Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Socialpolitik – Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP – Direktiv 1999/70 – Anställningsvillkor – Begrepp

(Rådets direktiv 1999/70, bilagan, klausul 4.1)

2. Socialpolitik – Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP – Direktiv 1999/70 – Tillämpningsområde

(Rådets direktiv 1999/70, bilagan, klausul 4.1)

3. Socialpolitik – Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP – Direktiv 1999/70 – Objektiva grunder som motiverar en skillnad i behandling – Begrepp

(Rådets direktiv 1999/70, bilagan, klausul 4.1)

4. Socialpolitik – Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP – Direktiv 1999/70 – Förfaranden som syftar till att säkerställa att de skyldigheter som följer av nämnda direktiv iakttas – Talefrist

(Rådets direktiv 1999/70, bilagan)

Sammanfattning

1. Begreppet anställningsvillkor i klausul 4.1 i ramavtalet om visstidsarbete, som återfinns i bilagan till direktiv 1999/70 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP, omfattar villkor om tillgodoräknande av anställningstid som tillfälligt anställd tjänsteman, inom ramen för ett urvalsförfarande för intern befordran avseende tillsättning som ordinarie tjänsteman.

(se punkt 47)

2. Direktiv 1999/70 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP och ramavtalet om visstidsarbete, i bilagan till nämnda direktiv, ska tolkas så, att de är tillämpliga på tidsbegränsade anställningskontrakt och anställningsförhållanden som ingåtts med myndigheter eller andra organ inom den offentliga sektorn, och att de innebär att ordinarie tjänstemän och jämförbara tillfälligt anställda tjänstemän i en medlemsstat inte får behandlas olika enbart på grund av att de sistnämnda är visstidsanställda, såvida inte en skillnad i behandling motiveras på objektiva grunder i den mening som avses i klausul 4.1 i nämnda ramavtal.

(se punkt 62 samt punkt 1 i domslutet)

3. Klausul 4 i ramavtalet om visstidsarbete, som återfinns i bilagan till direktiv 1999/70 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP, ska tolkas så, att den utgör hinder för att anställningstid som en tillfälligt anställd tjänsteman har fullgjort vid en offentlig förvaltning inte tillgodoräknas vid bedömningen av huruvida tjänstemannen i fråga, som senare har blivit ordinarie tjänsteman, kan bli föremål för en intern befordran som bara är tillgänglig för ordinarie tjänstemän. Detta gäller dock inte om den tillfälligt anställda tjänstemannen befinner sig i en situation som inte är jämförbar med de ordinarie tjänstemännens situation och/eller om det är motiverat på objektiva grunder i den mening som avses i punkt 1 i samma klausul.

Begreppet objektiva grunder innebär ett krav på att den konstaterade särbehandlingen ska vara motiverad av precisa och konkreta omständigheter som är kännetecknande för det ifrågavarande anställningsvillkoret i det särskilda sammanhang där det förekommer och på grundval av objektiva och klara kriterier, så att det kan kontrolleras huruvida denna särbehandling tillgodoser ett verkligt behov, är ägnad att uppnå det eftersträvade målet och är nödvändig för detta ändamål. Sådana omständigheter kan till exempel följa av den särskilda karaktären på de arbetsuppgifter som har föranlett visstidsanställningsavtalens ingående och av dessa uppgifters natur eller, i förekommande fall, av en medlemsstats strävan efter att uppnå ett berättigat socialpolitiskt mål.

Den omständigheten att offentliganställdas anställning är av tillfällig karaktär kan inte i sig utgöra en objektiv grund i den mening som avses i klausul 4.1 i ramavtalet. Om den omständigheten att en anställning är tillfällig ansågs tillräcklig i sig för att motivera en särbehandling av visstidsanställda i förhållande till tillsvidareanställda skulle nämligen målen med direktiv 1999/70 och ramavtalet undergrävas och en situation som missgynnar visstidsanställda upprätthållas.

(se punkterna 73, 74 och 84 samt punkt 2 i domslutet)

4. Europeiska unionens primärrätt, direktiv 1999/70 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP och ramavtalet om visstidsarbete i bilagan till detsamma ska tolkas så, att de i princip inte utgör hinder för nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs att en ordinarie tjänstemans överklagande av ett beslut om att inte godkänna vederbörande i ett uttagningsprov – vilket överklagande grundar sig på att förfarandet stred mot klausul 4 i ramavtalet – vid äventyr av preskription måste lämnas in senast två månader efter dagen för offentliggörandet av meddelandet om uttagningsprov. En sådan frist får dock inte åberopas mot en ordinarie tjänsteman som har lämnat in en ansökan till nämnda uttagningsprov och har tillåtits delta i uttagningsprovet samt vars namn fanns upptaget på den slutliga förteckningen över godkända sökande i uttagningsprovet, om fristen gjorde det omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheterna enligt ramavtalet. Under sådana omständigheter får tvåmånadersfristen inte börja löpa förrän vid delgivningen av beslutet att ogiltigförklara beslutet att anta tjänstemannen till uttagningsprovet och att tillsätta honom eller henne som ordinarie tjänsteman i den högre gruppen.

De processuella regler som gäller för en talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt unionsrätten får nämligen varken vara mindre förmånliga än dem som avser liknande talan som grundar sig på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen).

Iakttagandet av likvärdighetsprincipen förutsätter att den nationella bestämmelsen tillämpas på samma sätt på en talan som grundar sig på åsidosättande av unionsrätten som på en talan som grundar sig på åsidosättande av nationell rätt när föremålet och grunden för talan är likartade. Den nationella domstolen ska, vid kontrollen av huruvida likvärdighetsprincipen har iakttagits, göra en bedömning av likheten mellan talan i de berörda målen vad beträffar deras föremål, bakgrund och väsentliga beståndsdelar. Den ska, för att avgöra om en nationell processuell regel är mindre förmånlig, beakta dess ställning i förfarandet i dess helhet, förfarandets förlopp och bestämmelsernas särdrag.

Vad beträffar effektivitetsprincipen ska nationella processuella regler på motsvarande sätt bedömas med beaktande av den ställning som dessa bestämmelser har inom förfarandet i dess helhet, förfarandets förlopp och dess särdrag vid de olika nationella domstolarna. Ur denna synvinkel finns det anledning att i förekommande fall beakta de principer som det nationella domstolssystemet bygger på, som till exempel skyddet för rätten till försvar, principen om rättssäkerhet och principen om förfarandets riktiga förlopp.

(se punkterna 89, 90, 92 och 100 samt punkt 3 i domslutet)