FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

MACIEJ SZPUNAR

föredraget den 20 juni 2018 ( 1 )

Mål C‑379/17

Società Immobiliare Al Bosco Srl

(begäran om förhandsavgörande från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland)

”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Erkännande och verkställighet av domar – Fristen för verkställighet som fastställs i lagstiftningen i den stat där verkställighet av ett beslut om kvarstad i egendom begärs – Huruvida denna frist är tillämplig på en exekutionstitel som har meddelats i en annan medlemsstat och förklarats vara verkställbar i den stat där verkställighet begärs”

I. Inledning

1. Inom ramen för förordning (EG) nr 44/2001 ( 2 ) kan ett beslut om kvarstad som meddelats i en medlemsstat i princip verkställas i en annan medlemsstat efter att ha förklarats verkställbart i den sistnämnda medlemsstaten. Det finns emellertid stora skillnader mellan formerna för hur verkställighet av beslut om kvarstad ska ske. Det är följaktligen inte uppenbart vilka bestämmelser i lagstiftningen i den medlemsstat där verkställighet har begärts som är tillämpliga vid verkställighet av utländska domar. Detta är det sammanhang som tvisten vid den nationella domstolen ingår i.

2. Förevarande begäran om förhandsavgörande kommer att ge domstolen möjlighet att uttala sig om huruvida en bestämmelse i den nationella lagstiftningen i den medlemsstat där verkställighet har begärts, i vilken den frist inom vilken en borgenär ska utverka verkställighet av ett beslut om kvarstad föreskrivs, enligt förordning nr 44/2001 är tillämplig på sådana beslut som meddelats i andra medlemsstater.

3. Den hänskjutande domstolen hyser närmare bestämt tvivel om huruvida en bestämmelse i tysk rätt, nämligen 929 § punkt 2 i Zivilprozessordnung (civilprocesslagen, nedan kallad ZPO), är tillämplig i målet vid den nationella domstolen som avser verkställighet av ett beslut om kvarstad som meddelats av italienska myndigheter. ( 3 )

4. Betydelsen av den dom som domstolen kommer att meddela i förevarande mål omfattar även andra stater än de som avses i förevarande mål. Det rör sig nämligen om en fråga som kan vara av betydelse för samtliga medlemsstater där det i den nationella lagstiftningen föreskrivs en frist för att inge en ansökan om verkställighet av ett beslut om kvarstad. Denna fråga uppkommer dessutom även inom ramen för förordning nr (EU) nr 1215/2012 ( 4 ) som har ersatt förordning nr 44/2001.

II. Tillämpliga bestämmelser

A. Unionsrätt

1. Förordning nr 44/2001

5. Kapitel III i förordning nr 44/2001, som innefattar artiklarna 32–58 i förordningen, reglerar i huvudsak erkännande och verkställighet av avgöranden som har meddelats av en domstol i en medlemsstat, inbegripet exekvaturförfarandet.

6. I artikel 38.1 i förordning nr 44/2001 föreskrivs följande: ”En dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den staten skall verkställas i en annan medlemsstat sedan domen, på ansökan av part, har förklarats vara verkställbar där.”

2. Förordning nr 1215/2012

7. Kapitel III i förordning nr 1215/2012, som innefattar artiklarna 36–57, avser erkännande och verkställighet av domar som har meddelats av en domstol i en medlemsstat. Vid antagandet av förordning nr 1215/2012 beslutade unionslagstiftaren emellertid att införa ett system för automatiskt erkännande och verkställighet. I detta syfte föreskrivs i artikel 39 i förordning nr 1215/2012 att domar som har meddelats i andra medlemsstater kan verkställas utan att det krävs något exekvaturförfarande.

8. I artikel 41.1 i förordning nr 1215/2012 föreskrivs dessutom följande: ”Enligt bestämmelserna i detta avsnitt ska verkställighetsförfarandet för domar som meddelats i en annan medlemsstat regleras av lagen i den anmodade medlemsstaten. En dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den anmodade medlemsstaten ska verkställas där på samma villkor som en dom som meddelas i den anmodade medlemsstaten.”

B. Tysk rätt

9. I 929 § punkt 2 ZPO föreskrivs följande: ”Verkställighet av ett beslut om kvarstad ska inte godkännas om det har förflutit mer än en månad från det att beslutet meddelades eller den person som ansökt om kvarstad delgavs.”

10. För övrigt gäller följande enligt 932 § punkterna 1 och 3 ZPO: ”(1) Verkställighet av kvarstad i en fastighet … sker genom inteckning av en säkerhet för fordran. … … (3) Ansökan om registrering av inteckningen anses utgöra verkställighet av beslutet om kvarstad i den mening som avses i 929 § styckena 2 och 3.”

III. De faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen

11. Den 19 november 2013 utverkade Società Immobiliare Al Bosco Srl, ett bolag bildat enligt italiensk rätt, kvarstad (”sequestro conservativo”) på fast och lös egendom tillhörig Gunter Hober (nedan kallad motparten) till ett värde av 1 miljon euro vid Tribunale di Gorizia (domstolen i Gorizia, Italien).

12. Genom beslut av den 22 augusti 2014 förklarade den behöriga domstolen att beslutet var verkställbart i Tyskland.

13. Mer än åtta månader därefter, den 23 april 2015, ansökte klaganden om säkerhet genom inteckning (Sicherungshypothek) i en fastighet i Tyskland som tillhörde motparten.

14. Denna ansökan om inteckning avslogs av domstolen i första instans.

15. Därefter ogillade appellationsdomstolen klagandens klagomål mot detta beslut. Denna domstol slog fast att säkerheten inte borde ha registrerats genom inteckning, eftersom klaganden inte hade beaktat fristen på en månad som fastställs i 929 § punkt 2 ZPO.

16. Appellationsdomstolen fann att en dom som meddelats i en annan medlemsstat och blivit verkställbar enligt artikel 38 i förordning nr 44/2001 i materiellt hänseende är lika verkställbar som en motsvarande nationell dom. Den angav dessutom att själva verkställigheten av domar som meddelats i andra medlemsstater regleras av lex fori.

17. Appellationsdomstolen ansåg vidare att beslutet om kvarstad enligt italiensk rätt (sequestro conservativo) och beslutet om kvarstad enligt tysk rätt liknar varandra. På grund av denna likhet skulle i förevarande mål de handläggningsregler som är tillämpliga på denna typ av beslut och således även 929 § punkt 2 ZPO tillämpas.

18. Genom överklagandet till Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland), som tillåtits av appellationsdomstolen, vidhåller klaganden sin begäran om registrering av en säkerhet genom inteckning.

IV. Tolkningsfrågan och förfarandet vid domstolen

19. Under dessa omständigheter beslutade Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen: ”Är det förenligt med artikel 38.1 förordning nr 44/2001 att tillämpa en frist som föreskrivs i verkställighetsstatens lagstiftning, enligt vilken en exekutionstitel inte längre får verkställas efter en viss tid, även på en funktionellt jämförbar exekutionstitel som har meddelats i en annan medlemsstat och som har erkänts och förklarats verkställbar i verkställighetsstaten?”

20. Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 26 juni 2017.

21. Ett skriftligt yttrande har endast inkommit från kommissionen. Den tyska regeringen och Europeiska kommissionen deltog i förhandlingen den 11 april 2018.

V. Bedömning

22. Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i om det är förenligt med artikel 38.1 i förordning nr 44/2001 att tillämpa en tidsfrist som föreskrivs i verkställighetsstatens lagstiftning, enligt vilken ett beslut om kvarstad som meddelats i en annan medlemsstat inte längre kan verkställas efter det att fristen har löpt ut.

23. För att besvara tolkningsfrågan, såsom den formulerats av den hänskjutande domstolen, är det nödvändigt att fastställa om en bestämmelse i verkställighetsstatens lagstiftning, enligt vilken ett beslut om kvarstad inte längre kan verkställas efter det att fristen har löpt ut, rör beslutets verkställbarhet som regleras av lagen i den medlemsstat där beslutet meddelades (ursprungsmedlemsstaten), eller om denna bestämmelse ska betraktas som en bestämmelse om själva verkställigheten i lagstiftningen i den medlemsstat där verkställighet av beslutet har begärts (den anmodade medlemsstaten).

24. Den hänskjutande domstolen utgår från att det italienska beslutet om kvarstad mot bakgrund av dess funktion bör betraktas som ett beslut om kvarstad enligt tysk rätt. I detta sammanhang hyser den hänskjutande domstolen tvivel om huruvida villkoren för verkställighet av det italienska beslutet i Tyskland i förevarande fall regleras av de tyska bestämmelserna om verkställighet av beslut om kvarstad.

25. Den hänskjutande domstolen har för det första anfört att tidsfristen enligt 929 § punkt 2 ZPO i rättstekniskt hänseende– till skillnad från exempelvis en bestämmelse som avser preskription av krav som har fastställts i ett beslut – inte hänför sig till den materiella lagstiftningen. Mot den bakgrunden kan denna frist hänföras till själva verkställighetslagstiftningen, vilken inte omfattas av förordning nr 44/2001.

26. För det andra har den hänskjutande domstolen medgett att tillämpningen av den frist som föreskrivs i 929 § punkt 2 ZPO får till följd att exekutionstiteln upphör att vara verkställbar när tidsfristen har löpt ut. Resultatet är följaktligen detsamma som när exekutionstiteln upphävs genom överklagande. I detta sammanhang vill den hänskjutande domstolen få klarhet i om en sådan tidsbegränsning av ett beslut om kvarstad enligt lagstiftningen i den anmodade medlemsstaten kan vara oförenlig med EU-domstolens praxis, enligt vilken tillämpningen av de processrättsliga reglerna i den medlemsstat där verkställighet av domen begärs inte får äventyra de principer som uppställs i förordning nr 44/2001.

A. Parternas ståndpunkter

27. Den tyska regeringen har för det första gjort gällande att förordning nr 44/2001 endast avser exekvaturförfarandet. Själva verkställigheten av beslut omfattas däremot inte av denna förordning. Beslut som omfattas av förordning nr 44/2001 ska därför verkställas i enlighet med de processrättsliga bestämmelserna i den nationella lagstiftningen i den anmodade medlemsstaten, såsom 929 § punkt 2 ZPO.

28. För det andra har den tyska regeringen hänvisat till domarna i målen Apostolides ( 5 ) och Prism Investments ( 6 ) och har erinrat om att domstolen redan har slagit fast att det inte finns någon anledning att tillskriva ett beslut, när detta verkställs, verkningar som ett beslut av samma slag som meddelats direkt i den anmodade medlemsstaten inte har. Den tyska regeringen anser att den frist som föreskrivs i 929 § punkt 2 ZPO mot bakgrund av denna rättspraxis ska tillämpas på det beslut om kvarstad som meddelats i Italien, på grund av att ett liknande beslut som antagits i Tyskland inte längre kan verkställas efter utgången av fristen på en månad.

29. Den tyska regeringen har slutligen, för det tredje, hänvisat till bestämmelserna i förordning nr 1215/2012, och anfört att ordalydelsen i artikel 41.1 andra meningen i denna förordning stöder den ståndpunkt som redovisats ovan.

30. Kommissionen anser däremot att ett resonemang som huvudsakligen grundas på domen i målet Prism Investments ( 7 ), inte i vederbörlig ordning tar hänsyn till den gränsöverskridande karaktären av målet vid den nationella domstolen.

31. Kommissionen har erinrat om att domstolen i sin praxis har förklarat att skillnaden mellan exekvaturförfarandet och själva verkställigheten inte kan äventyra de grundläggande principerna i förordning nr 1215/2012, däribland den fria rörligheten för domar. Även om exekvaturförfarandet enligt förordning nr 44/2001 ledde till att en utländsk dom integrerades i rättsordningen i den anmodade medlemsstaten innebär en ”blind” tillämpning av lagstiftningen i den medlemsstaten att ursprunget av den exekutionstitel som ska verkställas inte beaktas. Det kan i förevarande fall, till följd av tillämpningen av 929 § punkt 2 ZPO vid verkställigheten av beslutet om kvarstad enligt italiensk rätt, visa sig att det inte längre är möjligt att verkställa detta beslut i den anmodade medlemsstaten, även om det är verkställbart i ursprungsmedlemsstaten.

32. Med hänsyn till de tvivel som den hänskjutande domstolen hyser och parternas argument kommer jag först att undersöka om en bestämmelse som fastställer en sådan frist för att inge en ansökan om verkställighet av en säkerhetsåtgärd som den i 929 § punkt 2 ZPO ska kvalificeras som en processrättslig bestämmelse enligt lex fori i den anmodade medlemsstaten. Därefter kommer jag att pröva de lärdomar som dragits av denna kvalificering mot bakgrund av domstolens praxis avseende verkningarna av utländska domar i det system som inrättats genom förordning nr 44/2001 i fråga om exekvatur. Slutligen kommer jag att jämföra den tidigare utvecklingen med de lösningar som unionslagstiftaren valt i förordning nr 1215/2012.

B. Kvalificeringen

1. Inledande synpunkter

33. Det ska erinras om att domstolen i samband med Brysselkonventionen ( 8 ) slog fast att denna konvention enbart reglerar förfarandet för verkställighet av utländska exekutionstitlar och inte berör verkställighet i egentlig mening, vilken fortsatt omfattas av den nationella rätten vid den domstol där talan har väckts. ( 9 ) Domstolen har därefter bekräftat att denna rättspraxis kan överföras på förordning nr 44/2001, eftersom denna också föreskriver ett exekvaturförfarande. ( 10 )

34. Mot bakgrund av denna rättspraxis har den tyska regeringen, i likhet med den hänskjutande domstolen, anfört att 929 § punkt 2 ZPO enligt tysk rätt kvalificeras som en processrättslig bestämmelse. Följaktligen kan, i vart fall enligt den hänskjutande domstolen, den tidsfrist som anges i denna bestämmelse omfattas av verkställighetslagstiftningen i egentlig mening, vilken inte omfattas av förordning nr 44/2001.

35. Jag noterar i detta avseende att de flesta av de begrepp som unionslagstiftaren har använt i rättsakterna om civilrättsligt samarbete, bland annat förordning nr 44/2001, är självständiga. ( 11 ) Kvalificeringen av sådana bestämmelser som 929 § punkt 2 ZPO i ett nationellt sammanhang kan följaktligen inte vara avgörande för bedömningen av den rättsfråga som uppkommit inom ramen för tolkningsfrågan.

36. Vid tillämpningen av förordning nr 44/2001 är den självständiga kvalificeringen som ”processrättslig bestämmelse” av 929 § punkt 2 ZPO inte heller avgörande för svaret på tolkningsfrågan. Det är i förevarande fall ostridigt att det även i italiensk rätt föreskrivs en frist för att inge en ansökan om verkställighet av ett beslut om kvarstad. Det finns inget som tyder på att en bestämmelse i vilken en sådan frist föreskrivs inte även kan kvalificeras som ”processrättslig bestämmelse”, på samma sätt som i 929 § punkt 2 ZPO. Det som är avgörande är om denna bestämmelse i ZPO enligt en självständig kvalificering bör tillämpas vid verkställighet i Tyskland av beslut om kvarstad som fattas i andra medlemsstater. ( 12 )

37. Den hänskjutande domstolen anser att det inte är nödvändigt att pröva frågan huruvida det även i italiensk rätt föreskrivs en tidsfrist för att inge en ansökan om verkställighet av ett beslut om kvarstad.

38. Den hänskjutande domstolen har närmare bestämt angett att den tyska myndighet som ansvarar för fastighetsregistret inte, med avseende på det nationella målet, kan avgöra om det i lagstiftningen i den medlemsstat där beslutet har fattats föreskrivs en frist för verkställighet eller bestämma formerna för denna verkställighet, och att den inte heller har rätt att tillämpa en bestämmelse i utländsk rätt. När det gäller det förfarande som genomförs av denna myndighet är den enda relevanta faktorn huruvida 929 § punkt 2 ZPO ska eller inte ska tillämpas. Om slutligen exekutionstiteln inte längre är verkställbar på grund av att den frist som föreskrivs i italiensk rätt har löpt ut krävs det att gäldenären gör gällande detta genom att överklaga verkställbarhetsförklaringen.

39. Den hänskjutande domstolen anser således att den tidsfrist som föreskrivs i italiensk rätt även ska gälla, utanför verkställighetsförfarandet, för det beslut vars verkställighet har begärts i målet vid den nationella domstolen. Härav följer att ett beslut om kvarstad som meddelats i utlandet på tyskt territorium skulle omfattas av två system som införts av dels ursprungsmedlemsstaten dels den anmodade medlemsstaten.

40. I detta sammanhang undrar jag om kravet på att borgenären ska iaktta detta dubbla krav inte illustrerar svagheten i den tolkning enligt vilken 929 § punkt 2 ZPO ska tillämpas som en bestämmelse enligt lex fori när det gäller själva verkställigheten av utländska beslut om kvarstad. I detta fall skulle, för det första, den tyska bestämmelse som fastställer en frist för att inge ansökan om verkställighet tillämpas som en bestämmelse som reglerar själva verkställigheten. För det andra skulle en bestämmelse i ursprungsmedlemsstatens lagstiftning som föreskriver en liknande tidsfrist tillämpas som en bestämmelse genom vilken verkställbarheten av en utländsk dom fastställs. ( 13 )

41. Mot bakgrund härav hyser jag, för det första, tvivel om kopplingen mellan dels verkställbarheten av ett beslut om kvarstad, som ska prövas mot bakgrund av en bestämmelse i ursprungsmedlemsstatens lagstiftning som fastställer en frist för att inge en ansökan om verkställighet av detta beslut, dels en begränsning av den faktiska verkställigheten genom en liknande frist som föreskrivs i en bestämmelse i den anmodade medlemsstaten.

42. För det andra undrar jag om en sådan bestämmelse som 929 § punkt 2 ZPO ur ett systematiskt perspektiv kan tillämpas isolerad, oberoende av det gränsöverskridande sammanhanget och ursprunget av det beslut vars verkställighet begärs i Tyskland.

43. För det tredje undrar jag om syftet med denna bestämmelse i tysk rätt kan vara förenligt med dess tillämpning, som inte tar hänsyn till det gränsöverskridande sammanhanget och ursprunget av ett beslut om kvarstad.

2. Kopplingen mellan verkställbarheten och en begränsning av den faktiska verkställigheten

44. Kommissionen har anfört att även om ett beslut om kvarstad enligt tysk rätt förlorar sin rättsliga giltighet på grund av att en frist har löpt ut, är detta inte fallet i italiensk rätt, enligt vilken endast en formell ogiltigförklaring av beslutet om kvarstad kan leda till att det förlorar all rättslig giltighet. Dessutom, medan underlåtenhet att iaktta denna frist enligt tysk rätt ska prövas ex officio, ska motparten enligt italiensk rätt själv åberopa att denna frist har löpt ut. Ett beslut om kvarstad enligt italiensk rätt kan således i princip även verkställas efter det att fristen har löpt ut.

45. Det är därför möjligt att verkställbarheten av beslutet om kvarstad som enligt artikel 38 i förordning nr 44/2001 utgör en förutsättning för att beslutet ska kunna verkställas i den anmodade medlemsstaten, ( 14 ) äventyras om en borgenär inte kan utverka verkställighet av beslutet i Tyskland, oavsett om detta beslut är verkställbart enligt ursprungsmedlemsstatens lagstiftning.

46. Detta kan tyda på att 929 § punkt 2 ZPO inte avser verkställighet av en säkerhetsåtgärd, utan snarare dess verkställbarhet, åtminstone i samma omfattning som en liknande bestämmelse enligt italiensk rätt.

3. Förhållandet mellan villkoren för att utfärda ett beslut om kvarstad och fristen för att inge en ansökan om verkställighet av en säkerhetsåtgärd

47. Ett beslut om kvarstad utgör ett undantag från den allmänna regeln att endast de domar som meddelats efter förfarandet i sakfrågan och som vunnit laga kraft kan vara verkställbara. Följaktligen kan ett beslut om kvarstad, trots att det på grund av sin undantagskaraktär inte tillfredsställer borgenären, ( 15 ) endast utfärdas om vissa villkor är uppfyllda.

48. I de flesta rättssystem utgör visserligen det förhållandet att en senare verkställighet av ett beslut i sak är omöjlig ett sådant grundläggande villkor. Medan detta allmänna villkor fastställs med utgångspunkt i det huvudsakliga målet med beslutet om kvarstad, skiljer sig enligt jämförande analyser de nationella bestämmelserna från varandra när det gäller de närmare villkoren för att anta ett beslut om kvarstad. ( 16 )

49. I själva verket fastställs villkoren för att utfärda ett beslut om kvarstad genom de val som görs av lagstiftaren i medlemsstaterna i deras strävan efter jämvikt mellan borgenärernas och gäldenärernas intressen. Införandet av en frist inom vilken borgenären ska inge en ansökan om verkställighet av en säkerhetsåtgärd är också ett resultat av denna strävan.

50. Det framgår av begäran om förhandsavgörande att målet med 929 § punkt 2 ZPO är att skydda gäldenären. Enligt den hänskjutande domstolen syftar denna bestämmelse närmare bestämt till att förhindra att beslut som antagits efter ett summariskt förfarande rörande interimistiska åtgärder förblir verkställbara och således kan verkställas under en relativt lång tidsperiod och trots eventuella förändringar av situationen. I samma anda har den tyska regeringen vid förhandlingen anfört att den frist som föreskrivs i 929 § punkt 2 ZPO är avsedd att förhindra att ett beslut om kvarstad kan verkställas efter utgången av en månad, även om omständigheterna har förändrats avsevärt.

51. Dessutom anser även de författare i doktrinen som företräder uppfattningen att det framför allt är verkningarna av säkerhetsåtgärder som skiljer sig åt avsevärt, medan villkoren för att utfärda dessa är mycket mer likartade, ( 17 ) att det av dessa villkor framgår att säkerhetsåtgärder nödvändigtvis är kopplade till de förfaranden inom ramen för vilka de vidtas. ( 18 ) Man skulle därför kunna hävda att det i ett gränsöverskridande sammanhang finns en sådan koppling mellan ett beslut om kvarstad och ursprungsmedlemsstatens lagstiftning.

52. Mot den bakgrunden är en lagstiftares införande av en sådan frist som den som föreskrivs i 929 § punkt 2 ZPO i viss utsträckning för övrigt jämförbar med den situation i vilken domstolen i sin dom anger de frister inom vilka särskilda åtgärder får vidtas av borgenären. Om en sådan dom innehöll en sådan precisering, skulle den utan tvekan utgöra en inneboende del av den domen.

53. Jag anser följaktligen att en sådan frist såsom den som föreskrivs enligt 929 § punkt 2 ZPO inte kan skiljas från de villkor som måste vara uppfyllda för att ett beslut om kvarstad ska kunna utfärdas – och, mer allmänt, från lagstiftningen i ursprungsmedlemsstaten. En sådan frist kan följaktligen inte tillämpas som en bestämmelse om själva verkställigheten enligt lex fori inom ramen för verkställighet av utländska domar i Tyskland. ( 19 )

4. Syftet med en bestämmelse som fastställer en tidsfrist för att inge en ansökan om verkställighet av ett beslut om kvarstad

54. Det framgår av beslutet om hänskjutande att 929 § punkt 2 ZPO främst syftar till att säkerställa att en säkerhetsåtgärd inte verkställs efter en relativt lång tidsperiod och trots eventuella förändringar av situationen. När det dessutom gäller utländska domar framgår det av beslutet om hänskjutande och av den tyska regeringens förklaringar att denna tidsfrist ska räknas från det datum då en verkställbarhetsförklaring delges en borgenär.

55. En borgenär är dock inte tvungen att inge en ansökan om verkställighet av ett beslut om kvarstad omedelbart efter att ha utverkat beslutet i ursprungsmedlemsstaten. Han kan därför skjuta upp inlämnandet av en sådan ansökan, utan hinder av en eventuell ändring av omständigheterna efter det att beslutet om kvarstad har mottagits.

56. Den lösning som innebär att 929 § punkt 2 ZPO ska tillämpas som en bestämmelse enligt lex fori i den anmodade medlemsstaten och att den tidsfrist som föreskrivs i denna bestämmelse ska beräknas från den dag då en verkställbarhetsförklaring har delgetts ger således en borgenär möjlighet att systematiskt bortse från en sådan eventuell förändring av omständigheterna och att utverka verkställighet av en säkerhetsåtgärd.

57. Därför anser jag att tillämpningen av 929 § punkt 2 ZPO inom ramen för verkställighet av utländska domar inte är förenlig med syftet med denna bestämmelse, såsom detta har beskrivits av den hänskjutande domstolen och den tyska regeringen.

58. Av denna analys framgår för det första att en sådan nationell bestämmelse som 929 § punkt 2 ZPO snarare rör verkställbarheten av ett beslut om kvarstad än själva verkställigheten av beslutet. För det andra kan en sådan tidsfrist inte tillämpas för sig, oberoende av ursprunget av ett beslut vars verkställighet begärs. För det tredje, om den hänskjutande domstolens och den tyska regeringens uppfattning vad gäller syftet med 929 § punkt 2 ZPO godtas, kan bestämmelsen inte fylla sin funktion om den tillämpas på utländska domar vars verkställighet begärs i Tyskland.

59. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att en nationell bestämmelse i vilken det föreskrivs en frist inom vilken en borgenär ska ge in en ansökan om verkställighet, såsom 929 § punkt 2 ZPO, inte ska betraktas som en processrättslig bestämmelse som är tillämplig i samband med verkställighet i Tyskland av ett kvarstadsbeslut som meddelats i en annan medlemsstat.

C. Likvärdigheten av rättsverkningarna av nationella och utländska domar

60. Av fast rättspraxis följer för det första att det inte finns någon anledning att låta en dom som har meddelats i en medlemsstat, vid verkställighet av den domen i en annan medlemsstat, medge sådana rättigheter som den inte medger i ursprungsmedlemsstaten. ( 20 ) Detta kallas i doktrinen allmänt ”utvidgning av rättsverkningar”. ( 21 ) Av domen i målet Health Service Executive, ( 22 ) som meddelades inom ramen för förordning (EG) nr 2201/2003, ( 23 ) men som enligt min mening kan överföras på förordning nr 44/2001, framgår att denna begränsning ska förstås på så sätt att en utländsk dom enbart kan ligga till grund för verkställighet i den anmodade medlemsstaten inom de gränser som framgår av själva domen.

61. För det andra finns det ingen anledning att låta en sådan dom få sådana rättsverkningar som en dom av samma slag, som har meddelats direkt i den medlemsstat där verkställighet begärs, inte skulle få. ( 24 ) Denna begränsning vad gäller rättsverkningarna av domar som verkställs i den anmodade medlemsstaten kallas ”doktrinen om rättsverkningarnas likvärdighet”. ( 25 )

62. I överensstämmelse med denna rättspraxis anser den tyska regeringen att 929 § punkt 2 ZPO ska tillämpas vid verkställighet av beslut om kvarstad enligt italiensk rätt i Tyskland, för att säkerställa likabehandling av utländska och nationella domar.

63. Jag delar inte denna uppfattning. Jag anser, i likhet med kommissionen, att den tyska regeringens ståndpunkt inte tar hänsyn till vissa aspekter av den gränsöverskridande karaktären av det nationella målet och konsekvenserna av att tillämpa 929 § punkt 2 ZPO i ett sådant fall. Dessutom anser jag att denna ståndpunkt grundar sig på en ofullständig tolkning av domstolens praxis.

1. Den eventuella avsaknaden av förenlighet mellan de processrättsliga bestämmelserna i ursprungsmedlemsstaten och i den anmodade medlemsstaten

a) Fastställande av frågeställningen

64. Av begäran om förhandsavgörande och den ståndpunkt den tyska regeringen framförde vid förhandlingen framgår att den borgenär som inte har iakttagit den frist som föreskrivs i 929 § punkt 2 ZPO, i inhemska situationer, i de fall där de tyska myndigheterna meddelar ett beslut om kvarstad och därefter verkställer det beslutet, utan dröjsmål kan utverka ett nytt beslut om kvarstad.

65. Om man emellertid antar att 929 § punkt 2 ZPO ska tillämpas i ett gränsöverskridande sammanhang, såsom en bestämmelse enligt lex fori i den anmodade medlemsstaten, finns det inget entydigt svar på frågan hur borgenären ska agera när han eller hon inte har iakttagit den frist som anges i denna bestämmelse.

66. Det förefaller symtomatiskt att varken den hänskjutande domstolen eller den tyska regeringen har framfört argumentet att borgenären kan inge en ny ansökan om verkställbarhetsförklaring i Tyskland för att låta den frist som föreskrivs i 929 § punkt 2 ZPO börja löpa på nytt. Jag undrar om en sådan lösning är förenlig med andemeningen i 929 § punkt 2 ZPO. I vilket fall som helst skulle en förnyad ansökan göra det möjligt att på obestämd tid skjuta upp dagen för registrering av en säkerhet för fordran genom inteckning, på grundval av samma beslut. Det förefaller mig som om en sådan möjlighet skulle stå i strid med logiken i denna bestämmelse.

67. Det kan noteras att den tyska regeringen som svar på en fråga som framställdes vid förhandlingen bekräftade att en borgenär på nytt kan ansöka om ett beslut om kvarstad i ursprungsmedlemsstaten, när de tidsfrister som föreskrivs i denna medlemsstat också har löpt ut. Däremot angav kommissionen att borgenären i detta fall inte kunde begära ett andra beslut i Italien, eftersom det ursprungliga beslutet om kvarstad som meddelats av myndigheterna i denna medlemsstat fortfarande var verkställbart av de skäl som redovisats i punkt 44 i detta förslag till avgörande.

68. Det framgår av dessa yttranden att en borgenär som inte har iakttagit den frist som föreskrivs i 929 § punkt 2 ZPO sannolikt måste vända sig till domstolarna i ursprungsmedlemsstaten, i förevarande fall de italienska domstolarna, för att utverka ett andra beslut om kvarstad.

b) Kopplingen mellan de processrättsliga bestämmelserna i ursprungsmedlemsstaten och i den anmodade medlemsstaten

69. Trots dessa överväganden anser jag att bedömningen avseende den tolkningsfråga som hänskjutits till EU-domstolen inte bör begränsas till omständigheterna i förevarande fall. I förevarande fall meddelades det beslut vars verkställighet har begärts i Tyskland enligt italiensk rätt, i vilken det föreskrivs en tidsfrist som är snarlik den som föreskrivs i 929 § punkt 2 ZPO. Jag antar emellertid att samma tvivel vad gäller tillämpningen av sistnämnda bestämmelse skulle uppstå inom ramen för verkställigheten av en säkerhetsåtgärd som har förklarats verkställbar i Tyskland, med avseende på alla beslut om kvarstad som meddelats i andra medlemsstater.

70. Även om jag inte vill uttala mig om klagandens nuvarande situation enligt italiensk rätt, anser jag att borgenären i en sådan situation som i det nationella målet i princip är tvungen att återigen, till stöd för sin andra ansökan som ingetts till myndigheterna i ursprungsmedlemsstaten, visa att de omständigheter under vilka ett beslut om kvarstad kan meddelas i vart fall är sannolika. Det rör sig därför inte om att samma beslut ska meddelas en andra gång, utan om att anta ett nytt beslut som föregås av en ny prövning av alla villkor som ska vara uppfyllda för att ett beslut om kvarstad ska kunna utfärdas.

71. Det kan dessutom inte redan från början uteslutas att det i ursprungsstatens lagstiftning av olika skäl inte föreskrivs någon möjlighet att faktiskt inge en ny ansökan om ett beslut. Till exempel är det möjligt att en ny ansökan enligt myndigheterna i ursprungsmedlemsstaten inte kan tas upp till sakprövning, så länge det tidigare beslutet inte har upphävts eller inte har förlorat sin rättsliga giltighet av andra skäl. ( 26 )

72. I vissa fall kan det således visa sig att tillämpningen av de villkor som fastställs i den anmodade medlemsstaten, det vill säga i förevarande fall den frist som föreskrivs i 929 § punkt 2 ZPO, vid verkställighet av en dom som meddelats i en annan medlemsstat, skulle leda till ett dödläge. I synnerhet kan inte den borgenär som inte har iakttagit den tidsfrist som föreskrivs i dessa bestämmelser längre utverka verkställighet av detta beslut i Tyskland och kan samtidigt inte ansöka om ett nytt beslut vid myndigheterna i ursprungsmedlemsstaten.

2. Upprätthållande av den ändamålsenliga verkan av förordning nr 44/2001

a) Rättspraxis rörande upprätthållande av den ändamålsenliga verkan av förordning nr 44/2001

73. Det ska erinras om att domstolen, vad avser bestämmelserna i Brysselkonventionen, har slagit fast att tillämpningen av de processrättsliga reglerna i den anmodade medlemsstaten inte får påverka den ändamålsenliga verkan av det system som föreskrivs i denna konvention. ( 27 ) I de domar som bildar denna rättspraxis har domstolen också fastställt, vad mer specifikt gäller nationella bestämmelser om själva verkställigheten, att tillämpningen av de processrättsliga regler som gäller i den anmodade medlemsstaten med avseende på verkställigheten inte får tillämpas på ett sätt som leder till att det verkställighetssystem som har införts genom Brysselkonventionen förlorar sin ändamålsenliga verkan, genom att de principer som enligt förordning nr 44/2001 uttryckligen eller underförstått gäller på området åsidosätts. ( 28 ) Domstolen har senare bekräftat att denna rättspraxis kan överföras till förordning nr 44/2001. ( 29 )

74. Jag vill vidare påpeka att detta resonemang också har inspirerat rättspraxis avseende förelägganden som förbjuder en part att väcka eller vidhålla en talan vid en nationell domstol. Domstolen har nämligen slagit fast att sådana förelägganden kan begränsa tillämpningen av behörighetsreglerna och medföra att den ändamålsenliga verkan av speciella mekanismer i fråga om litispendens och mål som har samband med varandra går förlorad. ( 30 ) Domstolen slog därefter fast att sådana förelägganden som antas inom ramen för ett skiljedomsförfarande innebär att en kärande inte får tillgång till den nationella domstol vid vilken denne har väckt talan i enlighet med de behörighetsregler som föreskrivs i förordning nr 44/2001 och därigenom berövas en form av domstolsskydd som denne har rätt till, eftersom en domstol i en annan medlemsstat hindras från att utöva den behörighet som den domstolen har i enlighet med förordning nr 44/2001. ( 31 )

b) Tillämpning av rättspraxis om upprätthållande av den ändamålsenliga verkan av förordning nr 44/2001 i praktiken

75. När det gäller säkerhetsåtgärder anser jag att den omständigheten att tillämpningen av en sådan bestämmelse som 929 § punkt 2 ZPO på utländska beslut om kvarstad kan leda till ett dödläge, såsom angetts i punkterna 71 och 72 i detta förslag till avgörande, kan äventyra den ändamålsenliga verkan av systemet i förordning nr 44/2001.

76. I likhet med kommissionen anser jag att det inte kan uteslutas att borgenären, i en sådan situation som den i det nationella målet, enligt artikel 31 ( 32 ) i förordning nr 44/2001 får begära en säkerhetsåtgärd hos myndigheterna i den anmodade medlemsstaten. Borgenären skulle emellertid befinna sig i en mindre gynnsam situation, eftersom han eller hon skulle vara tvungen att vända sig till en domstol i en annan medlemsstat, med alla de konsekvenser som följer därav. ( 33 ) Detta bekräftar enligt min mening möjligheten att det skapas ett dödläge till följd av tillämpningen av 929 § punkt 2 ZPO inom ramen för verkställigheten av den utländska domen.

77. I detta fall kan det, för det första, visa sig att domstolarna i en medlemsstat, som har behörighet att pröva målet i sak, inte kan säkerställa en borgenär det domstolsskydd som han eller hon har rätt till i det skede av förfarandet som leder till att det slutliga beslutet antas. För det andra skulle den behörighet som dessa domstolar har enligt bestämmelserna i förordning nr 44/2001 åsidosättas om en borgenär skulle vara tvungen att vända sig till en domstol i en annan medlemsstat för att lämna in en ansökan om ett beslut om kvarstad, när han eller hon önskar lämna in denna ansökan till den domstol som är behörig att pröva målet i sak.

78. Mot bakgrund av den rättspraxis som avser upprätthållandet av den ändamålsenliga verkan av förordning nr 44/2001 anser jag följaktligen att en bestämmelse i den anmodade medlemsstaten, såsom 929 § punkt 2 ZPO, inte kan tillämpas vid verkställigheten av beslut om kvarstad som meddelats i andra medlemsstater.

c) Slutsats i denna del

79. Av det ovan anförda framgår att en sådan bestämmelse som 929 § punkt 2 ZPO inte kan kvalificeras som en bestämmelse som avser själva verkställigheten av en utländsk dom enligt förordning 44/2001. ( 34 )

80. Även om det antas att denna bestämmelse ska kvalificeras som en bestämmelse om själva verkställigheten enligt lex fori i den anmodade medlemsstaten, kan den inte tillämpas vid verkställighet av utländska beslut i Tyskland, eftersom den skulle påverka den ändamålsenliga verkan av förordningen.

81. För övrigt anser jag att logiken och verkningarna av tillämpningen av rättspraxis avseende upprätthållande av den ändamålsenliga verkan av förordning nr 44/2001 påminner om den lösning som domstolen nyligen antog i sin praxis avseende förordning (EU) nr 650/2012. ( 35 ) Av denna rättspraxis framgår att kvalificeringen av nationella bestämmelser, när de ska tillämpas i situationer som omfattas av förordning nr 650/2012, inte får hindra att målen med denna förordning uppnås och inte heller påverka den ändamålsenliga verkan av förordningens bestämmelser. ( 36 ) Följaktligen kan den ändamålsenliga verkan av en unionsrättsakt om civilrättsligt samarbete påverka den självständiga kvalificering, som görs med avseende på tillämpningen av denna rättsakt, av nationella bestämmelser som omfattas av dess tillämpningsområde. På samma sätt bör 929 § punkt 2 ZPO inte heller kvalificeras som en bestämmelse om själva verkställigheten, eftersom den kan påverka den ändamålsenliga verkan av förordning nr 44/2001.

D. Inverkan av avskaffandet av exekvaturförfarandet enligt förordning nr 1215/2012 på ovanstående överväganden

82. Förevarande begäran om förhandsavgörande avser enbart förordning nr 44/2001. Den hänskjutande domstolen anser emellertid att den aktuella tolkningsfrågan uppkommer på samma sätt inom ramen för förordning nr 1215/2012. Vidare har parterna också åberopat denna förordning vid den muntliga förhandlingen.

83. I detta avseende anser jag att de lärdomar som dragits av förordning nr 1215/2012 inte kan påverka ovannämnda överväganden.

84. För det första även om förordning nr 44/2001 inte uttryckligen behandlar frågan om den roll som lex fori i den anmodade medlemsstaten har vid verkställighet av utländska domar, förskrivs det däremot i artikel 41.1 i förordning nr 1215/2012, bland annat, att utländska domar ska verkställas i den anmodade medlemsstaten på samma villkor som en dom som har meddelats i den medlemsstaten. ( 37 )

85. Trots att exekvaturförfarandet har avskaffats i förordning nr 1215/2012 har åtskillnaden mellan verkställbarhet och själva verkställigheten, som regleras av lex fori i den anmodade medlemsstaten, upprätthållits av unionslagstiftaren inom ramen för den förordningen. ( 38 )

86. Denna tolkning företräds också av den tyska regeringen, som samtidigt som den drar en annan slutsats, konstaterar att artikel 41.1 andra meningen i förordning nr 1215/2012 fastställer de principer som har tillämpats inom ramen för förordning nr 44/2001. Dessutom anser vissa författare att denna bestämmelse i förordning nr 1215/2012 utgör en kodifiering av de principer som domstolen har slagit fast i sin praxis rörande förordning nr 44/2001. ( 39 )

87. Det finns därför inget som tyder på att ikraftträdandet av förordning nr 1215/2012 kan påverka kvalificeringen av en sådan bestämmelse som 929 § punkt 2 ZPO.

88. För det andra anser jag att problemet med ett dödläge som skapats genom tillämpningen av en nationell bestämmelse, såsom 929 § punkt 2 ZPO, som en bestämmelse i den anmodade medlemsstaten, uppkommer på samma sätt inom ramen för förordning nr 1215/2012. Rättspraxis avseende upprätthållande av den ändamålsenliga verkan av det system som inrättats genom förordning nr 1215/2012 är därför tillämplig. ( 40 )

89. Av dessa skäl anser jag att varken de lärdomar som dragits av avskaffandet av exekvaturen eller införandet av en sådan bestämmelse som artikel 41.1 i förordning nr 1215/2012 kan motivera argumentet att en sådan bestämmelse som den i 929 § punkt 2 ZPO, enligt bestämmelserna i förordning nr 44/2001, kan tillämpas inom ramen för verkställighet av utländska beslut i Tyskland.

90. Avslutningen utgör en bestämmelse som för det första inte rör verkställigheten av en utländsk dom, utan snarare exekvaturförfarandet ( 41 ) och, för det andra, vars tillämpning vid verkställigheten äventyrar den ändamålsenliga verkan av det system som inrättats genom förordning nr 44/2001, inte en bestämmelse om verkställighet enligt lex fori i den anmodade medlemsstaten. ( 42 ) Dessa överväganden påverkas inte av de lärdomar som dragits av analysen av förordning nr 1215/2012. Denna förordning har varken ändrat den logik eller de principer som reglerar gränserna för tillämpningen av lex fori i den anmodade medlemsstaten.

VI. Förslag till avgörande

91. Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen ska besvara den tolkningsfråga som Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) har ställt på följande sätt: Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, särskilt artikel 38.1, ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för tillämpningen av en bestämmelse i den anmodade medlemsstaten, såsom den som är aktuell i det nationella målet, i vilken det föreskrivs en frist för att ge in en ansökan om verkställighet av ett beslut om kvarstad inom ramen för själva verkställigheten av ett beslut om kvarstad som meddelats i en annan medlemsstat.

( 1 ) Originalspråk: franska.

( 2 ) Rådets förordning av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1).

( 3 ) Såvitt jag vet möjliggör förevarande mål för domstolen att för andra gången tolka bestämmelser om erkännande och verkställighet av utländska domar i ett mål i vilket bestämmelser i ZPO om kvarstad kan vara tillämpliga. Se dom av den 10 februari 1994, Mund & Fester (C‑398/92, EU:C:1994:52).

( 4 ) Europaparlamentets och rådets förordning av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1).

( 5 ) Dom av den 28 april 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271).

( 6 ) Dom av den 13 oktober 2011, Prism Investments (C‑139/10, EU:C:2011:653).

( 7 ) Dom av den 13 oktober 2011, Prism Investments (C‑139/10, EU:C:2011:653).

( 8 ) Konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32; svensk utgåva, C 15, 1997, s. 30).

( 9 ) Se dom av den 2 juli 1985, Deutsche Genossenschaftsbank (148/84, EU:C:1985:280, punkt 19), dom av den 3 oktober 1985, Capelloni och Aquilini (119/84, EU:C:1985:388, punkt 16), dom av den 4 februari 1988, Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61, punkt 27), samt dom av den 29 april 1999, Coursier (C‑267/97, EU:C:1999:213, punkt 28).

( 10 ) Se dom av den 28 april 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, punkt 69), och dom av den 13 oktober 2011, Prism Investments (C‑139/10, EU:C:2011:653, punkt 40).

( 11 ) Se mitt förslag till avgörande i målet Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, punkt 32). Se även mitt förslag till avgörande i målet Hőszig (C‑222/15, EU:C:2016:224, punkterna 31 och 47).

( 12 ) Det ska i detta avseende konstateras att det inte råder enighet i doktrinen om tillämpningen av nationella bestämmelser som fastställer en tidsfrist för att inge en ansökan om verkställighet av en säkerhetsåtgärd i samband med verkställighet av utländska domar. Vissa författare anser att sådana bestämmelser inte kan tillämpas i detta fall. Se, till exempel, Kropholler, J., von Hein, J., Europäisches Zivilprozessrecht: Kommentar zu EuGVO, Lugano-Übereinkommen, nionde upplagan, ,Verlag Recht und Wirtschaft, C.H. Beck, Frankfurt am Main, 2011, sidorna 615 och 616, punkt 10. Se, e contrario, Schack, H., Internationales Zivilverfahrensrecht mit internationalem Insolvenz- und Schiedsverfahrensrecht, C.H. Beck, München, 2014, punkt 1066.

( 13 ) Se, för ett liknande resonemang, vad gäller verkställbarheten av en dom vars verkställighet begärs enligt förordning nr 44/2001, dom av den 13 oktober 2011, Prism Investments (C‑139/10, EU:C:2011:653, punkterna 37 och 39).

( 14 ) När det gäller verkställbarheten av en utländsk dom, se dom av den 29 april 1999, Coursier (C‑267/97, EU:C:1999:213, punkt 23), och dom av den 28 april 2009, Apostolides,C‑420/07, EU:C:2009:271, punkterna 65 och 66). Jag noterar att det i doktrinen även har anförts att tillämpningen av en bestämmelse i spansk lagstiftning som föreskriver en tidsfrist som liknar den som fastställs i 929 § punkt 2 ZPO vid verkställighet av en utländsk dom inte är förenlig med artikel 38 i förordning nr 44/2001, eftersom ett beslut inte kan verkställas i den anmodade medlemsstaten, oberoende av om den domen är verkställbar enligt lagstiftningen i ursprungsmedlemsstaten. Se Steinmetz, A., ”Anwendbarkeit der Ausschlussfrist in der spanischen ZPO auch auf ausländische Vollstreckungstitel?”, Recht der internationalen Wirtschaft, nr 5, 2009, s. 304.

( 15 ) Jag anser att ett beslut om kvarstad, såsom det vars verkställighet har begärts i det nationella målet, utgör en ”säkerhetsåtgärd” i den mening som avses i artikel 31 i förordning nr 44/2001. Det rör sig således om en åtgärd som syftar till att bevara en faktisk eller rättslig situation för att kunna slå vakt om rättigheter som det dessutom yrkas att den domstol som har behörighet i sakfrågan ska erkänna. Se dom av den 26 mars 1992, Reichert och Kockler (C‑261/90, EU:C:1992:149, punkt 34).

( 16 ) Se, för ett liknande resonemang, Goldstein S., ”Recent Developments and Problems in the Granting of Preliminary Relief: a Comparative Analysis”, Revue hellénique de droit international, 1987–1988, åren 40 och 41, s. 13. Det förefaller som om de villkor på vilka ett beslut om kvarstad kan meddelas skiljer sig åt med hänsyn till bland annat arten och allvaret i det hot som bristen på ett beslut om kvarstad skapar. Se till exempel i tysk rätt, 917 § ZPO, där det anges att ett beslut om kvarstad kan meddelas när det är omöjligt eller avsevärt svårare att verkställa det slutliga beslutet. Sistnämnda villkor har i doktrinen beskrivits som ett ”betydligt mer specifikt” villkor. Se Cuniberti, G., Les mesures conservatoires portant sur des biens situés à l’étranger, LGDJ, Paris, 2000, s. 267. Ett liknande villkor föreskrivs till exempel i polsk lag i 7301 § 2 i Kodeks postępowania cywilnego (civilprocesslagen) av den 17 november 1964 (Dz. U. 2014, position 101). Vad gäller den italienska lagstiftningen föreskrivs i artikel 671 i Codice di procedura civile (civilprocesslagen) att ett beslut om kvarstad får meddelas när det finns en risk vad gäller indrivning av en fordran (periculum in mora). Artikel 671 i ovannämnda lag avser således inte uttryckligen sådana fall där avsaknaden av ett beslut om kvarstad skulle kunna medföra svårigheter vid verkställigheten av det slutliga beslutet. Avseende beslut om kvarstad enligt italiensk rätt se även Crisofaro, M., ”National Report – Italy ” i Harsági, V., Kengyel, M. (under ledning av), Grenzüberschreitende Vollstreckung in der Europäischen Union, Sellier, Munich, 2011, s. 119. Jag är dock medveten om att hänsyn måste tas till det faktum att de villkor för att utfärda ett beslut om kvarstad som anges i rättsakterna är föremål för utveckling inom rättspraxis vilket kan leda till att skillnaderna mellan medlemsstaternas rättsordningar ökar eller minskar.

( 17 ) Cuniberti, G., Les mesures conservatoires portant sur des biens situés à l’étranger, LGDJ, Paris, 2000, s. 267

( 18 ) Cuniberti, G., ovan. s. 255. Vad gäller säkerhetsåtgärder i allmänhet, utan att frågan om de skillnader som finns vad gäller villkoren för utfärdande omnämns, se, för ett liknande resonemang, Hess, B., ”The Brussels I Regulation: Recent Case Law of the Court of Justice and the Commission’s Proposed Recast”, Common Market Law Review 2012, s. 1098.

( 19 ) Se, för ett liknande resonemang, Wittmann, J., ”BGH, 11.05.2017 - V ZB 175/15: Anwendbarkeit der Vollziehungsfrist aus § 929 Abs. 2 ZPO bei Vollstreckung ausländischer Titel nach Maßgabe der EuGVVO”, Zeitschrift für Internationales Wirtschaftsrecht 2018, nr 1, s. 42, där tonvikten emellertid läggs vid den omständigheten att den tidsmässiga begränsning som föreskrivs i 929 § punkt 2 ZPO inte grundar sig på verkställighetsförfarandet i sig, utan på det skyndsamma förfarandet som leder till verkställighet.

( 20 ) Se, för ett liknande resonemang, avseende Brysselkonventionen, dom av den 4 februari 1988, Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61, punkt 11). Vad gäller förordning nr 44/2001, se dom av den 28 april 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, punkt 66), dom av den 13 oktober 2011, Prism Investments (C‑139/10, EU:C:2011:653, punkt 40), och dom av den 15 november 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung m.fl. (C‑456/11, EU:C:2012:719, punkt 34).

( 21 ) Se, för ett liknande resonemang, De Miguel Asensio, P.A., ”Recognition and Enforcement of Judgments in Intellectual Property Litigation: the Clip Principles”, i Basedow, J., Kono, T., och Metzger, A. (under ledning av), Intellectual Property in the Global Arena – Jurisdiction, Applicable Law, and the Recognition of Judgments in Europe, Japan and the US, Mohr Siebeck, Tübingen, 2010, s. 251, Requejo Isidro, M., ”The Enforcement of Monetary Final Judgments Under the Brussels Ibis Regulation (A Critical Assessment”, i V. Lazić, Stuij S. (under ledning av), Brussels Ibis Regulation: Changes and Challenges of the Renewed Procedural, Springer, La Haye, 2017, s. 88.

( 22 ) Dom av den 26 april 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, punkterna 141 och 143).

( 23 ) Rådets förordning av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 (EUT L 338, 2003, s. 1).

( 24 ) Se dom av den 28 april 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, punkt 66), och dom av den 13 oktober 2011, Prism Investments (C‑139/10, EU:C:2011:653, punkt 40). Det bör noteras att denna begränsning vad gäller de rättsverkningar som en utländsk dom medges infördes i domstolens praxis mycket senare än den första begränsningen avseende doktrinen om utvidgning av rättsverkningar, som redan fastställdes i dom av den 4 februari 1988, Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61, punkt 11). Jag noterar att generaladvokaten Darmon i sitt förslag till avgörande i ovannämnda mål också övervägde att införa denna andra begränsning. Han ansåg att denna begränsning förklarades av nödvändigheten av att göra tolkningarna enhetliga och strävan efter att förhindra att bestämmelser som tillhör grunderna för rättsordningen (ordre public) åberopas alltför ofta. Se generaladvokaten Darmons förslag till avgörande i målet Hoffmann (145/86, ej publicerat, EU:C:1987:358, punkt 20). Dessa överväganden återspeglas emellertid inte i domstolens dom.

( 25 ) Se de publikationer som omnämns i fotnot 20.

( 26 ) För övrigt kan det visa sig att antagandet av ett andra beslut om kvarstad i ursprungsmedlemsstaten medför att det tidigare beslutet upphävs. I en situation där en borgenär tidigare, på grundval av detta beslut, har utverkat kvarstad i gäldenärens tillgångar som befinner sig i ursprungsmedlemsstaten, kan antagandet av ett andra beslut undanröja verkningarna av detta kvarstadsbeslut.

( 27 ) Vad gäller de processrättsliga bestämmelser som reglerar omfattningen av den prövning som görs av kassationsdomstolen, se dom av den 15 november 1983, Duijnstee (288/82, EU:C:1983:326, punkterna 13 och 14). När det gäller processrättsliga bestämmelser angående upptagande till sakprövning av ansökningar, se dom av den 15 maj 1990, Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203, punkterna 21 och 22).

( 28 ) Se dom av den 3 oktober 1985, Capelloni och Aquilini (119/84, EU:C:1985:388, punkt 21), och dom av den 4 februari 1988, Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61, punkt 29).

( 29 ) Dom av den 28 april 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, punkt 69).

( 30 ) Se dom av den 27 april 2004, Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228, punkterna 29 och 30).

( 31 ) Se dom av den 10 februari 2009, Allianz och Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69, punkt 31).

( 32 ) Enligt artikel 31 i förordning nr 44/2001 får interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, som kan vidtas enligt lagen i en medlemsstat, begäras hos domstolarna i den staten, även om domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva målet i sak enligt denna förordning.

( 33 ) Det rör sig under alla omständigheter om en ny begäran som grundar sig på de aktuella omständigheterna som framställs hos de rättsliga myndigheterna i en annan medlemsstat. Dessutom kan begäran endast avse de åtgärder som föreskrivs i den medlemsstatens lagstiftning. Borgenären kommer dessutom att vara tvungen att tillämpa det förfarande som föreskrivs i den medlemsstatens lagstiftning. I detta sammanhang bör det noteras att de regler som gäller för nationella brådskande förfaranden, enligt de medlemsstater som är avtalsslutande parter i Brysselkonventionen, kan variera mer än de regler som gäller förfarandet i sakfrågan. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 juni 2002, Italian Leather (C‑80/00, EU:C:2002:342, punkt 42).

( 34 ) Se punkterna 33–59 i detta förslag till avgörande.

( 35 ) Europaparlamentets och rådets förordning av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (EUT L 201, 2012, s. 107).

( 36 ) Se dom av den 1 mars 2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138). Se, även, mitt förslag till avgörande i målet Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, punkterna 101 och 102). Se även, för ett liknande resonemang, dom av den 12 oktober 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 56).

( 37 ) Det har dessutom i doktrinen anförts att hänvisningen till ”samma villkor” i artikel 41.1 i förordningen inte bara avser den roll som domstolens lag (lex fori) har, utan även fastställer principen om icke-diskriminering av utländska domar. Se, för ett liknande resonemang, Grzegorczyk, P., ”Wykonywanie w Polsce orzeczeń pochodzących z państw członkowskich Unii Europejskiej objętych reżimem automatycznej wykonalności”, i Marciniak, A. (under ledning av), Egzekucja sądowa w świetle przepisów z zakresu międzynarodowego postępowania cywilnego, Currenda, Sopot, 2015, s. 142. En hänvisning till ”samma villkor” återfinns även i artikel 47.2 i förordning nr 2201/2003. I dom av den 1 juli 2010, Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400), slog domstolen fast att denna hänvisning ska tolkas restriktivt. Enligt domstolen kan denna hänvisning endast avse formerna för hur verkställighet ska ske. Dessutom kan denna hänvisning aldrig utgöra grund för att angripa den aktuella domen på grund av att omständigheterna har förändrats efter antagandet. Den grund som avses baserades således på samma resonemang som 929 § punkt 2 ZPO, nämligen enligt den hänskjutande domstolen och den tyska regeringen, att hindra verkställighet på grund av en potentiell förändring av omständigheterna.

( 38 ) Se, för ett liknande resonemang, Cuniberti, G., Rueda, I., ”European Commentaries on Private International Law”, band I, Brussels Ibis Regulation-Commentary, Magnus, U., och Mankowski, P. (under ledning av), Otto Schmidt, Köln, 2016, s. 846, Hartley, T., Civil Jurisdiction and Judgments in Europe. The Brussels I Regulation, the Lugano Convention, and the Hague Choice of Court Convention, Oxford University Press, Oxford, 2017, s. 302, Kramer, X., ”Cross-Border Enforcement and the Brussels I-bis Regulation: Towards a New Balance between Mutual Trust and National Control over Fundamental Rights”, Netherlands International Law Review, 2013, nr 60(3), s. 360, Nuyts, A., ”La refonte du règlement Bruxelles I”, Revue critique de droit international privé, 2013, nr 1, s. 1 och följande sidor, punkt 15.

( 39 ) Kramer, X. ovan. s. 360.

( 40 ) Se punkterna 73–77 i detta förslag till avgörande.

( 41 ) Se punkterna 33–59 i detta förslag till avgörande.

( 42 ) Se punkterna 75–77 i detta förslag till avgörande.