Parter

Domskäl

Domslut



Parter

I mål T-154/09,

Manuli Rubber Industries SpA (MRI) , Milano (Italien), företrätt av advokaterna L. Radicati di Brozolo, M. Pappalardo och E. Marasà,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen , företrädd av V. Di Bucci, S. Noë och L. Prete, samtliga i egenskap av ombud,

svarande,

angående en talan om i första hand delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2009) 428 slutlig av den 28 januari 2009 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/39406 – Lastslangar för oljeprodukter), i den del som avser sökanden, och i andra hand undanröjande eller kraftig nedsättning av de böter som ålagts sökanden i nämnda beslut,

meddelar

TRIBUNALEN (första avdelningen),

sammansatt av ordföranden J. Azizi samt domarna M. Prek och S. Frimodt Nielsen (referent),

justitiesekreterare: handläggaren J. Weychert,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 26 april 2012,

följande

Dom

Domskäl

Bakgrund till tvisten

A – Sektorn för lastslangar för olja och gas

1. Lastslangar används för att lasta lågsvavlig råolja eller bearbetad råolja och andra oljeprodukter från offshoreanläggningar (till exempel bojlastare – som vanligtvis är förankrade på öppet hav där de fungerar som förtöjningsplats för oljetankers – eller flytande produktionsanläggningar med lagrings- och lossningsfunktioner – vilka består i ett system med flytande cisterner som används för att hämta, bearbeta och lagra olja eller gas från en angränsande plattform före omlastning till en oljetanker) till tankfartyg och därefter lossa tillbaka dem till offshoreanläggningar (till exempel bojlastare) eller på land.

2. Lastslangarna används offshore – det vill säga i eller i närheten av vatten – medan industrislangar eller markslangar används på land.

3. Varje lastslangsanläggning består, allt efter kundens behov, av ett visst antal standardslangar, särskilda slangar med kopplingar i båda ändar och ytterligare anordningar, såsom ventiler, ändkugghjul eller flytande utrustning. I förevarande mål inbegriper uttrycket lastslangar dessa ytterligare anordningar.

4. Lastslangarna används av oljebolag, bojlastartillverkare, hamnterminaler, oljeindustrin och regeringar och anskaffas antingen för nya projekt eller i ersättningssyfte.

5. Vad beträffar nya projekt ger oljeterminaler och andra slutanvändare i regel ingenjörsfirmor (även kallade materialtillverkare, OEM-företag ( original equipment manufacturer ) eller leverantörer) i uppdrag att bygga eller installera nya oljedistributionsanläggningar, såsom en fast förankrad förtöjningsplats eller flytande produktionsanläggningar med lagrings- och lossningsfunktioner. För sådana projekt anskaffar leverantören ett fullständigt installationssystem med lastslangar från en tillverkare.

6. När lastslangarna installerats måste varje beståndsdel ersättas inom ett till sju år. Slutanvändare köper ofta själva in lastslangar i ersättningssyfte (även kallad reservdelssektorn). I vissa fall centraliserar de dock inköpen via dotterbolag eller utomstående bolag vilka agerar i egenskap av underleverantörer. Reservdelsförsäljningen upptar globalt sett en större del av marknaden för lastslangar än försäljningen av nya produkter.

7. Efterfrågan på lastslangar beror till stor del på oljemarknadens utveckling och i synnerhet på oljeutvinningen i områden som är avlägset belägna i förhållande till den plats där oljan används. Efterfrågan har ökat med tiden. Den går i cykler och följer i viss mån oljeprisutvecklingen. Efterfrågan började bli stor i slutet av 60-talet och ökade i början av 70-talet, i synnerhet i oljeutvinningsområdena i Persiska viken, Nordsjön och i Nordafrika. Under 80-talet ökade efterfrågan hos framväxande nationella oljebolag i Sydamerika. I slutet av 90-talet flyttades efterfrågan till Västafrika.

8. Lastslangarna tillverkas av välkända däck- och gummitillverkningsföretag eller av något av deras spin-off-företag. De tillverkas på beställning och anpassas till kundens behov. Eftersom efterfrågan på lastslangar är spridd över ett stort geografiskt område använder sig de flesta slangtillverkare av en rad mellanhänder vilka, på vissa bestämda marknader, tillhandahåller allmänna marknadsföringstjänster och erbjuder sina produkter inom ramen för offentliga upphandlingar.

9. Lastslangar säljs över hela världen och de största tillverkarna är verksamma internationellt. Regelverket på området för lastslangar skiljer sig inte nämnvärt från ett land till ett annat och även om de tekniska kraven skiljer sig beroende på yttre förhållanden och användningssätt, uppfattas inte detta som ett hinder för att sälja lastslangar över hela världen.

10. Under den period som det angripna beslutet avser sålde medlemmarna i kartellen lastslangar tillverkade i Japan, Förenade kungariket, Italien och Frankrike till såväl slutanvändare som leverantörer etablerade i olika länder i Europeiska unionen och Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Även om merparten av lastslangsinstallationerna har icke-europeiska regioner som slutdestination, är vissa av de världsledande leverantörerna däremot belägna i olika länder i unionen och EES.

B – Beskrivning av sökanden

11. Sökanden, Manuli Rubber Industries SpA (MRI), är ett bolag som bedriver verksamhet inom konstruktion, tillverkning och distribution, över hela världen, av maskiner, system och komponenter i gummi/metall för transport av fluider avsedda för användning inom sjöfart/oljeindustrin och hydrauliska högtryckssystem.

12. Sökanden är det yttersta moderbolaget i koncernen Manuli. Det har sitt säte i Milano (Italien).

13. Manuli grundade den 2 december 1984 Uniroyal Manuli (USA) Inc., vilket var hemmahörande i Delaware (Förenta staterna) och var helägt av MRI. Det bolaget bytte därefter namn till Uniroyal Manuli Rubber (USA) Inc. år 1986, till Manuli Rubber Industries (USA) Inc. år 1990, och sedan till Manuli Oil & Marine (USA) Inc. (nedan kallat MOM) år 1997. Bolaget likviderades den 31 december 2006.

14. Sedan MOM bildades sköttes försäljningen och marknadsföringen av MRI:s lastslangar på internationell nivå av MOM.

15. [ sekretessbelagt ](1) .

16. [ sekretessbelagt ].

17. [ sekretessbelagt ].

18. I januari 2006 underställdes sektorn för lastslangar företagskoncernen Ingénierie och MOM rapporterade till chefen för denna koncern.

19. Den 1 januari 2007, efter likvidationen av MOM, övertog MRI den operativa verksamheten avseende lastslangar.

C – Det administrativa förfarandet

20. Samtidigt som Förenta staternas justitiedepartement samt de japanska och de brittiska konkurrensmyndigheterna inledde utredningar avseende liknande omständigheter, ingav [ sekretessbelagt ] den 20 december 2006, med stöd av det program för förmånlig behandling som föreskrivs i kommissionens tillkännagivande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EUT C 298, 2006, s. 17) (nedan kallat meddelandet om samarbete), en ansökan om immunitet till Europeiska gemenskapernas kommission för att ha avslöjat en kartell på marknaden för lastslangar.

21. Kommissionen inledde därför en utredning angående en eventuell överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet och företog, den 2 maj 2007, ett antal inspektioner hos Parker ITR, andra berörda tillverkare, samt hos [ sekretessbelagt ] och W.

22. MRI, Parker ITR och Bridgestone ingav var sin ansökan om förmånlig behandling till kommissionen den 4 maj, den 17 juli, respektive den 7 december 2007.

23. Den 28 april 2008 antog kommissionen ett meddelande om invändningar som delgavs olika berörda bolag mellan den 29 april och den 1 maj 2008.

24. Samtliga berörda bolag besvarade meddelandet om invändningar inom den föreskrivna fristen och begärde, med undantag för [ sekretessbelagt ]/DOM, ContiTech AG och Continental AG, att få yttra sig vid ett muntligt hörande som ägde rum den 23 juli 2008.

D – Det angripna beslutet

25. Den 28 januari 2009 antog kommissionen beslut K(2009) 428 slutlig om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/39406 – Lastslangar för oljeprodukter) (nedan kallat det angripna beslutet). Av det angripna beslutet framgår i huvudsak följande:

– Beslutet är riktat till elva bolag, däribland sökanden.

– De bolag som avses i det angripna beslutet har deltagit, på ibland lite olika sätt, i en enda komplex överträdelse, vars syfte har varit följande:

– Fördelning av anbud.

– Fastställande av priser.

– Fastställande av kvoter.

– Fastställande av försäljningsvillkor.

– Uppdelning av geografiska marknader.

– Utbyte av känslig information om priser, försäljningsvolymer och anbudsförfaranden.

– Kartellen hade åtminstone pågått sedan den 1 april 1986 (men troligen sedan i början av 70-talet) och upphört den 2 maj 2007.

– Från den 13 maj 1997 till den 11 juni 1999 för vissa bolag, till den 21 juni 1999 för andra bolag, och till den 9 maj 2000 vad beträffar MRI, var kartellens verksamhet begränsad och det uppstod slitningar mellan medlemmarna. Enligt kommissionen ledde detta dock inte till något egentligt avbrott i överträdelsen, utan från och med juni 1999 var dess organiserade struktur helt återställd och kartellen fungerade enligt samma tillvägagångssätt och med samma medlemmar, med undantag för sökanden, vilken inte återinträdde i kartellen fullt ut förrän den 9 juni 2000. Kommissionen fann därför att tillverkarna hade gjort sig skyldiga till en enda fortlöpande överträdelse under perioden den 1 april 1986–2 maj 2007 eller, för det fall överträdelsen trots allt skulle anses ha avbrutits, i vart fall en enda upprepad överträdelse. Perioden från den 13 maj 1997 till, i sökandens fall, den 9 juni 2000 beaktades inte vid beräkningen av böterna med hänsyn till att det fanns så få bevis för överträdelsen avseende denna period.

– Det slogs fast att sökanden hade deltagit i överträdelsen under perioderna den 1 april 1986–1 augusti 1992 och den 3 september 1996–2 maj 2007.

– Med tillämpning av kriterierna i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 (EUT C 210, 2006, s. 2) (nedan kallade riktlinjerna) fastställdes böternas grundbelopp för vart och ett av bolagen enligt följande:

– Kommissionen utgick från det genomsnittliga globala årliga försäljningsvärdet för vart och ett av bolagen under perioden 2004–2006, med undantag av Yokohama Rubber, för vilket kommissionen utgick från perioden 2003–2005. Kommissionen beaktade härvid den försäljning som fakturerats köpare i EES.

– Kommissionen fastställde det relevanta försäljningsvärdet för vart och ett av bolagen genom att tillämpa respektive bolags andel av försäljningen på världsmarknaden på den totala försäljningen inom EES, såsom föreskrivs i punkt 18 i riktlinjerna.

– Kommissionen beaktade 25 procent av detta värde (i stället för högst 30 procent enligt riktlinjerna) med hänsyn till överträdelsens allvar.

– Det värde som då erhölls multiplicerades med antalet år som vart och ett av bolagen hade deltagit i överträdelsen.

– I enlighet med punkt 25 i riktlinjerna höjde kommissionen detta värde med 25 procent av det relevanta försäljningsvärdet i avskräckande syfte.

– Kommissionen konstaterade därefter att det fanns försvårande omständigheter med avseende på Parker ITR och Bridgestone och att det saknades förmildrande omständigheter med avseende på övriga bolag.

– Till sist beviljade kommissionen, i enlighet med meddelandet om samarbete, en nedsättning av [ sekretessbelagt ] böter (100 procent) och av MRI:s böter (30 procent), men avslog begäran om bötesnedsättning som framställts av Bridgestone och Parker ITR.

26. [ sekretessbelagt ].

27. Det ansågs inte föreligga några förmildrande omständigheter till fördel för MRI.

28. MRI beviljades dock en nedsättning av böterna med 30 procent med tillämpning av meddelandet om samarbete, vilket medförde att det bötesbelopp som bolaget ålades uppgick till 4 900 000 euro.

Förfarandet och parternas yrkanden

29. Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 10 april 2009.

30. Eftersom en domare på första avdelningen hade fått förhinder, utsåg tribunalens ordförande, med stöd av artikel 32.3 i tribunalens rättegångsregler, en annan domare för att göra sammansättningen fullständig.

31. På grundval av referentens rapport beslutade tribunalen (första avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet. Rätten anmodade parterna, såsom åtgärder för processledning enligt artikel 64 i rättegångsreglerna, att förete vissa handlingar och vissa frågor ställdes till dem skriftligen. Parterna efterkom rättens begäran.

32. Genom skrivelse av den 25 april 2012 inkom sökanden med en begäran om att förhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar.

33. Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens muntliga frågor vid förhandlingen den 26 april 2012.

34. I samband därmed återkallade sökanden sin begäran om förhandling inom stängda dörrar.

35. Sökanden har yrkat att tribunalen ska

– i första hand

– ogiltigförklara artikel 1 i det angripna beslutet, i den del det däri slås fast att sökanden deltog i en enda fortlöpande överträdelse på marknaden för lastslangar från den 1 april 1986 till den 1 augusti 1992 och från den 3 september 1996 till den 2 maj 2007, särskilt med avseende på perioden den 3 september 1996–9 maj 2000,

– ogiltigförklara artikel 2 i det angripna beslutet, i den mån sökanden ålades böter på 4 900 000 euro,

– avslå alla invändningar och yrkanden med motsatt innebörd,

– i andra hand

– i enlighet med artikel 229 EG sätta ned det bötesbelopp på 4 900 000 euro som sökanden ålades enligt artikel 2 i det angripna beslutet, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

36. Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan, och

– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

A – Yrkandena om ogiltigförklaring

37. Sökanden har åberopat tre grunder till stöd för sin talan om ogiltigförklaring.

38. Som första grund har det gjorts gällande att kommissionen gjorde en felaktig kvalificering av överträdelsen och åsidosatte artikel 253 EG.

39. Den andra grunden avser att kommissionen gjorde flera oriktiga bedömningar vid fastställandet av överträdelsens varaktighet och åsidosatte artiklarna 81 EG och 253 EG samt artikel 2 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1).

40. Grunden består av sex delar. Den första delgrunden avser felaktigheter vid bedömningen av de bevis som kommissionen beaktade. Som andra delgrund har det gjorts gällande att kommissionen inte fullgjorde sin bevisbörda. Den tredje delgrunden avser att sökanden lade fram bevis för motsatsen och gav en annan rimlig förklaring. Den fjärde delgrunden avser åsidosättande av principen om likabehandling och avsaknad av motivering, på grund av att det gjordes oriktiga bedömningar vid jämförelsen mellan MRI:s uppförande under perioden september 1996–maj 1997 och dess uppförande under perioden maj 1997–maj 2000. Som femte delgrund har det gjorts gällande att preskription borde ha inträtt vad gäller de individuella och separata överträdelser som eventuellt begicks under perioden 1996–2000. Den sjätte delgrunden avser att användningen av de handlingar som MRI ingav inom ramen för programmet för förmånlig behandling för att styrka förekomsten av en överträdelse under perioden den 3 september 1996–13 maj 1997 strider mot meddelandet om samarbete och åsidosätter sökandens berättigade förväntningar.

41. Den tredje grunden består av fem delar. Som första delgrund har det gjorts gällande att kommissionen gjorde en oriktig bedömning av överträdelsens allvar och åsidosatte principen om likabehandling. Den andra delgrunden avser ett fel vid beräkningen av böterna med hänsyn till överträdelsens varaktighet och åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar. Som tredje delgrund har det gjorts gällande att kommissionen felaktigt tillämpade en höjning av böterna i avskräckande syfte samt åsidosatte motiveringsskyldigheten och principen om likabehandling. Den fjärde delgrunden avser att kommissionen felaktigt ansåg att det inte förelåg några förmildrande omständigheter och åsidosatte motiveringsskyldigheten. Som femte delgrund har det gjorts gällande att nedsättningen av böterna med anledning av samarbetet inom ramen för programmet för förmånlig behandling var otillräcklig.

42. Den första grunden och den andra grundens sex delar ska prövas tillsammans.

B – Den första grunden, avseende en felaktig kvalificering av överträdelsen och åsidosättande av artikel 153 EG, och den andra grunden, avseende uppenbart oriktiga bedömningar vid fastställandet av överträdelsens varaktighet, åsidosättande av artiklarna 81 EG och 253 EG samt artikel 2 i förordning nr 1/2003

1. Det angripna beslutet

43. Vad beträffar den första grunden, framgår det av skäl 412 i det angripna beslutet att kommissionen fann att MRI hade avbrutit sitt deltagande i kartellen mellan den 1 augusti 1992 och den 3 september 1996, att preskription kunde föreligga vad gäller överträdelseperioden den 1 april 1986–1 augusti 1992 och att kommissionen följaktligen beslutade att inte ålägga bolaget böter för denna period. Det framgår dessutom av artikel 1 i det angripna beslutet att kommissionen ansåg att en fortlöpande överträdelse hade begåtts mellan den 1 april 1986 och den 2 maj 2007 och att MRI hade deltagit i denna överträdelse från den 1 april 1986 till den 1 augusti 1992 och från den 3 september 1996 till den 2 maj 2007. Vidare framgår det av skälen 187, 201–208 och 446–448 i det angripna beslutet att den överträdelseperiod som kommissionen beaktade vid beräkningen av böterna löper från den 3 september 1996 till den 13 maj 1997 och från den 9 maj 2000 till den 2 maj 2007. Perioden den 13 maj 1997–9 maj 2000 betraktades, med avseende på sökanden, som en period under vilken kartellens verksamhet var begränsad och det var inte motiverat att ålägga böter för denna period.

44. Vad beträffar den andra grunden, framgår det av skälen 141–147 i det angripna beslutet att kommissionen, med stöd av olika handlingar, däribland vissa interna skrivelser som MRI ingav i samband med sin ansökan om förmånlig behandling (skälen 143–145 i det angripna beslutet), fann att MRI hade aktivt anslutit sig till kartellen från och med den 3 september 1996.

45. I skälen 148–187 i det angripna beslutet anges dessutom den bevisning, däribland flera handlingar som MRI ingav i samband med sin ansökan om förmånlig behandling, som kommissionen stödde sig på för att konstatera att kartellen, mellan den 13 maj 1997 och maj 1999, hade haft en period med begränsad verksamhet, under vilken det förekom kontakter som sökanden deltog i och som särskilt syftade till att åter väcka liv i kartellen och förhandla om de olika kartellmedlemmarnas villkor för deltagande. Kommissionen ansåg dock, med hänsyn till kartellmedlemmarnas begränsade verksamhet, att de inte skulle åläggas några böter för denna period, vilken i MRI:s fall förlängdes till den 9 maj 2000 (skäl 447 i det angripna beslutet).

46. I skälen 289–307 i det angripna beslutet anges vidare varför kommissionen ansåg att det rörde sig om en fortlöpande överträdelse eller, i vart fall, en upprepad överträdelse, trots att den funnit att kartellen inte hade varit så aktiv mellan den 13 maj 1997 och maj 1999 och att det saknades anledning att ålägga böter för denna period.

47. I skälen 480–488 i det angripna beslutet anges slutligen varför kommissionen beviljade MRI en nedsättning av böterna med 30 procent enligt meddelandet om samarbete, men underkände MRI:s argument om att den bevisning som det hade ingett till kommissionen avseende perioden 1996–1997 inte skulle användas mot bolaget enligt punkt 26 i nämnda meddelande.

2. Parternas argument

a) Den första grunden

48. Sökanden anser att eftersom kommissionen medgav, för det första, att sökanden drog sig ur kartellen mellan den 1 augusti 1992 och den 3 september 1996, för det andra, att det var fråga om ett verkligt avbrott och inte ett tillfälligt uppehåll i dess deltagande i kartellen, i den mening som det i rättspraxis görs åtskillnad mellan dessa två begrepp (skälen 129, 130 och 402 i det angripna beslutet), och, för det tredje, att sökanden följaktligen skulle få dra fördel av preskriptionsreglerna för perioden före år 1992 (skäl 412 i det angripna beslutet), skulle denna period följaktligen inte beaktas vid beräkningen av böterna. Kommissionen kunde inte samtidigt besluta att sökanden hade deltagit i en komplex och fortlöpande överträdelse från den 1 april 1986 till den 2 maj 2007, vilket skulle strida mot artikel 25.2 i förordning nr 1/2003. Perioden efter det att sökanden återupptog sitt deltagande i kartellen ska således inte anses utgöra en ny överträdelse som är skild från den föregående.

49. Sökanden har vidare bestritt att kommissionen ”skönsmässigt” beslutade att preskription hade inträtt i sökandens fall, vilket kommissionen har gjort gällande (skäl 412 i det angripna beslutet).

50. Enligt sökanden framstår en sådan motivering dessutom som motstridig och bristfällig.

51. Sökanden anser även att dess situation inte kan jämföras med de andra kartellmedlemmarnas situation, med hänsyn till detta avbrott i dess deltagande i kartellen.

52. Kommissionen har bestritt dessa påståenden och hävdat att den inte var skyldig att slå fast att preskription hade inträtt och att den följaktligen nöjde sig med att ange att preskription kunde föreligga.

b) Den andra grunden

Den första delgrunden

53. Sökanden har hävdat att kommissionen, för att slå fast att sökanden deltog under perioden 1996–2000, stödde sig på vissa handlingar som påstås visa de kontakter som ägde rum mellan sökanden och dess konkurrenter och som påstås tyda på att ”[sökanden] i slutet av år 1996 återigen samordnade vissa anbud avseende lastslangar med kartellmedlemmarna” (skäl 141 i det angripna beslutet) och att sökanden, under denna period, ”drog fördel av uttömmande marknadsinformation som utbyttes för att övervaka avtalen om fördelning av marknaderna bland kartellmedlemmarna” (skäl 147 i det angripna beslutet).

54. Enligt sökanden kan dock de bevis som kommissionen stödde sig på [ sekretessbelagt ] inte leda till en sådan slutsats och sökanden har ifrågasatt kommissionens läsning och tolkning av dessa bevis, om det antas att kommissionen får stödja sig på de uppgifter som sökanden själv har lagt fram i samband med den förmånliga behandlingen för att slå fast att sökanden var inblandad i kartellen vad gäller perioden den 3 september 1996–13 maj 1997, den period som beaktades vid beräkningen av de böter som sökanden ålades.

55. Kommissionen har bestritt dessa påståenden och angett att sökanden i sina inlagor flera gånger har medgett att bolaget hade många förbjudna kontakter med sina konkurrenter under åren 1997–2000, även om bolaget har försökt att förringa kontakternas omfattning och betydelse.

Den andra delgrunden

56. Sökanden har gjort gällande att de bevis som kommissionen lade fram inte är tillräckliga för att styrka att sökanden på nytt deltog i en gemensam plan under den aktuella perioden. Enligt sökanden ankom det på kommissionen att bevisa att bolaget hade deltagit i en ny överträdelse, eftersom det helt hade lämnat kartellen år 1992 och överträdelsen för perioden som föregick år 1992 var preskriberad. Kommissionen kunde således inte nöja sig med indicier på grundval av vilka den presumerade att sökandens deltagande fortsatte. Det var dock vad kommissionen gjorde, genom att felaktigt stödja sig på teorin att det rörde sig om en fortlöpande överträdelse sedan år 1986.

57. Vidare anser sökanden att de indicier som kommissionen samlade in visar att sökanden uttryckligen nekade att godta de övriga kartelldeltagarnas förslag till samarbete.

58. Kommissionen har bestritt dessa påståenden.

Den tredje delgrunden

59. För det första har sökanden bestritt att den underlät att ge en annan rimlig förklaring till de bevis som kommissionen lade fram än förklaringen att den deltog i avtalet om otillåten samverkan (skäl 142 i det angripna beslutet). Sökanden har vidare invänt mot kommissionens påstående att överträdelsen går att utläsa utifrån enbart presumtioner, eftersom informationsutbyten och otillåtna kontakter med konkurrenterna har styrkts, med följden att det därefter ankommer på företaget att lägga fram en annan rimlig förklaring (skäl 262 i det angripna beslutet).

60. Sökanden anser nämligen att den gav en annan förklaring, som inte bara var rimlig utan även stöddes av olika bevis – den första muntliga utsagan av [ sekretessbelagt ] – vilken ger stöd för att sökanden inte hade deltagit i kartellen mellan den 3 september 1986 och den 9 maj 2000 och att den återinträdde i kartellen först vid detta datum.

61. Sökanden har i det avseendet gjort gällande att de handlingar som kommissionen omnämnde i det angripna beslutet visar att de kontakter som ägde rum i själva verket var resultatet av de andra företagens ansträngningar för att försöka övertala sökanden att delta i kartellen och vittnar om en av dess chefers strategi, vilken bestod i att ”fingera en obestämd villighet att samarbeta med konkurrenterna”, för att inte driva dem till att vidta samordnade bojkottåtgärder som skulle ha kunnat visa sig vara skadliga för sökanden, som de åtgärder som vidtogs av Dunlop och Bridgestone, samtidigt som sökanden fortsatte att verka på marknaden på ett självständigt eller rent av offensivt sätt i förhållande till konkurrensen.

62. För det andra har sökanden hävdat att kommissionen felaktigt bortsåg från flera handlingar som stöder denna förklaring och att den förnekade bevisvärdet av dessa.

63. Sökanden anser i det avseendet att kommissionen visserligen har medgett att de aktuella handlingarna ”bekräftar ... [att sökanden] inte ingick i klubbens formella struktur före detta datum [den 9 maj 2000]”, men den har likväl hävdat att de ”inte motsäger slutsatsen ... att [sökanden] fortsatte att ha några slags otillåtna kontakter med de andra kartellmedlemmarna och underrättades av dem om det pågående samarbetet” och att dessa kontakter avsåg ”ett samarbete på marknaden för lastslangar”, vilket fick kommissionen att dra slutsatsen att sökanden även hade ingått i kartellen mellan år 1997 och den 9 maj 2000 (skälen 146, 209 och 210 i det angripna beslutet).

64. Sökanden anser att kommissionen således tycks stödja sig på rättspraxis enligt vilken den omständigheten att var och en av kartellmedlemmarna har spelat sin egen specifika roll, genom att uppträda på ett sätt som innefattar endast vissa av överträdelsens beståndsdelar, inte utesluter att vart och ett av företagen har ansvar för hela överträdelsen, inbegripet de åtgärder som vidtagits av andra deltagare (skälen 284–288 i det angripna beslutet).

65. Sökanden anser dock att denna rättspraxis inte är tillämplig i förevarande fall, eftersom den avser bevisning för deltagande i en kartell av företag, vilkas närvaro vid möten som syftar till ingåendet av konkurrensbegränsande avtal har styrkts och vilka inte har gett uttryck för någon oenighet gentemot den aktuella kartellen.

66. Det är nämligen utrett att sökanden lämnade kartellen år 1992 och de kontakter som skedde mellan åren 1996–2000 ska följaktligen bedömas med hänsyn till deras möjligheter att styrka att bolaget på nytt anslöt sig till en gemensam plan.

67. Kommissionen kan därför inte nöja sig med enbart presumtioner.

68. Vidare har sökanden anfört att det följer av rättspraxis att det, för att styrka att sökanden hade anslutit sig till den gemensamma plan som de andra kartellmedlemmarna följde, inte räcker att kommissionen bevisar att sökanden hade kännedom om kartellen eller att den eftersträvade det allmänna målet att begränsa konkurrensen på marknaden för lastslangar – vilket sökanden i alla händelser har bestritt – utan det måste även styrkas att sökandens beteende hade ett ”nära samband” med förverkligandet av ”samtliga de konkurrensbegränsande verkningar som eftersträvades av de ansvariga inom ramen för en samlad plan med ett enda syfte”. Sökanden anser att de handlingar som kommissionen har stött sig på i själva verket visar att sökanden inte bara saknade avsikt att ansluta sig till den gemensamma plan som de andra tillverkarna följde, utan att sökanden till och med föredrog att agera på motsatt sätt, samtidigt som den, begripligt nog, försökte att undvika repressalier från sina konkurrenter, eftersom konkurrenterna kunde agera på ett samordnat sätt för att utesluta sökanden från marknaden eller orsaka bolaget allvarlig skada.

69. Sökanden anser även att kommissionen, i strid med domstolens praxis, inte beaktade det faktum att kartellmedlemmarnas kännedom om huruvida det aktuella företaget tillhör eller står utanför kartellen är avgörande vid bedömningen av huruvida ett företag faktiskt deltar i kartellen. Sökanden anser sig ha visat att den, i sina kontakter med konkurrenterna vilka skedde på deras initiativ, alltid hade uttryckligen tillbakavisat alla förslag till samarbete, förutom i hypotetiska termer och för framtiden, och att konkurrenterna själva hade klart intryck av att sökanden faktiskt stod utanför deras samlade plan.

70. Sökanden har slutligen bestritt att de bevis som den har åberopat har ett lägre bevisvärde än kommissionens bevis. Sökanden anser att den distinktion som kommissionen har gjort mellan klubbens formella struktur och ett deltagande utanför denna struktur är felaktig, eftersom en sådan distinktion inte förelåg för de medlemmar av klubben som endast kände till den formella strukturen. Enligt sökanden är det just av det skälet som de andra medlemmarna av klubben ansåg att sökanden stod utanför denna.

71. Kommissionen har bestritt dessa påståenden.

Den fjärde delgrunden

72. Sökanden har anfört att kommissionen ansåg, beträffande perioden den 13 maj 1997–9 maj 2000, att det inte fanns anledning att ålägga sökanden några sanktioner, med hänsyn till att kartellen var mindre allvarlig och av lägre intensitet. Kommissionen ålade således sökanden sanktioner endast för perioden 1996–1997. Enligt sökanden ändrades dock inte dess uppträdande under åren 1996–2000, vilket den anser framgår av de handlingar som den tidigare har åberopat i samband med den andra grunden, eftersom bevisen för perioden september 1996–maj 1997 inte var mer övertygande än dem som avsåg perioden maj 1997–juni 1999. Några sanktioner borde således inte ha ålagts för perioden september 1996–maj 1997.

73. Sökanden anser även att inkonsekvensen i kommissionens resonemang och slutsatser framgår av det faktum att sökanden, till skillnad från de andra företagen, inte ålades några sanktioner för perioden juni 1999–maj 2000, eftersom dess deltagande i kartellen inte ansågs som allvarligt, medan de andra företagen ålades sanktioner för denna period.

74. Kommissionen har bestritt dessa påståenden.

Den femte delgrunden

75. För det första har sökanden hävdat att oavsett huruvida kartellen kvalificeras som avtal eller som samordnat förfarande, ägde de begränsade kontakterna och informationsutbytena mellan sökanden och dess konkurrenter under perioden 1996–2000 rum utanför den kartellmekanism som de andra företagen deltog i.

76. Sökanden anser att även om dessa beteenden kunde utgöra en överträdelse av artikel 81 EG, skiljer de sig till sin art och sitt allvar från deltagandet i kartellen, eftersom de inte har samband med kartellens enda syfte. Kommissionen har för övrigt inte visat motsatsen.

77. Dessa beteenden ska således på sin höjd betraktas som separata och skilda episoder av överträdelser av artikel 81 EG, och ska bedömas skilt från såväl den överträdelse som sökanden begick under åren 1986–1992 som dess nya anslutning till kartellen från och med år 2000.

78. Enligt sökanden följer härav att dessa överträdelser, om de antas vara styrkta, fullbordades i samma ögonblick som de begicks, eftersom de inte ingår i en enda fortlöpande eller upprepad överträdelse. Eftersom mer än fem år förflöt, för varje överträdelse, mellan den tidpunkt då de begicks och den tidpunkt då kommissionen beivrade dessa, var de under alla omständigheter preskriberade enligt artikel 25.1 b i förordning nr 1/2003.

79. För det andra har sökanden gjort gällande att med hänsyn till att avbrottet mellan de handlingar som begicks fram till år 1992 och de handlingar som begicks från och med år 2000 varade i åtta år, kan dessa handlingar inte anses ligga tillräckligt nära i tiden för att styrka att kartellen fortsatte oavbrutet.

80. Detsamma gäller för övrigt om avbrottet endast varade i fyra år (åren 1992–1996).

81. För det tredje har sökanden anfört att den under alla omständigheter upphörde att delta i kartellen år 1992 och att det således rör sig om ett avbrott och inte ett tillfälligt uppehåll i dess deltagande, något som för övrigt medgavs av kommissionen, vilken ansåg att handlingarna före år 1992 var preskriberade.

82. För det fjärde följer även härav att kommissionen, eftersom den hade medgett att avbrottet år 1992 kunde medföra preskription, inte kunde lämna denna fråga obesvarad och hävda att avsaknaden av sanktioner för den föregående perioden endast var resultatet av att den hade utövat sin befogenhet att företa skönsmässig bedömning. Följden av detta är att det saknas en motivering, vilken kvalificeringen av överträdelsen är beroende av.

83. För det femte har sökanden slutligen hävdat att kommissionen inte lade fram någon som helst bevisning som visar att sökanden anammade ett av de beteenden som, enligt det angripna beslutet (skäl 300), visar att kartellen fortsatte mellan åren 1996–1997 och 2000.

84. Sökanden har gjort gällande att den inte deltog i något möte med de andra kartellmedlemmarna, att den inte lämnade någon information till samordnaren om kommande upphandlingar, att den inte deltog i diskussioner om förslagen till att utse vinnare med tillämpning av påstådda globala avtal och att sökanden inte ålades några sanktioner för att den inte iakttog de påstådda förhandsöverenskommelserna.

85. Kommissionen har således inte visat att sökanden återinträdde i kartellen, inte ens i begränsad utsträckning, under perioden 1996–2000.

86. Kommissionen har bestritt dessa påståenden.

Den sjätte delgrunden

87. Sökanden har anfört att samtliga bevis – utom ett, nämligen [ sekretessbelagt ] – som kommissionen använde för att bevisa sökandens ansvar under perioden den 3 september 1996–13 maj 1997, och därefter för att beräkna de böter som sökanden ålades, hade lämnats av sökanden själv inom ramen för programmet för förmånlig behandling.

88. Sökanden har angett att kommissionen på så sätt förlängde överträdelsens varaktighet markant, vilket medförde en betydande höjning av böterna (skälen 243 och 448 i det angripna beslutet).

89. Sökanden har tillagt att den samarbetade under den administrativa utredningen och ansåg sig ha fog för att anse att detta inte kunde skada den. Resultatet av detta samarbete användes dock, enligt sökanden, av kommissionen för att hålla sökanden ansvarig, trots att kommissionen inte hade några bevis avseende den omtvistade perioden innan sökanden lämnade dessa till kommissionen. Kommissionen åsidosatte därför sökandens berättigade förväntningar.

90. Sökanden har vidare invänt mot kommissionens tolkning att nedsättning av böter och delvis immunitet mot böter inte kan beviljas samtidigt vid tillämpningen av meddelandet om samarbete.

91. Enligt kommissionen avser sökandens argument i själva verket beräkningen av böterna och inte konstaterandet att det förelåg en överträdelse.

92. Vidare har kommissionen gjort gällande att de handlingar som lämnats inom ramen för meddelandet om samarbete alltid får användas av kommissionen för att konstatera en överträdelse.

93. Kommissionen har hävdat att sökanden belönades för sitt samarbete genom en nedsättning av böterna med 30 procent, vilket i absoluta tal är klart högre än den nedsättning som följer vid eventuell partiell immunitet. Enligt systemet i meddelandet om samarbete kan inte dessa två fördelar beviljas samtidigt.

94. Kommissionen har vidare angett att det i punkt 26 i meddelandet om samarbete endast föreskrivs att med avseende på det första företag som kan beviljas en nedsättning av böterna ska ”övertygande bevis” (i den mening som avses i punkt 25 i nämnda meddelande, det vill säga bevis som inte behöver bekräftas om de ifrågasätts) för att ”fastställa nya sakförhållanden som ökar överträdelsens allvar eller varaktighet” inte användas för att fastställa de böter som ska åläggas detta företag.

95. De bevis som sökanden lade fram var visserligen viktiga för att bekräfta de bevis som erhölls i den ansökan om immunitet som ingavs av [ sekretessbelagt ] och vid de kontroller på plats som utfördes den 2 maj 2007, men enligt kommissionen räcker inte detta för att uppfylla villkoren i punkt 26 i meddelandet om samarbete. Enligt denna punkt krävs det att bevisen gör det möjligt ”att fastställa nya sakförhållanden som ökar överträdelsens allvar eller varaktighet” och – vilket kommissionen har framhållit – överträdelsen i sin helhet, och inte enbart i förhållande till ett eller flera deltagande företag betraktade var för sig.

96. Kommissionen anser att syftet med denna bestämmelse faktiskt är att ge kommissionen möjlighet att bevilja partiell immunitet åt det företag som inger nya uppgifter som kan öka en överträdelses allvar eller varaktighet, vilken kommissionen redan hade kännedom om och avseende vilken den redan hade beviljat ett annat deltagande företag total immunitet. Sådan immunitet kunde däremot inte beviljas ett företag som enbart ökade den kännedom som kommissionen redan hade om en viss period eller en viss aspekt av överträdelsen, även om dess samarbete gör det möjligt att bättre fastställa dess eget deltagande i kartellen.

97. De bevis som sökanden lade fram har dock, enligt kommissionen, inte gjort det möjligt att konstatera att den överträdelse som kommissionen hade kännedom om var allvarligare eller hade en längre varaktighet.

98. Slutligen anser kommissionen att sökanden inte informerade den om nya omständigheter vad beträffar även dess deltagande i kartellen under perioden 1996–1997. [ sekretessbelagt ] – som bekräftar att de två företagen är överens om att sökanden ska tilldelas en del i en upphandling och som otvetydigt styrker MRI:s medverkan i den otillåtna verksamheten redan från den tidpunkten – hade nämligen uppdagats vid kontrollerna den 2 maj 2007 och kommissionen hade således redan tillgång till denna när MRI ingav ansökan om förmånlig behandling den 4 maj 2007.

99. Kommissionen har därför yrkat att talan inte ska bifallas såvitt avser den andra grundens sjätte del.

3. Tribunalens bedömning

a) Redogörelse för principerna avseende bevisbördan

100. Enligt fast rättspraxis rörande bevisbördans fördelning åligger det den part eller myndighet som gör gällande att konkurrensreglerna har åsidosatts att bevisa detta genom att styrka att omständigheter föreligger som utgör rekvisit för en överträdelse. När en överträdelse har konstaterats åligger det företaget som åberopar rätten till ett visst försvar att visa att villkoren för att tillämpa detta försvar är uppfyllda, varvid myndigheten måste tillgripa andra bevismedel (förstainstansrättens dom av den 16 november 2006 i mål T-120/04, Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, REG 2006, s. II-4441, punkt 50; se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen, REG 1998, s. I-8417, punkt 58, och av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I-123, punkt 78). Överträdelsens varaktighet är ett av rekvisiten för begreppet överträdelse enligt artikel 81.1 EG, och bevisbördan för att styrka denna åvilar i första hand kommissionen (förstainstansrättens dom av den 7 juli 1994 i mål T-43/92, Dunlop Slazenger mot kommissionen, REG 1994, s. II-441, punkt 79, och domen i det ovannämnda målet Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, punkt 51).

101. Fördelningen av bevisbördan kan dock variera, eftersom de faktiska omständigheter som en part åberopar kan vara sådana att motparten tvingas lämna en förklaring eller en motivering, vid äventyr av att bevisbördan kan anses ha uppfyllts (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 100 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 79, och domen i det ovan i punkt 100 nämnda målet Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, punkt 53).

102. När det gäller den bevisning som kommissionen kan stödja sig på, är det principen om fri bevisprövning som gäller inom konkurrensrätten (domstolens dom av den 25 januari 2007 i mål C-407/04 P, Dalmine mot kommissionen, REG 2007, s. I-829, punkt 63, och förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T-67/00, T-68/00, T-71/00 och T-78/00, JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II-2501, punkt 273). Eftersom förbudet mot att delta i konkurrensbegränsande förfaranden och avtal liksom de sanktioner som kan åläggas den som bryter mot detta förbud är väl kända, är det vanligt att den verksamhet som sådana förfaranden och avtal medför bedrivs i hemlighet, att mötena äger rum i lönndom, oftast i tredjeland, och att därtill hörande dokumentation begränsas till ett minimum. Även om kommissionen upptäcker handlingar som uttryckligen bekräftar att aktörer har haft otillåten kontakt med varandra, till exempel mötesprotokoll, är dessa handlingar vanligtvis fragmentariska och spridda, varför det ofta visar sig vara nödvändigt att rekonstruera vissa detaljer med hjälp av slutledning. I de flesta fall måste förekomsten av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som sammantagna, förutsatt att det saknas en annan hållbar förklaring, kan utgöra bevis för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett (domen i de ovan i punkt 100 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkterna 55–57). Sådana indicier och sammanträffanden kan ge upplysningar inte endast om att det har förekommit konkurrensbegränsande beteenden eller avtal, utan också om hur länge fortgående konkurrensbegränsande beteenden har pågått och om hur länge ett avtal som har ingåtts i strid med konkurrensreglerna har varit tillämpligt (domstolens dom av den 21 september 2006 i mål C-113/04 P, Technische Unie mot kommissionen, REG 2006, s. I-8831, punkt 166).

103. Kommissionen måste lägga fram exakt och samstämmig bevisning till stöd för att den påstådda överträdelsen har ägt rum (se förstainstansrättens dom av den 6 juli 2000 i mål T-62/98, Volkswagen mot kommissionen, REG 2000, s. II-2707, punkterna 43 och 72 samt där angiven rättspraxis, och av den 25 oktober 2005 i mål T-38/02, Groupe Danone mot kommissionen, REG 2005, s. II-4407, punkt 217). Emellertid måste varje del av den bevisning som kommissionen har åberopat inte nödvändigtvis motsvara dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det räcker att en samlad bedömning av alla de indicier som institutionen har hänvisat till (se ovan punkt 102) motsvarar detta krav (domen i de ovan i punkt 102 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 180, och domen i det ovannämnda målet Groupe Danone mot kommissionen, punkt 218; se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, kallade PVC II, REG 1999, s. II-931, punkterna 768–778, i synnerhet punkt 777). När det gäller en överträdelses varaktighet fordras det enligt rättspraxis att kommissionen, när det saknas bevisning som gör det möjligt att direkt fastställa varaktigheten, åtminstone ska stödja sig på bevisning som hänför sig till omständigheter som ligger tillräckligt nära i tiden för att det rimligen ska kunna antas att överträdelsen har fortgått utan avbrott mellan två exakta tidpunkter (domen i det ovan i punkt 102 nämnda målet Technische Unie mot kommissionen, punkt 169, domen i det ovan i punkt 100 nämnda målet Dunlop Slazenger mot kommissionen, punkt 79, och domen i det ovan i punkt 100 nämnda målet Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, punkt 51).

104. När det gäller olika uppgifters bevisvärde ska det understrykas att det enda relevanta kriteriet för att värdera fritt framlagd bevisning utgörs av dess trovärdighet (domen i det ovan i punkt 102 nämnda målet Dalmine mot kommissionen, punkt 63; se förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i mål T-44/00, Mannesmannröhren-Werke mot kommissionen, REG 2004, s. II-2223, punkt 84 och där angiven rättspraxis, och domen i de ovan i punkt 102 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 273). Enligt de allmänna reglerna för bevisning beror en handlings trovärdighet och därmed dess bevisvärde på dess ursprung, omständigheterna vid dess upprättande, dess avsedda mottagare och dess innehåll (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000 i de förenade målen T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 och T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II-491, punkt 1053; förslaget till avgörande från domaren Vesterdorf, tillförordnad generaladvokat, i mål T-1/89, Rhône-Poulenc mot kommissionen, där förstainstansrätten meddelade dom den 24 oktober 1991, REG 1991, sidorna II-867, II-869 och II-956). Härvid bör det bland annat tillmätas stor vikt om en handling har upprättats i omedelbar anslutning till de faktiska omständigheterna (förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T-157/94, Ensidesa mot kommissionen, REG 1999, s. II-707, punkt 312) eller av en person som direkt har bevittnat dessa omständigheter (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 102 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 207). Handlingar som visar att kontakter har ägt rum mellan flera företag och att dessa verkligen eftersträvade målet att i förväg undanröja osäkerheten om konkurrenternas framtida beteenden räcker för att styrka att ett samordnat förfarande har förelegat (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 december 1975 i de förenade målen 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 och 114/73, Suiker Unie m.fl. mot kommissionen, REG 1975, s. 1663, punkterna 175 och 179). Vidare ska uttalanden som går emot den som har avgett dem i regel anses utgöra särskilt trovärdig bevisning (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 102 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkterna 207, 211 och 212).

105. Vidare följer det av fast rättspraxis att det räcker att ett företag lämnar uppgifter till sina konkurrenter i avsikt att förbereda ett konkurrensbegränsande avtal för att det ska anses styrkt att det förelegat ett samordnat förfarande i den mening som avses i artikel 81 EG (förstainstansrättens dom av den 6 april 1995 i mål T-148/89, Tréfilunion mot kommissionen, REG 1995, s. II-1063, punkt 82, och av den 8 juli 2008 i mål T-53/03, BPB mot kommissionen, REG 2008, s. II-1333, punkt 178).

106. Avslutningsvis vill tribunalen erinra om att när talan har väckts enligt artikel 230 EG med yrkande om ogiltigförklaring av ett beslut i vilket kommissionen har konstaterat en överträdelse av konkurrensreglerna och ålagt dem som beslutet riktar sig till att betala böter, åligger det unionsdomstolen att pröva huruvida den bevisning och de andra uppgifter som kommissionen har lagt till grund för sitt beslut räcker för att styrka överträdelsen (domen i de ovan i punkt 102 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkterna 174 och 175; se även, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 103 nämnda förenade målen PVC II, punkt 891). Om unionsdomstolen anser att det föreligger tvivel, ska den ge företräde åt den lösning som gynnar dem till vilka beslutet riktade sig. Unionsdomstolen kan således inte fastslå att kommissionen har styrkt att den aktuella överträdelsen har förelegat om denna fråga enligt unionsdomstolen fortfarande är föremål för tvivel (domen i de ovan i punkt 102 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 177, och domen i det ovan i punkt 103 nämnda målet Groupe Danone mot kommissionen, punkt 215). I den sistnämnda situationen är det nämligen nödvändigt att beakta den princip om oskuldspresumtion som följer bland annat av artikel 6.2 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950. Denna princip ingår enligt domstolens praxis bland de grundläggande rättigheter för vilka unionens rättsordning ger skydd, vilket dessutom har bekräftats i ingressen till Europeiska enhetsakten, i artikel 6.2 EU och i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som proklamerades den 7 december 2000 i Nice (EGT C 364, s. 1). Mot bakgrund av de aktuella överträdelsernas art samt de därtill knutna sanktionernas art och omfattning, ska principen om oskuldspresumtion bland annat tillämpas på förfaranden som rör överträdelser av konkurrensreglerna där böter eller viten kan åläggas (domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-199/92 P, Hüls mot kommissionen, REG 1999, s. I-4287, punkterna 149 och 150, och i mål C-235/92 P, Montecatini mot kommissionen, REG 1999, s. I-4539, punkterna 175 och 176, samt domen i det ovan i punkt 103 nämnda målet Groupe Danone mot kommissionen, punkt 216).

107. Vid bedömningen av huruvida en överträdelse har förelegat ska hänsyn tas uteslutande till den bevisning som kommissionen lade fram i det beslut där den konstaterade överträdelsen. Den enda relevanta frågan är således huruvida denna bevisning i materiellt hänseende räcker för att styrka överträdelsen (domen i de ovan i punkt 104 nämnda förenade målen Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, punkt 726).

108. Den motivering som krävs enligt artikel 253 EG ska slutligen vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att den behöriga domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning. Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt eller personligen berörs av den, kan ha. Det krävs inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 253 EG inte ska ske endast utifrån rättsaktens ordalydelse utan även utifrån sammanhanget och samtliga rättsregler på det ifrågavarande området (domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C-367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I-1719, punkt 63, av den 30 september 2003 i mål C-301/96, Tyskland mot kommissionen, REG 2003, s. I-9919, punkt 87, och av den 22 juni 2004 i mål C-42/01, Portugal mot kommissionen, REG 2004, s. I-6079, punkt 66).

109. Den rättspraxis som har angetts ovan kan tillämpas analogt på artikel 53 i EES-avtalet och på de beslut som kommissionen antar med stöd av den artikeln.

110. Det är med beaktande av de regler som angetts ovan i punkterna 100–109 som tribunalen ska undersöka huruvida kommissionen, i det angripna beslutet, har lagt fram tillräckligt trovärdiga, exakta och samstämmiga uppgifter till stöd för slutsatsen, inom ramen för en helhetsbedömning och efter prövning av de alternativa förklaringar eller motiveringar som sökanden har gett, att sökanden återinträdde i kartellen från och med den 3 september 1996 och i vilken utsträckning sökanden deltog i överträdelsen mellan detta datum och den 9 maj 2000, eftersom sökanden inte har bestritt att den deltog i överträdelsen under den föregående perioden, åren 1986–1992, eller den efterföljande perioden, den 9 maj 2000–2 maj 2007.

b) Sökandens deltagande i överträdelsen mellan den 3 september 1996 och den 9 maj 2000

111. Sökandens resonemang förutsätter att det görs åtskillnad mellan följande två perioder: dels perioden den 3 september 1996–13 maj 1997, för vilken sökanden ålades böter och avseende vilken sökanden har ifrågasatt det faktum att kommissionen åberopade bevis gentemot sökanden som den själv hade ingett till kommissionen och som gjorde det möjligt för denna institution att konstatera att överträdelsen fortsatte ända fram till den 13 maj 1997, dels perioden den 13 maj 1997–9 maj 2000 (nedan kallad mellanperioden) för vilken kommissionen inte ålade sökanden några böter och beträffande vilken sökanden har hävdat att de bevis som kommissionen åberopade gentemot sökanden endast visar dess avsikt att låta de andra kartellmedlemmarna tro att den i viss mån var villig att diskutera, men i syfte att lura dem och undvika deras repressalier, och inte dess inblandning i kartellen, även under denna period med begränsad verksamhet.

Perioden den 3 september 1996–13 maj 1997

112. Tribunalen ska först pröva den andra grundens sjätte del.

113. Det ska nämligen bedömas huruvida sökanden har fog för sitt påstående att kommissionen, med hänsyn till lydelsen i punkt 26 sista stycket i meddelandet om samarbete, inte kunde åberopa bevis gentemot sökanden, för perioden den 3 september 1996–13 maj 1997, som sökanden själv hade ingett till kommissionen i samband med sin ansökan om förmånlig behandling.

– Räckvidden av punkt 26 i meddelandet om samarbete

114. I artikel 23.3 i förordning nr 1/2003 föreskrivs att när bötesbeloppet fastställs, ska hänsyn tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått.

115. Det framgår vidare av fast rättspraxis att kommissionen, inom de gränser som föreskrivs i förordning nr 1/2003, har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid utövandet av sin befogenhet att ålägga sådana böter (domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkt 172, och av den 24 september 2009 i de förenade målen C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P och C-137/07 P, Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I-8681, punkt 123). Detta utrymme är dock begränsat. När kommissionen utfärdar riktlinjer för att i enlighet med fördragets bestämmelser ange de kriterier som den har för avsikt att tillämpa inom ramen för sitt utrymme för skönsmässig bedömning, begränsar dessa riktlinjer detta utrymme, eftersom kommissionen då är skyldig att följa de riktlinjer som den har ålagt sig (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 17 juni 2010 i mål C-413/08 P, Lafarge mot kommissionen, REU 2010, s. I-5361, punkt 95, och förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T-73/04, Carbone-Lorraine mot kommissionen, REG 2008, s. II-2661, punkt 192 och där angiven rättspraxis). Kommissionen får inte, i ett enskilt fall, avvika från dessa utan att ange skäl som är förenliga med principen om likabehandling eller principen om skydd för berättigade förväntningar (domen i de ovannämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 209).

116. Mot denna bakgrund ska punkterna 23–26 i meddelandet om samarbete beaktas, vilka har följande lydelse:

”23. Företag som avslöjar sitt deltagande i en misstänkt kartell som påverkar gemenskapen och som inte uppfyller villkoren i avsnitt II ovan kan beviljas nedsättning av böter som annars skulle ha ålagts dem.

24. För att uppfylla villkoren måste ett företag förse kommissionen med bevis för den misstänkta överträdelsen som har ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan har samlat in. Dessutom måste företaget uppfylla alla de villkor som anges i punkterna 12 a–12 c ovan.

25. Begreppet ’mervärde’ avser i vilken grad bevismaterialet som sådant eller genom sin detaljrikedom stärker kommissionens möjligheter att bevisa den misstänkta kartellen. I sin bedömning tillmäter kommissionen i allmänhet skriftliga bevis från den period som uppgifterna gäller ett större kvalitativt värde än bevis som framställs senare. Komprometterande bevis som är direkt relevanta för klargörandet av sakförhållandena kommer generellt att kvalitativt värderas högre än bevis som endast indirekt är relevanta. På samma sätt påverkas värdet av de inlämnade bevisen mot andra företag också av i hur stor utsträckning de måste bekräftas med bevis från andra källor. Övertygande bevisning kommer således att tillmätas ett större värde än bevis, till exempel redogörelser, som måste bekräftas om de ifrågasätts.

26. Kommissionen kommer i de slutliga beslut som fattas i slutet av det administrativa förfarandet att avgöra hur stor nedsättning av böterna ett företag skall beviljas jämfört med de böter som annars skulle ha ålagts.

– Det första företaget som lämnar bevis med betydande mervärde beviljas en nedsättning på 30–50 %.

...

För att bestämma nivån av [nedsättning] inom dessa kategorier kommer kommissionen att beakta tidpunkten för inlämnandet av bevismaterialet som uppfyller villkoren i punkt 24 och i vilken omfattning det representerar mervärde.

Om den som ansöker om nedsättning av böter är den första som lämnar in övertygande bevis i den mening som avses i punkt 25, vilka kommissionen använder för att fastställa nya sakförhållanden som ökar överträdelsens allvar eller varaktighet, kommer kommissionen inte att beakta sådana nya sakförhållanden när den fastställer böter som skall åläggas det företag som lämnade in bevisen.”

117. Med andra ord måste flera villkor vara uppfyllda för att ett företag ska kunna dra fördel av bestämmelserna i punkt 26 i meddelandet om samarbete: företaget ska lägga fram övertygande bevis i den mening som avses i punkt 25 i meddelandet om samarbete, vilket betyder att de ska ha ett betydande mervärde och inte behöva bekräftas. Dessa bevis ska göra det möjligt att fastställa nya sakförhållanden utöver dem som kommissionen kan fastställa, vilka ökar antingen överträdelsens allvar eller dess varaktighet.

118. När dessa villkor är uppfyllda kommer kommissionen inte att beakta sådana nya sakförhållanden när den fastställer de böter – vilka beror på överträdelsens allvar och varaktighet, i enlighet med artikel 23.3 i förordning nr 1/2003 – som ska åläggas det företag som har gjort det möjligt att fastställa dessa sakförhållanden genom de bevis som det har ingett till kommissionen, såsom anges i punkt 26 sista stycket i meddelandet om samarbete.

119. Det framgår följaktligen av den sista delen av meningen i punkt 26 sista stycket i meddelandet om samarbete att kommissionen inte kommer att stödja sig på dessa bevis för att fastställa hur allvarlig den överträdelse som begåtts av den som ansöker om förmånlig behandling är eller hur länge den har pågått, om vederbörande uppfyller villkoren i punkt 26 i nämnda meddelande. Samtidigt kan den som ansöker om förmånlig behandling dessutom beviljas den nedsättning som föreskrivs i detta meddelande för den återstående delen av den överträdelseperiod som vederbörande hålls ansvarig för.

120. Det förhållandet att skyddsmekanismen för den som ansöker om förmånlig behandling föreskrivs i punkt 26, vilken rör nedsättning av böter, bekräftar att de två åtgärderna kan tillämpas samtidigt av kommissionen, i motsats till vad denna institution har gjort gällande.

121. Den procentuella nedsättningen av böterna ska således stå i proportion till mervärdet av de bevis som har ingetts av den som ansöker om förmånlig behandling. Punkt 26 sista stycket har dessutom till syfte att undvika att ett företag åläggs sanktioner enbart på grundval av det bevismaterial som företaget självt har ingett till kommissionen.

122. Kommissionens resonemang kan således inte godtas på den punkten.

– Fastställandet i förevarande fall av nya sakförhållanden som ökar antingen överträdelsens allvar eller varaktighet

123. Tribunalen ska därefter pröva kommissionens invändning om att det bevismaterial som sökanden ingav inte gjorde det möjligt för kommissionen att fastställa nya sakförhållanden, vilket utgör ett av villkoren för att tillämpa punkt 26 sista stycket i meddelandet om samarbete.

124. I meddelandet om samarbete omnämns ”nya sakförhållanden”, vilka kan öka överträdelsens varaktighet eller allvar.

125. För att styrka kartellens verksamhet mellan september 1996 och maj 1997, stödde sig kommissionen i förevarande fall huvudsakligen på följande:

– [ sekretessbelagt ] (skäl 142 i det angripna beslutet).

– [ sekretessbelagt ] (skälen 143–145 i det angripna beslutet).

– ”Fyra exempel på kontakter med andra kartellmedlemmar mellan maj 1995 och mars 1996 och mellan september 1996 och januari 1997, vilka sparades på disketter som hittades i W.:s lokaler ...” (skäl 139 i det angripna beslutet). Kommissionen har dock angett i fotnot 216 i det angripna beslutet att ”trots att det av mapparna på dessa disketter framgår att det finns många andra filer med liknande namn avseende denna period, vilket tyder på att de innehåller andra telefax som skickats mellan kartellmedlemmarna, kommer kommissionen inte att använda innehållet i dessa filer som bevismaterial, eftersom de inte ingick i den fil som kommissionen hade tillgång till”.

– Bridgestones svar på meddelandet om invändningar (”Bridgestone hävdade att kartellen som bildades år 1986 hade upphört att existera på våren 1997”) (skäl 291 i det angripna beslutet).

– DOM:s svar på samma meddelande om invändningar (”DOM hävdade att det klart [hade] visats att kartellen hade upphört med sin verksamhet under perioden från mars 1997 fram till år 1999”) (skäl 292 i det angripna beslutet).

– Den verksamhetshistorik som upprättades av W. (”3/97: allt samarbete upphör”) (skäl 157 i det angripna beslutet).

– Uttalandena av [ sekretessbelagt ] (”klubben för lastslangar upplöstes nästan år 1998”) (skäl 151 i det angripna beslutet).

– Svar på begäran om upplysningar som lämnades av P. den 29 juni 2007 och av Trelleborg den 15 juni 2007 samt handlingar som hittades hos Trelleborg och hos Dunlop (punkt 163 i svaromålet).

– Slutligen tabellerna från W. avseende perioden november 1996–december 1997 samt åren 1998 och 1999 (skäl 165 i det angripna beslutet).

126. Kommissionen hade således visserligen en rad indicier, men den hade emellertid endast tillgång till ett enda samtida skriftligt bevis, nämligen [ sekretessbelagt ] och tabellerna från W. – vilka kommissionen har medgett att den inte kan datera med precision – samt uttalandena av de olika kartellmedlemmarna, om man därifrån undantar det bevismaterial som MRI ingav i samband med sin ansökan om förmånlig behandling.

127. Tribunalen ska följaktligen undersöka huruvida de indicier som kommissionen beaktade i det angripna beslutet för att dra slutsatsen att kartellen fortsatte att vara fullt verksam mellan den 3 september 1996 och den 13 maj 1997, vilka skiljer sig från det bevismaterial som MRI ingav i samband med sin ansökan om förmånlig behandling, i sig räcker för att kunna dra en sådan slutsats.

128. Först ska [ sekretessbelagt ] som skickades till DOM beaktas (skäl 142 i det angripna beslutet).

129. Texten i den omtvistade [ sekretessbelagt ] har följande lydelse:

”Jag anser att vi har en unik möjlighet att återställa en bättre prisnivå i år. Enligt vad jag har förstått är Sumed nu redo för en betydande prishöjning.

Jag instämmer i ert förslag att låta C få en betydande del av detta kontrakt och jag föreslår följande siffror, där tvåan efter vinnaren ligger på PL x 0,65. Vi bör försöka med det.

Vänligen bekräfta att samtliga medlemmar är överens. Om så inte är fallet, vänligen skicka förslag så snart som möjligt.”

130. Denna text åtföljs av en tabell där de olika delarna (eller andelarna) av ”Sumed”-kontraktet har delats upp på följande sätt mellan olika ”vinnare” ( champions ) som utsetts bland de sex företag som var medlemmar i kartellen:

>lt>1

131. Referenserna A 1, A 2, B 1, B 2, B 3 och C är de gängse kodnamnen för de olika kartellmedlemmarna (skäl 114 i det angripna beslutet). Enligt dessa kodnamn är Bridgestone A 1, Yokohama Rubber A 2, DOM B 1, Trelleborg B 2, Parker ITR B 3 och MRI C.

132. Denna tabell visar inte bara att en ”vinnare” har utsetts för varje del eller för varje andel av kontraktet, utan även att det pris som ”tvåan” erbjuder, vilket i tabellen anges med fetstil, kursiv stil och understrykning, samt de priser som erbjuds av de andra deltagarna också har beaktats.

133. Den viktiga roll som ”tvåan” spelade vid manipulationen av anbudet kan också utläsas av texten i telefaxet, där det anges att ”jag föreslår följande siffror, där tvåan efter vinnaren ligger på PL x 0,65”.

134. Det kan även konstateras att det pris som anges för varje del vad beträffar tvåan alltid överensstämmer med denna beräkning: priset PL x 0,65. Det finns bara ett undantag vad gäller ”item 5”, där tvåans pris enligt denna beräkning borde ha varit 29 360 (kolumn C, det vill säga MRI) och inte 29 860. Det rör sig dock med all sannolikhet om ett sakfel, då den som upprättade tabellen antagligen av misstag har använt fetstil och strukit under 29 860.

135. ”Tvåans” viktiga roll bekräftas även av sökanden i dess svar på de skriftliga frågor som tribunalen ställde till den. Sökanden har nämligen angett att ”kartellens välkända regel bestod just i att fastställa priset för ’den andra anbudsgivaren med lägst anbud’, medan detaljerna i vinnarens anbud ... fastställdes av denne efter eget skön”.

136. Det framgår således av tabellen att sökanden är den vinnare som utsågs för ett anbud – vilket inte skulle ha kunnat ske utan att sökanden deltog i diskussionerna eller att den var underrättad, såsom sökanden själv har hävdat – men även att sökanden utsågs till att komma tvåa vid två tillfällen, eller rent av tre, om man beaktar felet avseende ”item 5”.

137. För att den manipulation av anbudet som anges i denna tabell skulle fungera, krävdes det med nödvändighet att varje bolag tog på sig den roll som det hade tilldelats, i synnerhet tvåan, eftersom vinnaren i annat fall aldrig skulle ha varit säker på att den skulle få kontraktet.

138. Härav följer att det inte är sannolikt att den minutiösa och detaljerade iscensättningen av anbudsförfarandet avseende ”Sumed” som anges i denna tabell hade kunnat fungera utan sökandens aktiva och frivilliga deltagande och att sökandens planerade roll som ”tvåa” hade tilldelats den av de andra kartellmedlemmarna utan att sökanden var helt delaktig i kartellens verksamhet sedan september 1996.

139. Härav följer att även om denna handling härrör från tredje man, styrker den att MRI deltog i diskussionerna rörande ”Sumed”-kontraktet.

140. Följaktligen kan tribunalen inte godta sökandens argument om att den inte alls kände till denna handling och den diskussion som det redogörs för däri.

141. Det framgår vidare av den tabell som upprättades av W. (bilaga 10 till ansökan, rad 87), avseende de marknader som faktiskt delades upp mellan kartellmedlemmarna, att tre företag sinsemellan delade upp ett kontrakt avseende ”Sumed” som tilldelades i november 1996, det vill säga lite drygt två månader efter förslaget till samordning som skickades av [ sekretessbelagt ]. Det rör sig i detta fall om Yokohama Rubber (betecknat som Japan C0.2), Trelleborg (betecknat som European C0.2) och MRI (betecknat som European C0.4).

142. Det rör sig om de tre företag mellan vilka delarna i kontraktet avseende ”Sumed” hade delats upp i den tabell som finns i bilagan till Trelleborgs telefax.

143. Som sökanden har anfört ska det visserligen konstateras att tabellen från W. innehåller kommentaren ”uppskattningar” ( estimates ) med avseende på ”Sumed”-kontraktet, men de tre företag som tilldelades delarna motsvarar likväl den fördelning som föreslogs i Trelleborgs telefax, och för två av företagen som tilldelades delarna motsvarar beloppen värdet på delarna multiplicerat med vinnarens pris per enhet, såsom de framgår av samma telefax.

144. Tribunalen anser att det under dessa omständigheter inte kan vara fråga om rena tillfälligheter eller gissningar rörande MRI, vilket bolaget självt har gjort gällande.

145. Vidare anser tribunalen att eftersom tabellen från W. återspeglar resultaten av samordningen av anbudsförfarandet avseende ”Sumed”, såsom den framgår av Trelleborgs telefax, har bevisvärdet av detta bevismaterial därigenom stärkts.

146. Tabellerna från W. innehåller flersidiga redogörelser för resultaten av de olika samordnade anbudsförfaranden som ägde rum mellan kartellens olika medlemmar mellan år 1996 och slutet av år 1997.

147. Härav följer att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den stödde sig på denna tabell inte bara för att slå fast att MRI återinträdde i kartellen från och med den 3 september 1996 och deltog fullt ut fram till den 13 maj 1997, utan även för att mer allmänt bekräfta de uppgifter – i synnerhet de olika uttalanden som kommissionen hade inhämtat (se ovan punkt 125) – som kommissionen hade tillgång till beträffande att de andra kartellmedlemmarna fortsatte med kartellen fram till och med detta datum.

148. De handlingar som MRI ingav var således inte nödvändiga för att kommissionen skulle kunna dra en sådan slutsats.

149. Härav följer att de bevis som MRI ingav till kommissionen avseende perioden den 3 september 1996–13 maj 1997 inte gjorde det möjligt för kommissionen att konstatera att överträdelsen hade en längre varaktighet eller var allvarligare.

150. Sökanden saknar följaktligen fog för att göra gällande att den kan dra fördel av punkt 26 sista stycket i meddelandet om samarbete.

151. Härav följer även att dessa bevis fick användas av kommissionen gentemot sökanden.

152. Talan kan följaktligen inte bifallas såvitt avser den andra grundens sjätte del.

153. För övrigt bekräftar vissa av dessa bevis utan tvekan MRI:s inblandning i samordningen av vissa anbud.

154. I [ sekretessbelagt ] angav således F. följande:

”[J]ag tackade nej till detta anbud, eftersom det ändrade det ursprungliga upplägg som Dunlop hade gett mig och även på grund av att vi, i samband med det första anbudsförfarandet, endast hade fått 18 längder i stället för de planerade 36 på grund av Sumeds budgetbegränsningar. Vi är säkra på att Kléber har problem med de 24" i Sumed och det är av det skälet som de endast har fått 4 längder i stället för de 12 som angetts i ett tidigare anbudsförfarande.”

155. I den tabell som finns i bilagan till Trelleborgs telefax (se ovan punkt 130) anges MRI som vinnare för en del som avser 36 längder av FF 20" och ”Kléber” – det vill säga Trelleborg – för fem delar, däribland en del som avser 12 längder av FF 24".

156. F.:s hänvisningar till ett tidigare ”Sumed”-kontrakt överensstämmer således helt med den tabell som finns i bilagan till [ sekretessbelagt ] (se ovan punkt 130), vilket inte kan vara en ren tillfällighet.

157. Preciseringarna i detta meddelande gör det dessutom möjligt att förstå kommentaren ”uppskattningar” som W. förde in i sin tabell rörande anbudsförfarandet avseende ”Sumed” som var föremål för [ sekretessbelagt ] som anger att MRI slutligen erhöll en mindre del än vad som ursprungligen planerades.

158. Tribunalen kan således i övrigt inte godta sökandens resonemang om att den i dag inte längre kan avgöra huruvida ”Sumed”-kontraktet som det är fråga om i denna [ sekretessbelagt ] motsvarar det som omnämns i [ sekretessbelagt ].

159. I den mån det behövs (se ovan punkt 147), är det således bekräftat att sökanden deltog i överträdelsen från den 3 september 1996 till den 13 maj 1997.

Mellanperioden

160. Det följer av fast rättspraxis att begreppet samordnat förfarande avser en form av samordning mellan företag som, utan att det har lett fram till att ett egentligt avtal har ingåtts, medvetet ersätter den fria konkurrensens risker med ett praktiskt inbördes samarbete (domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I-4125, punkt 115, och domen i det ovan i punkt 106 nämnda målet Hüls mot kommissionen, punkt 158).

161. Artikel 81.1 EG utgör härvid hinder mot att det förekommer direkta eller indirekta kontakter mellan ekonomiska aktörer som är ägnade antingen att påverka en faktisk eller potentiell konkurrents beteende på marknaden eller att för en sådan konkurrent avslöja det beteende som den berörda ekonomiska aktören har beslutat eller överväger att själv tillämpa på marknaden, när dessa kontakter har till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 160 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 116 och 117).

162. Det räcker att ett företag lämnar uppgifter till sina konkurrenter i avsikt att förbereda ett konkurrensbegränsande avtal för att det ska anses styrkt att det förelegat ett samordnat förfarande i den mening som avses i artikel 81 EG (domarna i de ovan i punkt 105 nämnda målen Tréfilunion mot kommissionen, punkt 82, och BPB mot kommissionen, punkt 178).

163. Enligt fast rättspraxis omfattar begreppen avtal och samordnat förfarande, i den mening som avses i artikel 81.1 EG, olika former av samförstånd som är av samma art men som skiljer sig åt vad avser intensitet och de former som de kommer till uttryck i (domen i det ovan i punkt 160 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 131 och 132, och förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II-1487, punkt 190).

164. När det gäller en komplex överträdelse, i vilken flera producenter varit inblandade under många år och som syftat till att åstadkomma en gemensam reglering av marknaden, kan det inte krävas av kommissionen att den preciserar om det rör sig om ett avtal eller ett samordnat förfarande, eftersom artikel 81 EG under alla omständigheter omfattar båda dessa slag av överträdelser (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 160 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 111–114, och domen i de ovan i punkt 103 nämnda förenade målen PVC II, punkt 696).

165. Beteckningen av överträdelsen som avtal ”och/eller” samordnat förfarande ska anses gälla ett sammansatt förhållande som innefattar faktiska omständigheter av vilka vissa kan betecknas som avtal och andra som samordnade förfaranden i den mening som avses i artikel 81.1 EG, vilken inte kräver att denna typ av komplexa överträdelser preciseras närmare (förstainstansrättens dom av den 17 december 1991 i mål T-7/89, Hercules Chemicals mot kommissionen, REG 1991, s. II-1711, punkt 264, svensk specialutgåva, volym 11, s. II-83, och domen i det ovan i punkt 163 nämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkt 187).

166. I förevarande mål beslutade kommissionen att ålägga sökanden och dess konkurrenter sanktioner för att de hade deltagit i ”en rad avtal och samordnade förfaranden inom sektorn för lastslangar” under den aktuella perioden.

167. I skälen 263–272 i det angripna beslutet angav kommissionen hur den avsåg att beteckna de rättsstridiga omständigheter som den hade kännedom om. I skälen 271 och 272 i det angripna beslutet preciserade kommissionen särskilt att informationsutbytena utgjorde samordnade förfaranden.

168. Kommissionen klandrade sökanden för att ha utbytt information med vissa kartellmedlemmar under mellanperioden bland annat i avsikt att åter väcka liv i kartellen.

169. Det räcker emellertid att ett företag lämnar uppgifter till sina konkurrenter i avsikt att förbereda ett konkurrensbegränsande avtal för att det ska anses styrkt att det förelegat ett samordnat förfarande i den mening som avses i artikel 81 EG (se domstolens dom av den 4 juni 2009 i mål C-8/08, T-Mobile Netherlands m.fl., REG 2009, s. I-4529, punkterna 51 och 52, och generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i samma mål, REG 2009, s. I-4523, punkterna 90 och 91 samt där angiven rättspraxis).

170. Frågan huruvida detta beteende har skett inom ramen för ”klubbens struktur” eller utanför denna är således oväsentlig och sökandens resonemang i det avseendet inom ramen för den andra grundens tredje del ska lämnas utan avseende.

171. Dessutom framgår det av det angripna beslutet att sökanden drog sig ur kartellen år 1992.

172. Vidare är det även fastställt att sökanden återinträdde i kartellen år 1996 i samband med manipulationen av anbudsförfarandet avseende ”Sumed”, vilket medförde en tilldelning av kvoter och fastställande av priser på marknaden för lastslangar efter en samordning för det syftet som sökanden ska anses ha deltagit i (se ovan punkterna 128–159).

173. Vad beträffar mellanperioden, vilken i sökandens fall löpte från maj 1997 till maj 2000, ska det preciseras att sökanden bekräftade vid förhandlingen, som svar på en fråga som tribunalen ställde till den, att dess grund endast avsåg bevisen avseende perioden den 3 september 1996–13 maj 1997.

174. Dessa bevis kunde följaktligen användas av kommissionen för att fastställa att sökanden hade deltagit i vissa kontakter och i vissa diskussioner under mellanperioden.

175. Sökanden har dock ifrågasatt omfattningen av dessa kontakter och kommissionens tolkning av de handlingar vari dessa omnämns.

176. Tribunalen ska följaktligen granska dessa handlingar för att fastställa huruvida kommissionen gjorde en riktig bedömning när den slog fast att sökanden hade deltagit i en fortlöpande överträdelse under mellanperioden, trots att varken sökanden eller de andra kartellmedlemmarna ålades några böter för denna period.

177. Mot bakgrund av sökandens handlingar [ sekretessbelagt ] (skälen 174 och 176 i det angripna beslutet) ska det konstateras att dessa handlingar gör det möjligt att i varje fall slå fast dels att W. kontaktade F. vid MRI angående tre anbudsförfaranden (CPC Taiwan, Ancap Uruguay och Petrobras Brazil), ett samordningsförsök som även Bridgestone, DOM, Yokohama Rubber och Parker ITR var inblandade i, dels att kartellen åtminstone försökte att fungera under denna period, trots att F. tackade nej till det anbud som han fick. Det råder således inget tvivel om att de olika företagen hade kontakt med varandra och med sökanden för att samordna vissa anbudsförfaranden. Det förhållandet att dessa handlingar kan tyda på att allt inte fungerade perfekt i kartellen och att det förekom oenighet överensstämmer för övrigt med den bedömning som kommissionen gjorde av denna period i det angripna beslutet. Vad beträffar handlingen från F. som är daterad den 4 februari 1999, i vilken han ger en historik över kartellen, men även redogör för den rådande situationen vid denna tidpunkt, en handling som var avsedd för en av sökandens handelsagenter, konstaterar tribunalen att även om F. i denna handling påstår att sökanden inte ingår i kartellen, bekräftar denna handling i varje fall de kontakter som F. deltog i tillsammans med andra kartellmedlemmar. Dessa handlingar visar således klart att det förekom kontakter mellan de olika berörda företagen i avsikt att åtminstone försöka samordna anbuden.

178. [ sekretessbelagt ] (skäl 177 i det angripna beslutet) styrker att det förekom kontakter mellan kartellens olika centralgestalter (W., F. och P.), i samband med vilka de utbytte affärsuppgifter. Det förhållandet att kartellen vid denna tidpunkt gick igenom en krisperiod, vilket även denna handling visar, medför inte att dessa kontakter upphör att vara otillåtna. Kartellen återupptogs dessutom strax efter att dessa kontakter ägde rum, vilket tycks bekräfta uppfattningen att de bidrog till att åter väcka liv i kartellen, även om sökanden själv åter ingick i kartellen fullt ut först ett år efter de andra centralgestalterna.

179. [ sekretessbelagt ] (skäl 201 i det angripna beslutet) visar att C. och F. hade kontakt vid en tidpunkt då kartellen ännu inte hade återupptagits till fullo – i varje fall vad gäller sökanden. Den visar dock att C. och F. utbytte känsliga affärsuppgifter, men även att F. sökte efter ett nytt funktionssätt för kartellen från och med denna tidpunkt, särskilt vad gäller samordningen av kartellen, samtidigt som han försökte att redan då fastställa sökandens marknadsandel till 12 procent. Som kommissionen dessutom har angett, ska detta bevis bedömas mot bakgrund av de möten som på nytt började hållas från och med juni 1999. Även om det är riktigt att sökandens fulla inblandning kommer att börja först senare, förberedde sökanden likväl redan vid denna tidpunkt sin återkomst i kartellen och samarbetade, åtminstone marginellt, med vissa av sina konkurrenter.

180. Slutligen fastställer handlingen med rubriken [ sekretessbelagt ] (skäl 190 i det angripna beslutet) klart ramen för det förnyade samarbetet. Sökanden har hävdat att den inte deltog i mötet – något som kommissionen inte har bestritt – och att det förhållandet att den marknadsandel som sökanden tilldelades anges i denna handling inte betyder att sökanden ingick i kartellen. Det är visserligen riktigt att kommissionen fann att sökanden hade återinträtt i kartellen först från och med den 9 maj 2000 (se skäl 202 i det angripna beslutet, där kommissionen har angett att den har bevis för att MRI på nytt tilldelades kvoter från och med denna tidpunkt). Det finns dock, för det första, ett direkt bevis för att sökanden hade klandervärda kontakter i syfte att återinträda i kartellen i juni 1999 (sökandens interna meddelande av den 30 juni 1999), för det andra, en handling som delades ut i december 1999 i samband med ett möte som ägde rum efter det att de andra kartellmedlemmarna hade återupptagit kartellen, i vilken den marknadsandel som skulle tillfalla sökanden fastställdes, och, för det tredje, bevis för att sökanden faktiskt återinträdde i kartellen i maj 2000, vilket den för övrigt inte har bestritt. Tribunalen finner följaktligen att eftersom de andra kartellmedlemmarna hade återupptagit sina otillåtna verksamheter, kunde den marknadsandel som de avsåg att förbehålla sökanden endast följa av en långtgående samordning med sökanden. Det är fastställt att MRI förhandlade om villkoren för sin återkomst i juni 1999, det vill säga sex månader före utarbetandet av de tabeller som delades ut i december 1999. Dessa tabeller utgör således ett särskilt allvarligt indicium på att sökanden deltog, i december 1999, i diskussionerna rörande fördelningen och samordningen av kartellmedlemmarnas respektive marknadsandelar.

181. Sammanfattningsvis finner tribunalen att kommissionen har förebringat tillräcklig bevisning som styrker att det, under mellanperioden, förekom ett rättsstridigt beteende från sökandens sida, vilket visserligen var begränsat jämfört med de föregående och efterföljande perioderna, vilket för övrigt föranledde kommissionen att inte ålägga sökanden några böter för denna period.

182. Tribunalen kan i övrigt inte godta sökandens påståenden om att den på det sättet avsåg att ge de andra kartellmedlemmarna intrycket av att ha ett visst intresse av att åter väcka liv i kartellen, samtidigt som den genom detta knep skyddade sig mot deras eventuella affärsmässiga repressalier.

183. Sökandens påstådda avsikter är nämligen i det avseendet inte bara irrelevanta, utan det ska även konstateras att sökanden därigenom har medgett att den, genom att upprätthålla kontakter med de andra kartellmedlemmarna, försökte att skydda sig mot deras konkurrens, vilket räcker för att fastställa att det föreligger en överträdelse.

184. För övrigt visar ovannämnda handlingar att dessa kontakter huvudsakligen hade till syfte att åter väcka liv i kartellen och att sökanden deltog i dessa särskilt för att förhandla om den ställning som tillkom sökanden inom kartellen.

185. Tribunalen kan således inte godta sökandens argument om att den deltog i dessa diskussioner endast i syfte att lura dessa tidigare – och framtida – partner i kartellen och att sökanden har gett en rimlig alternativ förklaring till de olika handlingar som kommissionen beaktade för att fastställa att sökanden deltog i överträdelsen under mellanperioden.

186. De olika bevis – [ sekretessbelagt ] – som sökanden har åberopat till stöd för sin ståndpunkt påverkar för övrigt inte denna slutsats.

187. Dessa olika handlingar styrker nämligen utan tvekan att MRI återinträdde i kartellen fullt ut i maj 2000, men vederlägger inte att det förekom hemliga planer från sökandens sida som syftade till ett sådant återinträde under de föregående åren.

188. Tribunalen kan således inte godta sökandens argument i övrigt.

c) Förekomsten av en fortlöpande överträdelse

189. Sökanden har bestritt att överträdelsen var fortlöpande mellan den 3 september 1996 och den 13 maj 1997, genom att hävda att det, om sökanden ska anses ha begått överträdelser under denna period, rör sig om enstaka överträdelser som inte har anknytning till de föregående och efterföljande perioderna. Sökanden har även bestritt att överträdelsen var fortlöpande mellan den 13 maj 1997 och den 9 maj 2000, eftersom sökanden inte deltog i diskussionerna i ett konkurrensbegränsande syfte, utan tvärtom för att försvara sig mot eventuella repressalier från de andra kartellmedlemmarna. I vilket fall som helst kan inte kommissionen anse att det föreligger en fortlöpande överträdelse och samtidigt konstatera att det föreligger en begränsad verksamhet på grund av en krissituation bland kartellmedlemmarna, vilket för övrigt föranledde kommissionen att inte ålägga några böter för denna period.

Begreppet fortlöpande överträdelse och upprepad överträdelse

190. I artikel 25.2 i förordning nr 1/2003 föreskrivs att preskriptionstiden ska räknas från och med den dag då överträdelsen begicks. Vid fortsatta eller upprepade överträdelser ska dock tiden räknas från och med den dag då överträdelsen upphörde.

191. Av rättspraxis framgår i det avseendet att förekomsten av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal i de flesta fall måste härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som sammantagna, förutsatt att det saknas en annan hållbar förklaring, kan utgöra bevis för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett. Sådana indicier och sammanträffanden kan, vid en samlad bedömning, ge upplysningar inte endast om att det har förekommit konkurrensbegränsande beteenden eller avtal, utan också om hur länge fortgående konkurrensbegränsande beteenden har pågått och om hur länge ett avtal som har ingåtts i strid med konkurrensreglerna har varit tillämpligt (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom i de ovan i punkt 100 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 57, och av den 21 september 2006 i mål C-105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mot kommissionen, REG 2006, s. I-8725, punkterna 94–96 och där angiven rättspraxis).

192. En sådan överträdelse av artikel 81.1 EG kan dessutom ske inte bara genom ett enstaka handlande utan även genom en serie handlanden eller genom ett fortlöpande beteende. Denna tolkning kan inte ifrågasättas med motiveringen att ett eller flera led i denna serie handlanden eller i detta fortlöpande beteende även i sig och helt isolerat kan utgöra en överträdelse av nämnda bestämmelse. När de olika handlandena ingår i en ”samlad plan” på grund av deras identiska syfte som snedvrider konkurrensen inom den gemensamma marknaden, får kommissionen således tillskriva företag ansvar för dessa handlanden utifrån deltagandet i överträdelsen bedömd i dess helhet (domen i de ovan i punkt 100 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 258, och domen i det ovannämnda målet Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mot kommissionen, punkt 110).

193. Vad gäller avsaknaden av bevis för att det förelegat ett avtal under vissa bestämda tidsperioder eller, åtminstone, för att avtalet genomförts av ett företag under en viss period, erinrar tribunalen om att den omständigheten att bevis för överträdelsen inte har lagts fram beträffande vissa bestämda perioder inte hindrar att överträdelsen kan anses omfatta en övergripande tidsperiod som är längre än dessa perioder, om ett sådant konstaterande grundas på objektiva och samstämmiga indicier. Att den konkurrensbegränsande samverkan, inom ramen för en överträdelse som pågår under flera år, kommer till uttryck vid olika perioder, som kan vara mer eller mindre åtskilda i tiden, påverkar inte förekomsten av denna samverkan, förutsatt att de olika handlingar som är en del av överträdelsen har samma syfte och ingår i en enda och fortlöpande överträdelse (domen i det ovan i punkt 191 nämnda målet Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mot kommissionen, punkt 98; se även, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 100 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 260).

194. I rättspraxis har flera kriterier identifierats som relevanta vid bedömningen av huruvida en enda överträdelse ska anses föreligga, nämligen de aktuella förfarandenas gemensamma syften (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 102 nämnda målet Technische Unie mot kommissionen, punkterna 170 och 171, och förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-21/99, Dansk Rørindustri mot kommissionen, REG 2002, s. II-1681, punkt 67, och av den 27 september 2006 i mål T-43/02, Jungbunzlauer mot kommissionen, REG 2006, s. II-3435, punkt 312), huruvida de berörda varorna eller tjänsterna är identiska (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i de förenade målen T-71/03, T-74/03, T-87/03 och T-91/03, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkterna 118, 119 och 124, samt domen i det ovannämnda målet Jungbunzlauer mot kommissionen, punkt 312), huruvida det är samma företag som har deltagit (domen i det ovannämnda målet Jungbunzlauer mot kommissionen, punkt 312) och huruvida sättet för genomförande är identiskt (domen i det ovannämnda målet Dansk Rørindustri mot kommissionen, punkt 68). Omständigheter såsom att samma fysiska personer har varit inblandade å företagens vägnar och att de aktuella förfarandena har tillämpats inom samma geografiska område kan också anses vara relevanta vid denna bedömning.

195. Enligt rättspraxis kan kommissionen således presumera att överträdelsen – eller ett företags delaktighet i överträdelsen – inte har avbrutits, även om det saknas bevisning för att en överträdelse ägt rum under vissa bestämda perioder, i den mån de olika ageranden som överträdelsen består i har haft samma syfte och kan anses ha skett inom ramen för en enda fortlöpande överträdelse, då ett sådant konstaterande ska vara grundat på objektiva och samstämmiga indicier som tyder på att det har funnits en samlad plan.

196. Begreppet fortlöpande överträdelse möjliggör när dessa villkor är uppfyllda för kommissionen att ålägga böter för hela den beaktade överträdelseperioden och avgör vid vilket datum preskriptionstiden börjar löpa, det vill säga den dag då den fortlöpande överträdelsen upphörde.

197. De företag som anklagas för otillåten samverkan kan emellertid bryta denna presumtion genom att åberopa indicier eller bevisning som styrker att överträdelsen – eller deras delaktighet i denna – tvärtom inte fullföljdes under dessa perioder.

198. Vidare ska det göras åtskillnad mellan begreppen upprepad överträdelse och fortlöpande överträdelse (se, för ett liknande resonemang, tribunalens dom av den 19 maj 2010 i mål T-18/05, IMI m.fl. mot kommissionen, REU 2010, s. II-1769, punkterna 96 och 97). Denna åtskillnad bekräftas för övrigt av användningen av konjunktionen ”eller” i artikel 25.2 i förordning nr 1/2003.

199. När det kan fastställas att ett företags delaktighet i överträdelsen har avbrutits och att den överträdelse som företaget begick före och efter denna period har samma särdrag – vilket ska bedömas bland annat med beaktande av de aktuella förfarandenas gemensamma syften, huruvida de berörda varorna är identiska, huruvida det är samma företag som har deltagit i den otillåtna samverkan, huruvida det huvudsakliga sättet för genomförande är identiskt, huruvida samma fysiska personer har varit inblandade å företagens vägnar och slutligen huruvida de aktuella förfarandena har tillämpats inom samma geografiska område – ska den aktuella överträdelsen kvalificeras som en enda upprepad överträdelse.

200. I sådant fall kan kommissionen inte ålägga böter avseende den period under vilken överträdelsen var avbruten.

201. Enligt artikel 25.1 b i förordning nr 1/2003 kan längden på avbrottet inte överstiga fem år. I annat fall inträder nämligen preskription för behörigheten att ålägga böter för överträdelseperioden före detta avbrott.

Förekomsten av en fortlöpande överträdelse i förevarande fall

202. Tribunalen ska följaktligen avgöra huruvida kommissionen, under dessa omständigheter, hade rätt att slå fast att sökanden gjort sig skyldig till en fortlöpande överträdelse mellan den 1 april 1986 och den 1 augusti 1992 och mellan den 3 september 1996 och den 2 maj 2007.

203. I förevarande fall framgår det av det angripna beslutet att de företag som avses i beslutet har deltagit, på ibland lite olika sätt, i en överträdelse som tog sig uttryck i fördelning av anbud, fastställande av priser, fastställande av kvoter, fastställande av försäljningsvillkor, uppdelning av geografiska marknader och utbyte av känslig information om priser, försäljningsvolymer och anbudsförfaranden, på världsmarknaden för lastslangar.

204. Tribunalen konstaterar att det klart har fastställts i det angripna beslutet att det fanns en samlad plan. Denna plan framgår av det förhållandet att, före och efter mellanperioden, de aktuella förfarandena hade gemensamma syften, de berörda varorna var identiska, det var samma företag som deltog i den otillåtna samverkan, det huvudsakliga sättet för genomförande var identiskt, samma fysiska personer var inblandade å företagens vägnar och slutligen att de aktuella förfarandena tillämpades inom samma geografiska område.

205. De beteenden som hade till syfte att undanröja motsättningarna mellan kartellmedlemmarna och åter väcka liv i kartellen under mellanperioden, såsom de framgår av de handlingar som sökanden har ingett och som har analyserats ovan i punkterna 177–180, ska följaktligen anses utgöra en del av den samlade plan som kartellmedlemmarna följde.

206. När sökanden yttrade sig i denna fråga vid förhandlingarna, förnekade den inte heller att den hade deltagit i överträdelsen mellan den 1 april 1986 och den 1 augusti 1992 och därefter mellan den 9 maj 2000 och den 2 maj 2007.

207. Sökanden har visserligen anfört att det rör sig om skilda överträdelser och att de inte kan kvalificeras som en fortlöpande eller upprepad överträdelse, vilket sökanden bekräftade vid förhandlingen. Tribunalen anser dock att det klart framgår av det angripna beslutet att det fanns en samlad plan, med hänsyn till att, under åren 1986–2007, de aktuella förfarandena hade gemensamma syften, de berörda varorna var identiska, det var samma företag som deltog i den otillåtna samverkan, det huvudsakliga sättet för genomförande var identiskt, samma fysiska personer var inblandade å företagens vägnar och slutligen att de aktuella förfarandena tillämpades inom samma geografiska område.

208. Det är dessutom fastställt att sökanden återinträdde i kartellen från och med den 3 september 1996 och deltog i överträdelsen fram till den 13 maj 1997 (se punkt 147 och följande punkter ovan) och att sökanden aktivt deltog i de diskussioner som ägde rum under mellanperioden i avsikt att åter väcka liv i kartellen och återinträda i denna (se punkt 181 och följande punkter ovan).

209. Tribunalen har även underkänt de alternativa förklaringar som sökanden har gett till sitt beteende under denna period (se punkt 181 och följande punkter ovan).

210. Kommissionen har dessutom medgett, och det framgår av artikel 1 i det angripna beslutet, att sökanden avbröt sitt deltagande i överträdelsen mellan den 1 augusti 1992 och den 3 september 1996.

211. Kommissionen konstaterade visserligen att det förelåg en fortlöpande överträdelse som MRI var ansvarigt för, samtidigt som den konstaterade att bolagets deltagande i kartellen hade avbrutits mellan den 1 augusti 1992 och den 3 september 1996.

212. Kommissionen begick dock inte något fel när den konstaterade att sökanden hade deltagit i kartellen under två skilda överträdelseperioder, från den 1 april 1986 till den 1 augusti 1992 och från den 3 september 1996 till den 2 maj 2007.

213. Kommissionens oriktiga bedömning som avses ovan i punkt 211 saknar följaktligen betydelse för det angripna beslutets lagenlighet, eftersom kommissionen hade kunnat konstatera att den överträdelse som sökanden begick utgjorde en upprepad överträdelse i den mening som avses i artikel 25 i förordning nr 1/2003 – de två överträdelseperioderna kännetecknas nämligen av att det fanns en samlad plan (se ovan punkterna 203 och 204) – och att avbrottet i MRI:s deltagande i överträdelsen mellan den 1 augusti 1992 och den 3 september 1996 understeg fem år (se ovan punkt 201).

214. Sammanfattningsvis finner tribunalen att eftersom det ska anses att överträdelsen som begicks mellan den 1 april 1986 och den 1 augusti 1992 inte var preskriberad, kan talan inte bifallas såvitt avser den första grunden, vilken i huvudsak avser att kommissionen inte kunde konstatera en preskriberad överträdelse. Tribunalen kan inte heller godta anmärkningen om avsaknaden av motivering, eftersom det framgår av det angripna beslutet att sökanden hade deltagit i kartellen under två skilda överträdelseperioder, från den 1 april 1996 till den 1 augusti 1992 och från den 3 september 1996 till den 2 maj 2007.

215. Vidare kan tribunalen inte godta det resonemang som sökanden har anfört till stöd för sin andra grund rörande preskription av överträdelseperioden den 3 september 1996–9 maj 2000, eftersom det är fastställt att sökanden återinträdde i kartellen från och med den 3 september 1996 och att den, under mellanperioden, deltog i diskussioner som syftade till att åter väcka liv i kartellen och fastställa sökandens ställning inom denna.

216. Av det ovan anförda följer att talan inte kan bifallas såvitt avser den andra grundens första, andra och tredje del, i den mån sökanden därigenom har gjort gällande dels att kommissionen feltolkade det bevismaterial som den hade tillgång till och inte styrkte sökandens inblandning i kartellen mellan den 3 september 1996 och den 9 maj 2000, dels att sökanden gav en rimlig alternativ förklaring till det bevismaterial som kommissionen beaktade och till dess beteende under denna period.

d) Huruvida det finns fog för den andra grundens övriga delar

217. Inom ramen för den andra grundens andra del har sökanden anfört som argument att kommissionen borde ha styrkt att sökanden hade deltagit i en ny överträdelse, eftersom överträdelsen före år 1992 var preskriberad, och att kommissionen i det avseendet inte kunde hävda att det förelåg en fortlöpande överträdelse från och med den 1 april 1986. Tribunalen erinrar om att kommissionen inte begick något fel när den konstaterade att sökanden hade deltagit i kartellen under två överträdelseperioder som visserligen var skilda, men under vilka sökanden hade deltagit i en samlad plan som kännetecknades av att, före och efter mellanperioden, de aktuella förfarandena hade gemensamma syften, de berörda varorna var identiska, det var samma företag som deltog i den otillåtna samverkan, det huvudsakliga