av lag nr 9/1998, i den mån som en ansökan om stöd hade lämnats innan projektet i fråga började verkställas. Såsom kommissionen angav i beslutet om godkännande, var det just på detta villkor som den beslutade att inte göra några invändningar mot den stödordning som anmälts av Italien.

88 Tribunalen kan följaktligen inte godta intervenienternas invändning avseende åsidosättande av artikel 9 i förordning nr 659/1999.

Huruvida utredningen är bristfällig

89 Timsas och Grand Hotel Abi d’Oru har kritiserat kommissionen för att ha gjort en bristfällig utredning då den inte tog hänsyn till deras specifika situation. De anser i synnerhet att kommissionen underlät att utreda deras ställning såsom fristående parter i förhållande till regionen Sardinien och de skillnader som föreligger mellan de olika företag som berördes av genomförandet av den aktuella stödordningen. Bolagen anser dessutom att kommissionen underlät att undersöka den omständigheten att såväl regionen Sardinien som kommissionen hade väckt berättigade förväntningar hos dem.

90 Kommissionen har tillbakavisat de argument som framförts av Timsas och Grand Hotel Abi d’Oru.

91 Enligt fast rättspraxis är kommissionen i fråga om en stödordning i princip inte skyldig att göra en bedömning av stöd som beviljats i enskilda fall, utan kan begränsa sig till att granska den ifrågavarande stödordningens allmänna särdrag (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 14 oktober 1987 i mål 248/84, Tyskland mot kommissionen, REG 1987, s. 4013, punkt 18, av den 7 mars 2002 i mål C-310/99, Italien mot kommissionen, REG 2002, s. I-2289, punkt 89, och av den 29 april 2004 i mål C‑278/00, Grekland mot kommissionen, REG 2004, s. I‑3997, punkt 24). Vidare kan en bedömning av de omständigheter som är specifika för varje enskild mottagare av stöd enligt stödordningen bedömas först när stödet återkrävs av den berörda medlemsstaten (domen av den 7 mars 2002 i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 91, och förstainstansrättens dom av den 31 maj 2006 i mål T-354/99, Kuwait Petroleum (Nederland) mot kommissionen, REG 2006, s. II-1475, punkt 67). Om det förhöll sig annorlunda, skulle nämligen kommissionen vara tvungen att göra en mer omfattande utredning i fall där en stödordning genomförts olagligen, i strid med artikel 88.3 EG, än i fall där medlemsstaten i fråga har iakttagit anmälningsskyldigheten som slås fast i nämnda bestämmelse. I det senare fallet är nämligen de potentiella stödmottagarnas specifika förhållanden per definition okända för kommissionen i granskningsskedet.

92 Kommissionen kunde således i förevarande fall begränsa sig till att undersöka stödordningen som sådan, och var inte skyldig att beakta vare sig förhållandena mellan sökandena och regionen Sardinien eller skillnaderna mellan de olika berörda företagen. Det åvilade inte heller kommissionen att beakta möjligheten att, såsom vissa av dessa företag skulle kunna hävda, det väckts berättigade förväntningar hos dem, antingen av kommissionen eller av regionen Sardinien. Dessa omständigheter kan beaktas först när de individuella stödbeloppen ska återkrävas.

93 Av detta följer att invändningen som rör bristfällig utredning inte kan godtas.

Invändningen om att de tidsfrister som anges i förordning nr 659/1999 inte iakttagits

94 Intervenienterna har kritiserat kommissionen för att ha underlåtit att iaktta följande tidsfrister, som anges i förordning nr 659/1999:

– Den frist om två månader som börjar löpa dagen efter det att en fullständig anmälan mottagits, inom vilken kommissionen är skyldig att avsluta den preliminära granskningen och fatta ett beslut, i enlighet med artikel 4.5 i förordning nr 659/1999.

– Den frist om två månader inom vilken kommissionen är skyldig att avsluta den preliminära granskningen och fatta ett beslut när den har upplysningar om påstått olagligt stöd, i enlighet med artikel 10.1 i förordning nr 659/1999, såsom den har tolkats i rättspraxis.

– Den frist om 18 månader som börjar löpa efter det att det formella granskningsförfarandet inletts, inom vilken kommissionen är skyldig att anta ett beslut om att avsluta detta förfarande, i enlighet med artikel 7.6 i förordning nr 659/1999.

95 Kommissionen har inte uttryckligen angett huruvida den anser att denna invändning är välgrundad.

96 Det ska i detta avseende påpekas att den frist om två månader för att avsluta den preliminära granskningsfasen, som slås fast i artikel 4.5 i förordning nr 659/1999, börjar löpa dagen efter det att en fullständig anmälan mottagits. I förevarande fall utlöstes emellertid inte den preliminära granskningen av den omtvistade stödordningen av att denna stödordning anmäldes av de italienska myndigheterna, utan av ett klagomål om missbruk av den ursprungliga stödordningen, vilket kommissionen mottog den 21 februari 2003. Kommissionen var sålunda inte bunden av fristen om två månader som anges i artikel 4.5 i förordning nr 659/1999 (se, för ett liknande resonemang, redan före ikraftträdandet av förordning nr 659/1999, förstainstansrättens dom av den 15 september 1998 i mål T-95/96, Gestevisión Telecinco mot kommissionen, REG 1998, s. II-3407, punkt 79, och av den 10 maj 2000 i mål T-46/97, SIC mot kommissionen, REG 2000, s. II-2125, punkt 103).

97 Det ska vidare påpekas att när det gäller den frist om två månader som påståtts gälla enligt rättspraxis i fråga om artikel 10.1 i förordning nr 659/1999, framgår det av denna bestämmelse att om kommissionen har upplysningar om påstått olagligt stöd ska den undersöka dessa upplysningar utan dröjsmål, oavsett källan för dessa. Denna bestämmelse ska inte förstås så att den syftar på avslutandet av den preliminära granskningsfasen, utan snarare på inledandet av denna fas. Detta synsätt stöds av den omständigheten att kommissionen inte är bunden av den normala tidsfristen när en preliminär granskning utlöses av ett klagomål, vilket tribunalen har påpekat i punkten ovan.

98 Den rättspraxis som intervenienterna åberopat innebär inte att dessa bestämmelser ska tolkas annorlunda än vad som följer av det ovan anförda. Även om det är riktigt att det i denna rättspraxis slås fast att kommissionen är skyldig att avsluta den preliminära granskningsfasen inom två månader, är det likväl så att denna frist är tillämplig endast vad gäller stöd som har anmälts av medlemsstaterna, vilket klart framgår av det sammanhang som de av intervenienterna citerade punkterna ingår i. Den är således inte tillämplig i fall som det förevarande, där den preliminära granskningsfasen inleddes till följd av ett klagomål.

99 Det är riktigt att det ovan anförda inte innebär att kommissionen skönsmässigt kan förlänga den preliminära granskningsfasen. Det följer av rättspraxis att eftersom kommissionen ensam är behörig att bedöma om ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden är den skyldig att, i intresset av en korrekt tillämpning av de grundläggande bestämmelserna om statligt stöd i fördraget, vidta en snabb och opartisk granskning av ett klagomål där det påtalas att det förekommer stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C-367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I-1719, punkt 62, och domen i det ovan i punkt 96 nämnda målet Gestevisión Telecinco mot kommissionen, punkt 72). Kommissionen kan således inte obegränsat förlänga den preliminära granskningen av de statliga åtgärder som har varit föremål för ett klagomål om att dessa åtgärder utgör statligt stöd (domen i det ovan i punkt 96 nämnda målet Gestevisión Telecinco mot kommissionen, punkt 74). Det följer av fast rättspraxis att frågan huruvida ett sådant administrativt förfarande har pågått under rimlig tid ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt sammanhanget, de olika leden i det administrativa förfarandet som kommissionen ska gå igenom, ärendets komplexitet samt dess betydelse för de olika berörda parterna (förstainstansrättens dom av den 19 mars 1997 i mål T-73/95, Oliveira mot kommissionen, REG 1997, s. II-381, punkt 45, av den 22 oktober 1997 i de förenade målen T-213/95 och T-18/96, SCK och FNK mot kommissionen, REG 1997, s. II-1739, punkt 57, och i det ovan i punkt 96 nämnda målet Gestevisión Telecinco mot kommissionen, punkt 75).

100 I förevarande fall förflöt det lite drygt 11 månader mellan den 21 februari 2003 då kommissionen mottog klagomålet, och den 3 februari 2004 då den antog beslutet om att inleda ett förfarande. Särskilt med tanke på att kommissionen var tvungen att, via Republiken Italien, begära kompletterande upplysningar från regionen Sardinien, kan en sådan tidsutdräkt inte betraktas som orimlig.

101 Det framgår dessutom av artikel 13.2 och artikel 16 i förordning nr 659/1999 att när det är fråga om stöd som antas vara olagligt, eller stöd som antas ha missbrukats, är kommissionen inte bunden av den frist som anges i bland annat artikel 7.6 i förordning nr 659/1999. Det formella granskningsförfarandet som kommissionen inledde i förevarande fall avsåg initialt stöd som antogs ha missbrukats, för att sedan, till följd av ändringsbeslutet, avse stöd som antogs vara olagligt.

102 Tribunalen kan följaktligen inte godta invändningen enligt vilken de tidsfrister som anges i förordning nr 659/1999 inte iakttagits.

Huruvida artikel 254.3 EG och artikel 20.1 i förordning nr 659/1999 har åsidosatts

103 Grand Hotel Abi d’Oru har gjort gällande att kommissionen åsidosatte den delgivningsskyldighet som åligger den enligt artikel 254.3 EG och artikel 20.1 i förordning nr 659/1999. Sökanden anser att kommissionen åsidosatte denna skyldighet genom att inte delge sökanden vare sig den begäran om kompletterande upplysningar som riktades till Republiken Italien den 26 februari 2003 (se punkt 15 ovan), eller ändringsbeslutet, trots att bolaget till följd av uppmaningen i beslutet om att inleda ett förfarande hade inkommit med synpunkter på den omtvistade stödordningen.

104 Kommissionen har tillbakavisat de argument som framförts av Grand Hotel Abi d’Oru.

105 Tribunalen konstaterar för det första att det anges i artikel 254.3 EG att beslut ska delges dem som de riktar sig till och bli gällande genom denna delgivning.

106 Vad gäller ändringsbeslutet följer det av fast rättspraxis att de beslut som kommissionen fattar på området för statligt stöd alltid är riktade till de berörda medlemsstaterna (domen i det ovan i punkt 99 nämnda målet kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, punkt 45, förstainstansrättens dom av den 17 juni 1999 i mål T-82/96, ARAP m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II-1889, punkt 28, och i det ovan i punkt 96 nämnda målet SIC mot kommissionen, punkt 45). Denna rättspraxis, som härrör från tiden före det att förordning nr 659/1999 antogs, har uttryckligen bekräftats genom artikel 25 i denna förordning, där det anges att beslut som fattas enligt kapitlen II, III, IV, V och VII i förordningen ska riktas till den berörda medlemsstaten, som ska delges besluten utan dröjsmål. Det ska i detta sammanhang erinras om att, såsom tribunalen har konstaterat ovan i punkterna 69–74, ändringsbeslutet ska anses ha samma rättsliga karaktär som beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet.

107 Ändringsbeslutet riktade sig följaktligen enbart till Republiken Italien, och inte till mottagarna av stöd enligt den omtvistade stödordningen. Kommissionen var sålunda inte skyldig enligt artikel 254.3 EG att delge Grand Hotel Abi d’Oru detta beslut.

108 Vad vidare gäller begäran om kompletterande upplysningar, är en sådan begäran inte ett beslut i den mening som avses i artikel 249 fjärde stycket EG. Artikel 254.3 EG är således inte tillämplig på denna begäran.

109 Tribunalen kan följaktligen inte godta invändningen som avser åsidosättande av denna bestämmelse.

110 För det andra anges det i artikel 20.1 i förordning nr 659/1999 att varje intresserad part som har lämnat synpunkter efter det att kommissionen har beslutat att inleda det formella granskningsförfarandet ska tillställas en kopia av det beslut som kommissionen har fattat i enlighet med artikel 7 i samma förordning.

111 Vare sig ändringsbeslutet eller begäran om kompletterande upplysningar kan emellertid kvalificeras som ett ”beslut som har fattats i enlighet med artikel 7” i förordning nr 659/1999. Denna artikel avser nämligen endast kommissionens beslut om att avsluta det formella granskningsförfarandet, något som framgår av såväl artikelns rubrik som dess innehåll. Såsom angetts i punkterna 73 och 74 ovan, ska ändringsbeslutet inte kvalificeras som ett beslut om att avsluta det formella granskningsförfarandet, utan tvärtom, som ett beslut om att inleda detta förfarande. Vidare, såsom angetts i punkt 108 ovan, ska en begäran om kompletterande upplysningar inte kvalificeras som ett beslut, och faller därmed också utanför tillämpningsområdet för artikel 20.1 i förordning nr 659/1999.

112 Tribunalen kan således inte godta invändningen som avser åsidosättande av denna bestämmelse.

113 Härav följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den grund som rör åsidosättande av artikel 254.3 EG och artikel 20.1 i förordning nr 659/1999.

Huruvida det angripna beslutet är bristfälligt motiverat

114 Sökandena och intervenienterna har framställt sex invändningar som rör bristande motivering av det angripna beslutet och ändringsbeslutet.

Invändningen som rör bristande motivering vad beträffar åsidosättandet av principen om rimlig tidsåtgång för förfarandet

115 SF Turistico Immobiliare har gjort gällande att såväl ändringsbeslutet som det angripna beslutet saknar motivering vad gäller åsidosättandet av principen om rimlig tidsåtgång för förfarandet, som bolaget anser att kommissionen har gjort sig skyldig till.

116 Bolaget har påpekat att det i ändringsbeslutet inte angavs några skäl till varför kommissionen väntade i två och ett halvt år med att ändra och utvidga beslutet om att inleda ett förfarande, trots att den från och med april 2003 hade full kännedom om alla relevanta omständigheter.

117 Vad beträffar det angripna beslutet har SF Turistico Immobiliare vidgått att när det gäller stöd som eventuellt är olagligt är kommissionen enligt artikel 13.2 i förordning nr 659/1999 inte bunden av de tidsfrister som anges i artiklarna 4.5, 7.6 och 7.7 i förordning nr 659/1999. Detta innebär likväl inte att principen om rimlig tidsåtgång för förfarandet inte är tillämplig i ett sådant fall. Eftersom det angripna beslutet inte innehöll någon förklaring till varför granskningsförfarandet tagit så onormalt lång tid som mer än fyra år och fem månader, anser sökanden att det var bristfälligt motiverat.

118 Kommissionen har tillbakavisat de argument som SF Turistico Immobiliare framfört.

119 Tribunalen påpekar inledningsvis att det inom ramen för prövningen av denna invändning inte handlar om att undersöka huruvida tidsåtgången för förfarandet verkligen var orimlig i förevarande fall, utan enbart om att svara på frågan om kommissionens motiveringsskyldighet omfattade tidsåtgången för förfarandet och, om så är fallet, huruvida kommissionen iakttog denna skyldighet.

120 Tribunalen konstaterar emellertid att den första av dessa frågor ska besvaras nekande. Den motiveringsskyldighet som åvilar kommissionen omfattar med andra ord inte tidsåtgången för förfarandet, utan endast själva innehållet i beslutet.

121 Enligt fast rättspraxis ska nämligen den motivering som krävs enligt artikel 253 EG vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att behörig instans ges möjlighet att utföra sin prövningsrätt. Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt eller personligen berörs av den, kan ha (se domstolens dom i det ovan i punkt 99 nämnda målet kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, punkt 63 och där angiven rättspraxis, och av den 10 juli 2008 i mål C-413/06, Bertelsmann och Sony Corporation of America mot Impala, REG 2008, s. I-4951, punkt 166 och där angiven rättspraxis).

122 Tidsåtgången för ett förfarande är emellertid inte en fråga som institutionen i fråga resonerar kring, i syfte att motivera denna tidsåtgång. Den är istället en rent faktisk omständighet som endast beror på hur lång tid institutionen behöver för att avsluta förfarandet. Tidsåtgången för ett förfarande utgör således inte en del av innehållet i beslutet, som ska motiveras, i den mening som avses i den rättspraxis som hänvisats till i punkten ovan. Såsom kommissionen med fog har gjort gällande finns det vad gäller tidsåtgången endast ett krav på att det ska göras en rent faktamässig redovisning av de olika etapperna i förfarandet som leder fram till antagandet av beslutet i fråga.

123 Tribunalen kan följaktligen inte godta invändningen som rör bristande motivering vad beträffar åsidosättandet av principen om rimlig tidsåtgång för förfarandet.

Huruvida det finns brister i motiveringen vad beträffar kvalificeringen av stödet som nytt olagligt stöd

124 Regionen Sardinien har gjort gällande att det angripna beslutet var behäftat med bristande motivering vad beträffar kvalificeringen av stöd till projekt som påbörjats innan ansökan lämnats in som olagligt, istället för som missbruk av stöd.

125 Kommissionen har tillbakavisat regionen Sardiniens argument.

126 Det ska i detta avseende endast påpekas att kommissionen i skälen 48­–55 i det angripna beslutet förklarade att den stödordning som genomfördes genom antagandet av deliberazione nr 33/6 stod i strid med villkoren i beslutet om godkännande, eftersom den inte garanterade stimulansverkan av stödåtgärderna i fråga. Kommissionen ansåg därför att stöd som hade beviljats för projekt som börjat verkställas innan någon ansökan om stöd lämnats in måste betraktas som olagliga.

127 Av denna motivering framgår det klart och tydligt hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att tribunalen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt, i den mening som avses i den rättspraxis som hänvisats till i punkt 121 ovan.

128 Tribunalen kan således inte godta denna invändning.

Huruvida motiveringen till varför stödet inte betraktades som förenligt med den gemensamma marknaden såsom stöd för regional utveckling är bristfällig

129 Intervenienterna och SF Turistico Immobilare har gjort gällande att det angripna beslutet är bristfälligt motiverat vad gäller förenligheten med den gemensamma marknaden av de stödåtgärder som beviljats på grundval av den omtvistade stödordningen (nedan kallade de omtvistade stödåtgärderna), särskilt mot bakgrund av åtgärdernas karaktär av stöd till regional utveckling, i den mening som avses i artikel 87.3 c EG. Sökandena har anfört att kommissionen inte angav skälen till att den, till skillnad från hur den har bedömt andra fall med liknande omständigheter, ansåg att undantagen i artikel 87.3 a och c EG inte var tillämpliga.

130 Kommissionen har bestritt de argument som framförts av intervenienterna och SF Turistico Immobiliare.

131 Vad för det första gäller frågan huruvida den invändning som SF Turistico Immobiliare har framställt kan tas upp till sakprövning, utgör grunden som avser bristfällig motivering en grund avseende tvingande rätt som tribunalen ska pröva ex officio. Invändningen ska därför inte underkännas (se förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i mål T-349/03, Corsica Ferries France mot kommissionen, REG 2005, s. II-2197, punkt 52 och där angiven rättspraxis).

132 Tribunalen kan för det andra inte godta kommissionens argument att det inte åvilade den att bevisa att stödet var oförenligt med den gemensamma marknaden, eftersom det ankom på den berörda medlemsstaten att bevisa att det var förenligt med den marknaden. Det är förvisso riktigt att om kommissionen i beslutet att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG har gjort en tillfredsställande preliminär analys, i vilken den har angett skälen till att den hyser tvivel om huruvida stödet i fråga är förenligt med den gemensamma marknaden, ankommer det på den berörda medlemsstaten och på den potentiella stödmottagaren att inkomma med uppgifter som visar att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden (förstainstansrättens dom av den 14 januari 2004 i mål T-109/01, Fleuren Compost mot kommissionen, REG 2004, s. II-127, punkt 45, se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 18 november 2004 i mål T-176/01, Ferriere Nord mot kommissionen, REG 2004, s. II-3931, punkterna 93 och 94, och, analogt, domstolens dom av den 24 september 2002 i de förenade målen C-74/00 P och C-75/00 P, Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen, REG 2002, s. I-7869, punkt 170). Denna regel rör emellertid endast bevisbördan, och inte motiveringsskyldigheten. Det åvilar således på kommissionen att, i förekommande fall, ange skälen till att den trots uppgifter som inkommit från medlemsstaten eller stödmottagarna, kommit fram till att stödet i fråga inte är förenligt med den gemensamma marknaden.

133 Tribunalen konstaterar emellertid för det tredje att kommissionen i förevarande fall uppfyllde sin motiveringsskyldighet i detta avseende.

134 I skälen 56–73 i det angripna beslutet förklarade nämligen kommissionen att skälen till att de omtvistade stödåtgärderna inte var förenliga med den gemensamma marknaden var att dessa åtgärder saknade stimulansverkan, eftersom de hade beviljats för projekt som hade påbörjats innan ansökan om stöd lämnats. Kommissionen har i detta avseende särskilt påpekat att principen om stödets nödvändighet är en allmän princip, som har slagits fast i rättspraxis, och som dessutom återges i såväl beslutet om godkännande som i 1998 års riktlinjer (se skälen 58–61 i det angripna beslutet). Detta konstaterande utgjorde i sig en tillräcklig motivering till stödets oförenlighet med den gemensamma marknaden, eftersom det uteslöt möjligheten att ett stöd för regionala ändamål skulle kunna betraktas som förenligt med denna marknad. Det ska i detta sammanhang erinras om att tribunalen redan har slagit fast att kommissionen, genom att erinra om de kriterier som definieras i riktlinjerna och konstatera att dessa kriterier inte var uppfyllda i ett visst fall, tillräckligt har motiverat sitt beslut att inte bevilja ett undantag i enlighet med artikel 87.3 EG (förstainstansrättens dom av den 30 april 1998 i mål T-214/95, Vlaams Gewest mot kommissionen, REG 1998, s. II-717, punkt 102). Det var bara för fullständighetens skull som kommissionen i skälen 62–69 i det angripna beslutet tillbakavisade diverse argument som de italienska myndigheterna framfört, och som den i skäl 71 i samma beslut slog fast att de omtvistade stödåtgärderna inte heller kunde godkännas på någon annan rättslig grund.

135 Tribunalen kan följaktligen inte godta invändningen som rör bristfällig motivering till varför stödet inte betraktades som förenligt med den gemensamma marknaden såsom stöd för regional utveckling.

Huruvida motiveringen var bristfällig vad beträffar bedömningen av de omtvistade stödåtgärdernas stimulansverkan

136 Inom ramen för denna invändning har regionen Sardinien, intervenienterna, SF Turistico Immobiliare, Timsas och Grand Hotel Abi d’Oru framfört tre argument enligt vilka kommissionen brast i sin motivering avseende bedömningen av de omtvistade stödåtgärdernas stimulansverkan.

137 För det första har intervenienterna gjort gällande att kommissionen borde ha angett skälen till att presumtionen i punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer, enligt vilken stödet saknar stimulansverkan i fall då arbeten inleds innan ansökan om stöd lämnats, inte ansågs motbevisad av de argument som framförts av regionen Sardinien. Kommissionen borde åtminstone ha gjort en konkret undersökning av den påstådda obalans som utbetalningen av de aktuella stödbeloppen skulle ha orsakat på referensmarknaden. I det angripna beslutet finns det emellertid ingenting som tyder på att en sådan undersökning gjorts.

138 För det andra har regionen Sardinien gjort gällande att det angripna beslutet saknar motivering och är motsägelsefullt vad beträffar skälen till att kommissionen i sin bedömning av de omtvistade stödåtgärdernas stimulansverkan, inte beaktade de förväntningar som mottagarna av stöd enligt den omtvistade stödordningen hade på den nationella och gemenskapsrättsliga lagstiftning som var tillämplig vid den tidpunkt då de tog beslutet att investera.

139 För det tredje har SF Turistico Immobiliare, Timsas och Grand Hotel Abi d’Oru gjort gällande att det angripna beslutet saknar motivering vad beträffar skälen till att kommissionen, i sin bedömning av den omtvistade stödordningens stimulansverkan, inte beaktade den specifika situation som mottagarna av stöd enligt denna stödordning befann sig i.

140 Kommissionen har bestritt dessa argument.

141 När det för det första gäller de argument som framförts av regionen Sardinien och intervenienterna, konstaterar tribunalen inledningsvis att den inte kan godta argumentet att kommissionen borde ha gjort en konkret undersökning av den påstådda obalans som utbetalningen av stöd skulle ha orsakat på marknaden. Frågan huruvida stödet i fråga har orsakat en obalans på marknaden, som är en relevant fråga, i princip, vad gäller begreppet statligt stöd, saknar nämligen relevans för bedömningen av stödets stimulansverkan, som omfattas av prövningen av de aktuella stödåtgärdernas förenlighet med den gemensamma marknaden.

142 Tribunalen kan inte heller godta argumentet att kommissionen borde ha angett skälen till att presumtionen i punkt 4.2 i 1998 års riktlinjer inte ansågs motbevisad av de argument som hade framförts av regionen Sardinien, och i synnerhet av synpunkterna beträffande berättigade förväntningar hos de stödmottagare som omfattades av den omtvistade stödordningen. Det är härvid inte nödvändigt att i detta skede ta ställning till intervenienternas påstående att kravet på att en ansökan om stöd ska lämnas innan arbetena påbörjas följer av en presumtion som kan brytas. I skälen 62–67 i det angripna beslutet redovisade nämligen kommissionen först översiktligt de argument som de italienska myndigheterna framfört inom ramen för det formella granskningsförfarandet, mer utförligt beskrivna i skälen 36–43 i samma beslut. Kommissionen angav därefter, för vart och ett av dessa argument, skälet till att det inte kunde godtas. Under alla förhållanden var det således inte fråga om bristfällig motivering i detta avseende, varför tribunalen inte kan godta de argument som regionen Sardinien och intervenienterna framfört.

143 Tribunalen konstaterar för det andra att den inte kan godta det argument som redovisats i punkt 139 ovan. I enlighet med övervägandena i punkt 44 ovan, är det under dessa omständigheter inte nödvändigt att ta ställning till huruvida argumentet, såsom det framförts av SF Turistico Immobiliare, kan tas upp till sakprövning.

144 Såsom framgår av punkterna 91 och 92 ovan, har kommissionen nämligen rätt att, inom ramen för granskningen av en stödordning, begränsa sig till att granska denna stödordnings allmänna och abstrakta särdrag, och är inte skyldig att undersöka de olika stödmottagarnas specifika situation. Eftersom kommissionen inte var skyldig att undersöka stödmottagarnas specifika situation, var den inte heller skyldig att motivera sin ståndpunkt därvidlag. T