FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

MELCHIOR WATHELET

föredraget den 13 september 2016 ( 1 )

Mål C‑104/16 P

Europeiska unionens råd

mot

Front populaire pour la libération de la saguia-el-hamra et du rio de oro (Front Polisario)

”Överklagande — Avtal genom skriftväxling mellan Europeiska unionen och Konungariket Marocko — Ömsesidig liberalisering angående jordbruksprodukter, bearbetade jordbruksprodukter, fisk och fiskeriprodukter”

Innehållsförteckning

I – Inledning II – Bakgrunden till tvisten III – Talan vid tribunalen och den överklagade domen IV – Förfarandet vid domstolen V – Huruvida överklagandet kan tas upp till sakprövning A – Parternas argument B – Bedömning VI – Överklagandet i sak A – Förstahandsyrkandet a) Parternas argument b) Bedömning i) Västsaharas ställning enligt artikel 73 i FN-stadgan och följderna av detta ii) Avsaknaden av ett erkännande från unionens och medlemsstaternas sida av Konungariket Marockos suveränitet över Västsahara iii) Kan den omständigheten att avtalet de facto tillämpas på Västsaharas territorium utgöra ”efterföljande praxis”? iv) Traktats relativa verkan (pacta tertiis nec nocent nec prosunt) B – I andra hand 1. Den första grunden: Felaktig rättstillämpning vad gäller Front Polisarios partsbehörighet vid unionsdomstolarna a) Parternas argument b) Bedömning 2. Den andra grunden: Felaktig rättstillämpning vad beträffar Front Polisarios talerätt a) Den första delgrunden, i den del den rör arten av det omtvistade beslutet i) Parternas argument ii) Bedömning b) Den andra delgrunden: Huruvida Front Polisario var direkt berörd i) Parternas argument ii) Bedömning – Huruvida en icke priviligierad sökande kan vara direkt berörd av rådets beslut om ingående av internationella avtal – Begreppen direkt berörd och direkt verkan c) Den tredje delgrunden: Huruvida Front Polisario berörs personligen i) Parternas argument ii) Bedömning C – I tredje hand 1. Den tredje grunden: Felaktig rättstillämpning vad gäller tribunalens kontroll av det utrymme för skönsmässig bedömning som rådet har på området för externa ekonomiska förbindelser a) Parternas argument b) Bedömning 2. Den fjärde grunden: Huruvida tribunalen dömde utöver vad som yrkades av parterna (ultra petita) a) Parternas argument b) Bedömning 3. Den femte grunden: Felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och principen om ständig suveränitet över naturresurser a) Den första delgrunden: Skyldigheten att pröva frågan om respekten för de grundläggande rättigheterna i) Parternas argument ii) Bedömning – Huruvida grunden i Front Polisarios talan om ogiltigförklaring avseende ett åsidosättande av de grundläggande rättigheterna kan tas upp till sakprövning – Kritiken avseende en oriktig tolkning och en felaktig tillämpning av stadgan om de grundläggande rättigheterna b) Den andra delgrunden: Skyldigheten att undersöka om liberaliseringsavtalet var förenligt med artikel 73 i FN-stadgan och principen om ständig suveränitet över naturresurser i) Parternas argument ii) Bedömning 4. Den sjätte grunden: Felaktig rättstillämpning beträffande vidden av ogiltigförklaringen av det omtvistade beslutet a) Parternas argument b) Bedömning VII – Rättegångskostnaderna A – I första och i andra hand B – I tredje hand VIII – Förslag till avgörande

I – Inledning

1. Europeiska unionens råd har yrkat att tribunalens dom av den 10 december 2015, Front Polisario/rådet (T‑512/12, EU:T:2015:953, nedan kallad den överklagade domen), delvis ska upphävas. Genom denna dom ogiltigförklarade tribunalen delvis rådets beslut 2012/497/EU av den 8 mars 2012 om ingående av avtalet genom skriftväxling mellan Europeiska unionen och Konungariket Marocko om ömsesidiga liberaliseringsåtgärder angående jordbruksprodukter, bearbetade jordbruksprodukter, fisk och fiskeriprodukter, om ersättande av protokoll nr 1, 2 och 3 och deras bilagor samt om ändring av Europa–Medelhavsavtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Konungariket Marocko, å andra sidan ( 2 ) (nedan kallat det omtvistade beslutet) ”såvitt tillämpningen av det nämnda avtalet på Västsahara godkänns genom beslutet”.

2. Det nu aktuella målet har stor betydelse, eftersom det omfattar flera komplicerade frågeställningar. Domstolen ges tillfälle att ange om en sådan organisation som Front populaire pour la libération de la saguia-el-hamra et du rio de oro (Front Polisario) har partsbehörighet, berättigat intresse av att få saken prövad och talerätt i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF. Mot den bakgrunden ska domstolen avgöra om Västsahara ingår i det territoriella tillämpningsområdet för Europa-Medelhavsavtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Konungariket Marocko, å andra sidan, vilket undertecknades i Bryssel den 26 februari 1996 och godkändes på nämnda gemenskapers vägnar genom rådets och kommissionens beslut 2000/204/EG, EKSG av den 24 januari 2000 ( 3 ) (nedan kallat associeringsavtalet) och för avtalet genom skriftväxling mellan Europeiska unionen och Konungariket Marocko angående jordbruksprodukter, bearbetade jordbruksprodukter, fisk och fiskeriprodukter, om ersättande av protokoll nr 1, 2 och 3 och deras bilagor samt om ändring av Europa–Medelhavsavtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Konungariket Marocko, å andra sidan, vilket undertecknades i Bryssel den 13 december 2010 ( 4 ) (nedan kallat liberaliseringsavtalet).

3. Domstolen kan även behöva klargöra hur ingående domstolskontroll unionens domstolar ska företa på sådana områden som yttre ekonomiska förbindelser, där rådet har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, och ta ställning till vilka omständigheter som rådet måste beakta innan det godkänner ett internationellt avtal som ingåtts med ett tredjeland. Domstolen måste i det sammanhanget gå in på komplicerade folkrättsliga frågor om Västsaharas ställning och folkets rätt till självbestämmande.

4. Det går inte heller att bortse från det nu aktuella målets betydelse för det internationella samfundet och framtiden för marockanska och andra investeringar i Västsahara. Förenta Nationernas (FN) generalsekreterare, Ban Ki-moon, berörde detta i avsnittet ”Mänskliga rättigheter” i rapporten av den 19 april 2016 om situationen i Västsahara. ( 5 )

II – Bakgrunden till tvisten

5. I artikel 1 i Front Polisarios stadgar anges att Front Polisario är ”en nationell befrielserörelse och resultatet av Västsaharas långvariga motstånd mot olika former av utländsk ockupation”. Front Polisario bildades den 10 maj 1973.

6. I punkterna 1–16 i den överklagade domen redogörs för den historiska och internationella bakgrunden till Front Polisarios bildande och den efterföljande utvecklingen av situationen i Västsahara.

7. Det följer av dessa punkter att Västsahara är ett territorium i nordvästra Afrika som koloniserades av Konungariket Spanien på 1800-talet. Det blev senare en spansk provins och fördes därefter upp på FN:s förteckning över icke självstyrande territorier enligt artikel 73 i FN-stadgan. Västsahara finns fortfarande kvar på den förteckningen. ( 6 )

8. Den 20 december 1966 antog FN:s generalförsamling resolution 2229 (XXI) angående frågan om Ifni och Spanska Sahara i vilken på nytt hävdades ”Spanska Saharas folks okränkbara rätt till självbestämmande”. FN:s generalförsamling begärde att Konungariket Spanien i egenskap av förvaltande makt skulle ”så fort som möjligt fastställa i enlighet med Spanska Saharas inhemska befolknings förhoppningar och i samråd med Marockos och Mauretaniens regeringar och varje annan berörd part, de närmare bestämmelserna för anordnandet av en folkomröstning som skulle hållas under FN:s överinseende för att göra det möjligt för territoriets inhemska befolkning att fritt utöva sin rätt till självbestämmande”.

9. Den 20 augusti 1974 underrättade Konungariket Spanien FN om att det erbjöd sig att anordna en folkomröstning i Västsahara under FN:s överinseende.

10. Den 16 oktober 1975, till följd av en begäran från FN:s nationalförsamling, avgav Internationella domstolen ett rådgivande yttrande om Västsahara (C.I.J. Recueil 1975, s. 12). I punkt 162 i yttrandet angavs följande:

11. Den 14 november 1975 undertecknade Konungariket Spanien, Konungariket Marocko och Islamiska republiken Mauretanien en förklaring om överföring av befogenheter och ansvar från Konungariket Spanien, i egenskap av förvaltande makt för Västsahara, till en tillfällig trepartsförvaltning.

12. Under hösten 1975 förvärrades situationen i Västsahara. I ett tal som hölls samma dag som det ovannämnda yttrandet från Internationella domstolen offentliggjordes, ansåg kung Hassan II av Marocko att ”alla” hade erkänt att Västsahara tillhörde Marocko och att det endast återstod för marockanerna att ”ockupera [sitt] territorium” Han uppmanade till ”en fredsmarsch” till Västsahara i vilken 350000 personer deltog.

13. FN:s säkerhetsråd (nedan kallat säkerhetsrådet) vädjade till parterna och andra berörda att visa prov på återhållsamhet och måttfullhet. Säkerhetsrådet uttryckte även oro över den allvarliga situationen i regionen i tre resolutioner om Västsahara, resolution 377 (1975), resolution 379 (1975) och resolution 380 (1975). I den sistnämnda av dessa resolutioner beklagade säkerhetsrådet att den marsch som Marockos kung hade uppmanat till hade genomförts och anmodade Konungariket Marocko att se till att alla deltagare i marschen omedelbart drog sig tillbaka från Västsaharas territorium.

14. Den 26 februari 1976 underrättade Konungariket Spanien FN:s generalsekreterare om att landet från och med den dagen upphörde med sin närvaro i Västsahara och att det hädanefter ansåg sig befriat från varje form av internationellt ansvar för territoriets förvaltning.

15. En väpnad konflikt bröt ut mellan Konungariket Marocko, Islamiska republiken Mauretanien och Front Polisario.

16. Den 10 augusti 1979 ingick Islamiska republiken Mauretanien ett avtal med Front Polisario som innebar att Mauretanien avstod från alla territoriella anspråk på Västsahara.

17. I resolution 34/37 av den 21 november 1979 om Västsaharafrågan upprepade FN:s generalförsamling ”Västsaharas folks okränkbara rätt till självbestämmande och oberoende” och välkomnade det avtal mellan Islamiska republiken Mauretanien och Front Polisario som hade undertecknats i Alger den 10 augusti 1979. FN:s generalförsamling beklagade dessutom i hög grad att ”situationen förvärrats till följd av att Marocko framhärdar i sin ockupation av Västsahara och att ockupationen utvidgats till det territorium som nyligen lämnats av Mauretanien”. Generalförsamlingen uppmanade Konungariket Marocko att också engagera sig i fredsprocessen och rekommenderade att Front Polisario ”som företrädare för Västsaharas folk fullt ut deltar i alla försök att finna en rättvis, varaktig och slutgiltig politisk lösning på Västsaharafrågan”.

18. Den väpnade konflikten mellan Front Polisario och Konungariket Marocko pågick till dess att parterna den 30 augusti 1988 i princip godtog de förslag till lösning som hade lagts fram av bland annat FN:s generalsekreterare och som i synnerhet innebar ett eldupphör mellan de stridande parterna och att en folkomröstning om självbestämmande skulle genomföras under FN:s kontroll.

19. Denna folkomröstning har fortfarande inte genomförts.

20. För närvarande kontrolleras större delen av Västsaharas territorium av Konungariket Marocko, som anser sig ha suveränitet över Västsahara. Front Polisario kontrollerar ett mindre, mycket glesbefolkat område i territoriets östra del. Det territorium som kontrolleras av Front Polisario är skilt från det territorium som kontrolleras av Konungariket Marocko genom en sandmur som Marocko har uppfört och som övervakas av den marockanska armén. Ett stort antal flyktingar från Västsahara lever i flyktingläger som förvaltas av Front Polisario på algeriskt territorium, i närheten av Västsahara.

III – Talan vid tribunalen och den överklagade domen

21. Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 19 november 2012 väckte Front Polisario talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och yrkade att rådet skulle förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

22. Front Polisario anförde elva grunder till stöd för sina yrkanden, den första avseende ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten, den andra ett åsidosättande av samrådsprincipen, den tredje ett åsidosättande av grundläggande rättigheter, den fjärde ett åsidosättande av principen om konsekvent EU-politik, den femte ett åsidosättande av de värden som ligger till grund för unionen och de principer som styr dess yttre verksamhet, den sjätte ett åsidosättande av målet hållbar utveckling, den sjunde ett åsidosättande av principerna och målen för unionens yttre verksamhet på samarbets- och utvecklingsområdet, den åttonde ett åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar, den nionde att det omtvistade beslutet strider mot flera avtal som ingåtts av unionen och den tionde ett åsidosättande av allmän folkrätt och den elfte ett åsidosättande av reglerna om folkrättsligt ansvar i unionsrätten.

23. Rådet yrkade i sitt svaromål att tribunalen skulle fastställa att talan inte kunde tas upp till sakprövning eller att talan skulle ogillas för att den var ogrundad och att Front Polisario skulle förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

24. Genom beslut av ordföranden på tribunalens åttonde avdelning av den 6 november 2013 tilläts Europeiska kommissionen att intervenera till stöd för rådets yrkanden.

25. I den överklagade domen prövade tribunalen i första hand rådets och kommissionen argument enligt vilka talan inte kunde tas upp till sakprövning av det skälet att Front Polisario inte hade styrkt att organisationen var en juridisk person med parsbehörighet och att Front Polisario inte berördes direkt och personligen av det omtvistade beslutet. Tribunalen underkände dessa båda skäl till att talan inte kunde tas upp till sakprövning i punkterna 34–60 och 61–114 i den överklagade domen.

26. Tribunalen prövade sedan de grunder för ogiltigförklaring som Front Polisario hade anfört till stöd för sina yrkanden och angav först att Front Polisario i huvudsak hade ”gjort gällande att det [omtvistade] beslutet [var] rättsstridigt, med motiveringen att det [innebar] ett åsidosättande av unionsrätten och folkrätten.” ( 7 ) Tribunalen angav sedan följande: ”I samtliga grunder för talan ställs i realiteten frågan om det finns ett absolut förbud eller ej mot att på unionens vägnar ingå ett internationellt avtal som kan tillämpas på ett territorium som faktiskt kontrolleras av en tredje stat utan att denna stats suveränitet över detta territorium har erkänts av unionen och dess medlemsstater eller mer allmänt av alla andra stater (nedan kallat ett ”omtvistat territorium”) samt, i förekommande fall, frågan om unionens institutioner härvidlag har ett utrymme för skönsmässig bedömning, var gränserna går för denna befogenhet och vilka villkoren är för dess utövande.” ( 8 )

27. Tribunalen prövade sedan var och en av de elva grunderna för ogiltigförklaring som Front Polisario hade anfört och underkände var och en av dem, eftersom de var ogrundade eller, i ett fall, inte kunde tas upp till sakprövning, i punkterna 127, 139, 148, 158, 167, 172, 175, 178, 199, 211 och 214 i den överklagade domen.

28. Vid denna prövning fann tribunalen bland annat att sökandens argument inte gjorde det möjligt ”att dra slutsatsen att det enligt unionsrätten eller folkrätten är absolut förbjudet att med en tredje stat ingå ett avtal som kan tillämpas på ett omtvistat territorium.” ( 9 )

29. Samtidigt gjorde tribunalen ett förbehåll för prövningen av en rad argument som anförts av Front Polisario till stöd för den första, tredje, femte, sjätte, nionde och tionde grunden. Tribunalen fann att dessa argument avsåg andrahandsfrågan under vilka förutsättningar unionsinstitutionerna kunde godkänna ingåendet av ett avtal som kunde tillämpas på ett omtvistat territorium. ( 10 )

30. Tribunalen prövade denna fråga i punkterna 223–247 i den överklagade domen. Tribunalen fann att rådet visserligen hade ett stort utrymme för skönsmässig bedömning inom ramen för unionens yttre förbindelser, men att det, inför godkännandet av ett internationellt avtal som skulle vara tillämpligt på ett omtvistat territorium och som syftade till att underlätta exporten till unionen av produkter från detta territorium, var skyldigt att först pröva alla relevanta omständigheter i det aktuella fallet, och i synnerhet försäkra sig om att produkterna inte utnyttjades på bekostnad av folket i nämnda territorium eller genom ett åsidosättande av de grundläggande rättigheterna. Tribunalen framhöll även att rådet i det aktuella fallet inte hade uppfyllt denna skyldighet.

31. I punkt 247 i den överklagade domen slog tribunalen således fast att ”rådet ha[de] åsidosatt sin skyldighet att före antagandet av det [omtvistade] beslutet pröva alla omständigheter i det aktuella fallet”. Följaktligen ogiltigförklarade tribunalen beslutet ”såvitt det genom beslutet godkänns att [liberaliseringsavtalet] är tillämpligt på Västsahara.”

IV – Förfarandet vid domstolen

32. Genom överklagande som inkom till domstolen den 19 februari 2016 har rådet yrkat att domstolen ska — upphäva den överklagade domen, — slutgiltigt avgöra tvisten och ogilla talan, och — förplikta Front Polisario att ersätta rådets rättegångskostnader i första och andra instans.

33. Genom svarsskrivelse som inkom till domstolen den 9 maj 2016 har Front Polisario yrkat att domstolen ska — i första hand fastställa att överklagandet inte kan prövas i sak, — i andra hand ogilla överklagandet såsom ogrundat, — i tredje hand, för det fallet att domstolen bifaller rådets yrkanden såvitt de avser ett upphävande av den överklagade domen, att slutgiltigt avgöra tvisten genom att ogiltigförklara det omtvistade beslutet på grundval av de grunder som underkändes av tribunalen, och — förplikta rådet att ersätta Front Polisarios rättegångskostnader i såväl första som andra instans.

34. Genom svarsskrivelse som inkom till domstolen den 3 maj 2016 har kommissionen yrkat att domstolen ska bifalla överklagandet.

35. Genom särskild handling som ingavs till domstolens kansli då överklagandet ingavs har rådet ansökt om att målet ska handläggas skyndsamt enligt förfarandet i artikel 133 i domstolens rättegångsregler.

36. Domstolens ordförande beviljade denna ansökan genom beslut av den 7 april 2016.

37. Domstolens ordförande beslutade den 2, 13, 18 och 24 maj 2016 att Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike och Republiken Portugal fick intervenera i tvisten till stöd för rådets yrkanden. Förbundsrepubliken Tyskland har emellertid inte ingett någon interventionsinlaga och deltog inte heller vid förhandlingen.

38. Domstolens ordförande beslutade den 9 juni 2016 att den marockanska jordbruks- och landsbygdsutvecklingsorganisationen Confédération marocaine de l’agriculture et du développement rural (Comader) fick intervenera i tvisten till stöd för rådets yrkanden.

39. Vid förhandlingen den 19 juli 2016 yttrade sig rådet, Comader, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike, Republiken Portugal, Front Polisario och kommissionen.

V – Huruvida överklagandet kan tas upp till sakprövning

A – Parternas argument

40. Front Polisario anser att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning och har gjort gällandet att rådet inte har något berättigat intresse av att få saken prövad. Front Polisario har i första hand framhållit att den överklagade domen endast innebar en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet ”såvitt det genom beslutet godkänns att [liberaliseringsavtalet] är tillämpligt på Västsahara.” I andra hand har Front Polisario anfört att varken Konungariket Marocko eller unionen är behöriga att ingå ett avtal som ska tillämpas i Västsahara. Av detta har Front Polisario dragit slutsatsen att rådet inte kan ha någon fördel av att Västsahara återinförs i tillämpningsområdet för liberaliseringsavtalet.

41. Rådet och kommissionen anser att detta argument är ogrundat och har i första hand anfört att unionsinstitutionerna har rätt att överklaga en dom utan att behöva styrka att de har berättigat intresse av att få saken prövad och, i andra hand, att detta villkor är uppfyllt i det nu aktuella fallet. Rådet har dessutom anfört att Front Polisarios argument om att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning i sig inte kan tas upp till sakprövning, av det skälet att det vore detsamma som att yrka på en ändring av punkt 220 i den överklagade domen och att ett sådant yrkande enligt artikel 174 i domstolens rättegångsregler inte får framställas i en svarsskrivelse.

B – Bedömning

42. I artikel 56 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol anges följande: ”Varje part som helt eller delvis inte har vunnit bifall till sin talan har rätt att överklaga.”

43. Det står klart att så är fallet för rådet, vars ståndpunkt vid tribunalen var att Front Polisarios talan inte kunde tas upp till prövning eller var ogrundad.

44. Eftersom tribunalen underkände rådets argument om att Front Polisarios talan inte kunde tas upp till sakprövning och delvis ogiltigförklarade det omtvistade beslutet, vann således rådet till en del inte bifall för sina yrkanden. Följaktligen har rådet rätt att överklaga den överklagade domen.

45. I varje fall behöver unionsinstitutionerna, som domstolen slagit fast i andra tvister än tvister mellan unionen och dess anställda, inte styrka att de har berättigat intresse av att få saken prövad för att kunna överklaga en dom av tribunalen, ( 11 ) med undantag av sådana fall då de yrkar på en ändring av domskälen. ( 12 )

46. I punkt 46 i dom av den 19 juli 2012, rådet/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471), slog domstolen visserligen fast att ”domstolen kan avvisa ett överklagande, när det efter tribunalens dom har inträffat en omständighet som medför att domen inte längre är till skada för klaganden [i detta fall rådet].”

47. Front Polisario har emellertid inte angett att det inträffat någon omständighet efter den överklagade domen som medför att den inte längre är till skada. Front Polisario tycks endast anse att domslutet i den överklagade domen, enligt vilket det omtvistade beslutet ogiltigförklarades ”såvitt det genom beslutet godkänns att [liberaliseringsavtalet] är tillämpligt på Västsahara”, inte strider mot dess resonemang enligt vilket vare sig unionen eller Konungariket Marocko är behöriga att ingå avtal som ska tillämpas på Västsahara. ( 13 )

48. Även om resonemanget inte alls är avsett att bestrida punkt 220 i den överklagade domen ( 14 ) (vilket för övrigt vore omöjligt om det inte rörde sig om ett anslutningsöverklagande), kan det inte utgöra grund för Front Polisarios invändning om rättegångshinder. Följaktligen ska Front Polisarios invändning om rättegångshinder underkännas.

VI – Överklagandet i sak

A – Förstahandsyrkandet

49. Den centrala frågan är om liberaliseringsavtalet ska tillämpas på Västsahara. Därför börjar jag med den andra grundens första del, såvitt den avser tillämpningen av nämnda avtal. Om svaret på denna fråga är nekande ska tribunalens dom nämligen upphävas, eftersom tribunalen i så fall gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den grundade sig på det omvända fallet. Front Polisarios talan kan då inte tas upp till sakprövning på grund av att organisationen saknar såväl berättigat intresse av att få saken prövad som talerätt.

a) Parternas argument

50. Rådet har framhållit att tribunalen, beträffande Front Polisarios talerätt, började med att i punkterna 73–103 i den överklagade domen pröva frågan om liberaliseringsavtalet skulle tillämpas på Västsahara. Rådet anser att tribunalen vid denna prövning, i punkt 73 i den överklagade domen, grundade sig på presumtionen att ett jakande svar på en sådan fråga automatiskt innebar att det omtvistade beslutet kunde anses beröra Front Polisario direkt och personligen. Rådet har anfört att denna presumtion är oriktig. Det omtvistade beslutet kan inte skapa rättigheter och skyldigheter med en räckvidd som överskrider fördragets territoriella tillämpningsområde. Således har beslutet ingen rättsverkan på Västsaharas territorium.

51. Kommissionen anser att den omständigheten att liberaliseringsavtalet de facto tillämpas i Västsahara ( 15 ) inte innebär att ”efterföljande praxis”, i den mening som avses i artikel 31 i Wienkonventionen om traktaträtten av den 23 maj 1969 ( 16 ) (nedan kallad Wienkonventionen), kan anses föreligga, vilket skulle vara ett skäl till att tolka artikel 94 i associeringsavtalet så, att det avtalet och liberaliseringsavtalet blir tillämpliga på Västsaharas territorium.

52. Samtidigt har kommissionen anfört att avtalen inte kan anses tillämpliga på Västsahara, eftersom det skulle strida mot principen om traktats relativa verkan (pacta tertiis nec nocent nec prosunt) som kodifierats i artikel 34 i Wienkonventionen, rätten till självbestämmande för Västsaharas folk och den omständigheten att det inte anges uttryckligen i avtalet att de utvidgats till Västsahara.

53. Front Polisario har svarat att tribunalen inte prövade om liberaliseringsavtalet tillämpades på Västsahara för att använda detta som grund för någon presumtion om huruvida talan kunde tas upp till sakprövning, utan för att bestämma de faktiska och rättsliga omständigheter som skulle ligga till grund för bedömningen av Front Polisarios talerätt. Rådet och kommissionen påstod nämligen länge att avtalet inte var tillämpligt på nämnda territorium, för att sedan medge att det faktiskt tillämpades på produkter från Västsahara. Detta var nämligen en av de omständigheter som särskiljde liberaliseringsavtalet från två liknande avtal som Marocko hade ingått dels med Förenta staterna, dels med staterna i Europeiska frihandelssammanslutningen (Efta).

b) Bedömning

54. Frågan om det territoriella tillämpningsområdet för liberaliseringsavtalet (som beror på det territoriella tillämpningsområdet för det associeringsavtal som ändrades genom liberaliseringsavtalet) är avgörande i det nu aktuella målet, eftersom den genomsyrar hela Front Polisarios talan om ogiltigförklaring, inklusive de materiella frågorna, ( 17 ) utöver frågan om Front Polisarios talerätt (och berättigade intresse av att få saken prövad).

55. Rådet har anfört att tribunalen, när den i punkt 73 i den överklagade domen beslutade att pröva huruvida det omtvistade beslutet kunde beröra Front Polisario direkt och personligen beroende på om liberaliseringsavtalet skulle tillämpas i Västsahara eller inte, ”[gjorde det till] villkor för att beslutet skulle anses beröra [Front Polisario] direkt och personligen, att det avtal som ingicks enligt det [omtvistade] beslutet tillämpades på ett territorium utanför unionen”. ( 18 ) Rådet menar att detta strider mot punkterna 90, 91 och 94 i beslutet av den 3 juli 2007, Commune de Champagne m.fl./rådet och kommissionen (T‑212/02, EU:T:2007:194), i vilket tribunalen fann att ett beslut om godkännande av ett internationellt avtal endast kunde få verkan på unionens territorium.

56. Enligt min mening ska detta argument underkännas av den enkla anledningen att vidden av det territoriella tillämpningsområdet för det aktuella avtalet aldrig hade bestritts i det mål i vilket tribunalen meddelade beslut av den 3 juli 2007, Commune de Champagne m.fl./rådet och kommissionen (T‑212/02, EU:T:2007:194). Tribunalen prövade endast om beslutet om godkännande av det avtalet medförde ”bindande rättsverkningar som kan påverka sökandenas intressen genom att på ett tydligt sätt förändra deras rättsliga situation”. ( 19 )

57. Härigenom tycks tribunalen visserligen slå samman begreppen rättsakt mot vilken talan kan väckas och talerätt, men i det nu aktuella målet borde tribunalen ändå ha kunnat uttala sig om huruvida Front Polisario berördes direkt och personligen utan att först bestämma om Västsahara ingick i det territoriella tillämpningsområdet för associerings- och liberaliseringsavtalet. Om Västsahara inte ingick i avtalets territoriella tillämpningsområde skulle det naturligtvis inte kunna beröra Front Polisario direkt och personligen, i den mån alla Front Polisarios argument i det nu aktuella fallet vilar på en sådan tillämpning.

58. Därmed ska kommissionens argument prövas, enligt vilka det omtvistade beslutet uppenbarligen inte har ändrat Front Polisarios rättsliga ställning, eftersom associeringsavtalet och därmed liberaliseringsavtalet inte var tillämpligt på Västsahara. Kommissionen anser således att tribunalen i punkterna 88–104 i den överklagade domen tolkade artikel 94 i associeringsavtalet på ett oriktigt sätt. ( 20 )

59. Det är inte nödvändigt att ta ställning till frågan huruvida Konungariket Marocko kan ingå ett internationellt avtal som är tillämpligt på Västsahara utan att åsidosätta folkrätten, vilket enligt min mening inte är klarlagt ( 21 ) och för övrigt har bestritts med eftertryck av Front Polisario.

60. I det nu aktuella målet räcker det nämligen att besvara den särskilda frågan om de aktuella avtalen är tillämpliga på Västsahara enligt artikel 94 i associeringsavtalet, i vilken anges följande: ”[Associeringsavtalet] gäller, å ena sidan, [unionens territorium] och, å andra sidan, Marockos territorium”. ( 22 )

61. ”Marockos territorium” definieras inte i de aktuella avtalen.

62. I artikel 29 i Wienkonventionen anges följande: ”Såvida icke en annan avsikt framgår av traktaten eller har fastställts på annat sätt, är en traktat bindande för varje part med avseende på hela dess territorium”. ( 23 )

63. Det finns två olika synsätt i denna fråga.

64. Å ena sidan anser både Front Polisario och kommissionen, om än av olika skäl, att Västsahara är ett icke självstyrande territorium i den mening som avses i artikel 73 i FN-stadgan och att det därmed inte kan ingå i Konungariket Marockos territorium i den mening som avses i artikel 94 i associeringsavtalet. Varken Front Polisario eller kommissionen medger Konungariket Marockos suveränitet över Västsahara.

65. Kommissionen har visserligen medgett att associerings- och liberaliseringsavtalen har tillämpats på produkter från Västsahara, men vid förhandlingen underströk kommissionen att detta endast rörde sig om ett tolererande som kommissionen inte bestritt, något som kommissionen skulle ha kunnat göra med stöd av artikel 86 i associeringsavtalet. Kommissionen angav att den omständigheten att den aldrig använt sig av den möjligheten inte skulle ses som ett godtagande.

66. Rådet och Konungariket Marocko anser å andra sidan att liberaliseringsavtalet gäller i Västsahara men av olika skäl. Som tribunalen uttalade i punkt 100 i den överklagade domen, ”utgör Västsahara [enligt Konungariket Marocko] en integrerad del av dess territorium.”

67. Rådet har under hela förfarandet vid domstolen och vid förhandlingen anfört olika, eller till och med motstridiga, argument. Den senaste versionen av rådets tolkning av avtalens tillämpningsområde lades fram i rådets replik vid förhandlingen. Enligt den versionen ”har rådet inte tyst godtagit [Konungariket] Marockos tolkning, att [liberaliseringsavtalet] gäller i Västsahara som utgör en del av landets territorium, vilket skulle kunna vara ett tecken på ett indirekt erkännande [av dess suveränitet]. Rådet har tyst godtagit att [liberaliseringsavtalet], … även gäller ett icke självstyrande territorium som förvaltas av Konungariket Marocko. Detta ska inte ses som något erkännande, medgivande eller godtagande. Konungariket Marocko och unionen är medvetna om att de har olika tolkningar. They agree to disagree. De har en ömsesidig förståelse som innebär att Europeiska unionen medger att avtalet tillämpas på Västsaharas territorium. [Konungariket] Marocko tar inte det som något argument eller stöd för dess krav på suveränitet”. Rådets argument kan i korthet sammanfattas som ”tillämpning utan erkännande”. Rådet tillade nämligen att ”vid ingåendet av avtalet … rådde det inget tvivel bland [dess] … parter om att [Konungariket Marocko ansåg att Västsahara var en del av dess territorium]”. Enligt rådet innebär emellertid inte den omständigheten att det förväntas att det aktuella avtalet ska tillämpas på Västsahara att rådet därmed tar ställning till frågan om suveräniteten till det territorium som Västsahara utgör.

68. Ett resonemang utifrån artikel 94 i associeringsavtalet ger enligt min mening vid handen att Västsahara inte är en del av Konungariket Marockos territorium i den mening som avses i den artikeln. Skälen till detta är följande.

i) Västsaharas ställning enligt artikel 73 i FN-stadgan och följderna av detta

69. Det är visserligen sant, som domstolen fann i punkt 46 i dom av den 5 juli 1994, Anastasiou m.fl. (C‑432/92, EU:C:1994:277) beträffande associeringsavtalet mellan unionen och Republiken Cypern, ( 24 ) att ”[unionen] måste ta särskild hänsyn till den andra avtalsparten vid tolkningen och tillämpningen av avtalet”.

70. Det innebär emellertid inte att unionen måste godta vilket synsätt som helst hos den andra avtalsparten vad beträffar tolkningen och tillämpningen av associeringsavtalet, i synnerhet inte när motparten försvarar ståndpunkter som det internationella samfundet och unionen aldrig har godtagit.

71. Västsahara har sedan år 1963 varit uppfört på FN:s förteckning över icke självstyrande territorier i den mening som avses i artikel 73 i FN-stadgan. ( 25 ) Därmed omfattas Västsahara i den egenskapen av resolution 1514 (XV) om beviljande av självständighet åt koloniserade länder och folk, ( 26 ) vilket slogs fast av Internationella domstolen i punkt 162 i dess rådgivande yttrande om Västsahara av den 16 oktober 1975. ( 27 )

72. I den meningen delar jag inte tribunalens ståndpunkt i punkt 56 i den överklagade domen, vilken rådet upprepade vid förhandlingen, att ”Västsahara är ett territorium vars folkrättsliga status för närvarande är obestämd”. ( 28 ) I nuläget är det inte dess ställning som är obestämd, utan dess framtid.

73. Jag ställer mig inte heller bakom tribunalens beskrivning av Västsahara som ett ”omtvistat territorium”, i punkterna 117, 141, 142, 165, 198, 205, 210, 211, 215, 217, 220, 222, 223 och 227 i den överklagade domen.

74. I motsats till det mål i vilket meddelades dom av den 6 juli 1995, Odigitria/rådet och kommissionen (T‑572/93, EU:T:1995:131) ( 29 ) där begreppet ”zone litigieuse” förekom på franska men ”zone in dispute” på engelska (vilket skulle kunna förklara glidningen i tribunalens vokabulär i det nu aktuella målet), rör det sig inte om en konflikt om gränsdragning, utan om vilka slutsatser som ska dras av Västsaharas ställning i egenskap av icke självstyrande territorium i den mening som avses i artikel 73 i FN-stadgan. ( 30 )

75. I denna egenskap har Västsahara, enligt nämnda stadga, ”en status som är separat och skild från statusen för den förvaltande statens territorium … så länge som folket i … det icke självstyrande territoriet inte utövar sin rätt att styra sig självt i enlighet med [FN‑]stadgan och närmare bestämt dess mål och principer”. ( 31 )

76. Som kommissionen anförde vid tribunalen ( 32 ) kan det territoriella tillämpningsområdet för de aktuella avtalen följaktligen inte utvidgas till Västsahara om detta inte har angetts uttryckligen. Någon sådan angivelse har inte gjorts i det nu aktuella fallet. ( 33 )

77. Praxis hos stater som ansvarar för förvaltningen av icke självstyrande territorier är av särskild betydelse, eftersom dessa stater är de enda som kan utveckla någon praxis i detta avseende. ( 34 )

78. Särskilt betydelsefull är den praxis som tillämpas av Förenta staterna, Nya Zeeland, Republiken Frankrike och Förenade kungariket (Storbritannien och Nordirland), eftersom det är dessa fyra stater ( 35 ) som är upptagna på FN:s förteckning över förvaltande makter ( 36 ) och som förvaltar 16 av de 17 icke självstyrande territorierna på förteckningen i bilaga till nämnda rapport av FN:s generalsekreterare. ( 37 )

79. Enligt den praxis som tillämpas av Förenta staterna, Nya Zeeland och Förenade kungariket, ( 38 ) som tillsammans utgör majoriteten av de förvaltande makterna och som förvaltar merparten av de icke självstyrande territorierna, ska all tillämpning av traktat eller avtal på icke självstyrande territorier omfattas av en uttrycklig utvidgning när traktaten ratificeras. ( 39 )

80. Med hänsyn till att unionen anser att Västsahara är ett icke självständigt territorium har det aldrig gjorts någon uttrycklig utvidgning till detta territorium vare sig i associerings- och liberaliseringsavtalen eller vid Konungariket Marockos ratificering av dessa avtal.

81. Mitt resonemang stärks dessutom av den ståndpunkt som intagits av Amerikas förenta stater, Republiken Island, Konungariket Norge och Edsförbundet Schweiz, som inte heller anser att Västsahara omfattas av det territoriella tillämpningsområdet för de frihandelsavtal som de ingått med Konungariket Marocko, ( 40 ) även om dessa avtal, såsom associeringsavtalet, inte uttryckligen utesluter Västsahara från det territoriella tillämpningsområdet. ( 41 )

82. Jag drar av detta slutsatsen att Västsahara inte kan ingå i Konungariket Marockos territorium i den mening som avses i artikel 94 i associeringsavtalet. Följaktligen är associerings- och liberaliseringsavtalen inte tillämpliga på Västsahara.

ii) Avsaknaden av ett erkännande från unionens och medlemsstaternas sida av Konungariket Marockos suveränitet över Västsahara

83. Som rådet och kommissionen anförde vid tribunalen ( 42 ) och även har anfört vid domstolen, har unionen och dess medlemsstater aldrig erkänt att Västsahara är en del av Konungariket Marockos territorium eller lyder under dess suveränitet.

84. Rådet har dessutom aldrig gett någon förklaring till hur det kan vara juridiskt möjligt att tillämpa ett avtal som ingåtts med ett land på ett visst territorium utan att erkänna att detta land har någon form av behörighet eller rättslig befogenhet över det territoriet, allt detta utan att åberopa artiklarna 34–36 i Wienkonventionen eller visa att de gäller i det konkreta fallet.

85. Enligt min mening måste en tillämpning oundvikligen innebära ett erkännande.

86. Jag kan inte heller godta rådets resonemang om ”tillämpning utan erkännande” som ett försök att förena tillämpligheten eller tillämpningen av de aktuella avtalen på Västsahara och en vilja att inte ta ställning beträffande någon form av erkännande från unionen och medlemsstaterna av att Västsahara är en del av Konungariket Marocko. Den omständigheten att något sådant erkännande inte föreligger utesluter säkert och slutgiltigt möjligheten att unionen vid förhandlingarna om associerings- och liberaliseringsavtalen skulle ha avsett att göra dem tillämpliga på Västsahara.

iii) Kan den omständigheten att avtalet de facto tillämpas på Västsaharas territorium utgöra ”efterföljande praxis”?

87. I förfarandet vid tribunalen åberopade Front Polisario förekomsten av en praxis enligt vilken associerings- och liberaliseringsavtalen de facto tillämpades på Västsaharas territorium, vilket rådet och kommissionen bekräftade vid förhandlingen vid tribunalen ( 43 ) och har upprepat vid domstolen. ( 44 )

88. Detta kan enligt min mening inte utvidga tillämpningsområdet för nämnda avtal till Västsahara, som tribunalen godtog i punkt 103 i den överklagade domen.

89. Det är visserligen riktigt att en ”efterföljande praxis” i den mening som avses i artikel 31.3 b i Wienkonventionen ( 45 ) får beaktas som ytterligare en indikation på hur en avtalstext ska tolkas mot bakgrund av dess föremål och syfte, men denna praxis i sig är inte avgörande. ( 46 )

90. Som kommissionen har anfört utgör inte uppgifterna om den praxis som unionen och Konungariket Marocko tillämpat beträffande det aktuella avtalets tillämpning på Västsahara, vilka tribunalen prövade i punkterna 78–87 i den överklagade domen, en ”efterföljande praxis” i den mening som avses i artikel 31.3 b i Wienkonventionen. ( 47 )

91. Jag gör inte samma tolkning av folkrätten som domstolen i dom av den 11 mars 2015, Oberto och O’Leary (C‑464/13 och C‑465/13, EU:C:2015:163), i vilken domstolen angav följande: ”Såsom framgår av domar från Internationella domstolen kan efterföljande praxis vid en traktats tillämpning få gå före traktatens klara ordalydelse om denna praxis är ett uttryck för enighet mellan parterna (Internationella domstolen, mål Temple of Preah Vihear (Kambodja mot Thailand), dom av den 15 juni 1962, I.C.J. Reports 1962, s. 6)”. ( 48 )

92. Först och främst meddelades Internationella domstolens dom i målet Temple of Preah Vihear innan Wienkonventionen undertecknades 1969. Den kunde således inte direkt avse tolkningen av artikel 31.3 b i denna konvention, eftersom bestämmelsen inte existerade vid den tidpunkten.

93. Jag kan inte heller se att Internationella domstolen någonstans i nämnda dom, vare sig direkt eller indirekt, uttalade att efterföljande praxis i tillämpningen av en traktat kunde få gå före traktatens klara ordalydelse.

94. Slutligen, såvitt denna bestämmelse återspeglar en folkrättslig sedvanerätt, påstod inte Internationella domstolen att en efterföljande praxis kunde ges företräde före den klara ordalydelsen i en traktat om denna praxis var ett uttryck för enighet mellan parterna.

95. Tvärtom är nämnda dom en av de viktigaste domarna från Internationella domstolen om de folkrättsliga begreppen estoppel eller samtycke, ( 49 ) som är helt andra begrepp än”efterföljande praxis”.

96. Jag anser att det är omöjligt att en ”efterföljande praxis” som strider mot den vanliga innebörden av ordalydelsen i ett avtal kan gå före denna ordalydelse, såvitt denna praxis inte utgör en tillräckligt spridd och tillräckligt långvarig praxis som är känd och godtagen av parterna, för att i sig utgöra ett nytt avtal. Uppgifterna i handlingarna i det nu aktuella målet, vilka prövades av tribunalen i punkterna 78–87 i den överklagade domen, är inte tillräckliga för att styrka en sådan praxis.

97. Det svar som unionens höga företrädare för utrikesfrågor och säkerhetspolitik, kommissionens vice ordförande Catherine Ashton, gav i kommissionens namn på de parlamentariska frågorna E-001004/11, P-001023/11 och E-002315/11 (EUT C 286 E, 2011, s. 1), vilket anges i punkt 78 i den överklagade domen, är ett uttalande och inte en praxis vid tillämpningen av associerings- och liberaliseringsavtalen. Vid förhandlingen ställde sig rådet dessutom inte bakom resonemanget i detta svar, att Konungariket Marocko de facto var den förvaltande makten i Västsahara.

98. De besök som utfördes av kommissionens kontor för livsmedels- och veterinärfrågor (FVO) i Västsahara, vilka tribunalen hänför sig till i punkt 79 i den överklagade domen, kan inte heller betraktas som en tillämpning av de aktuella avtalen, eftersom de inte anges i avtalen och enligt kommissionen inte kan beaktas som ett tolkningsindicium i och med att de avser alla produkter som förs in till unionen, oavsett tillämplig tullordning.

99. Den omständigheten att 140 av de marockanska exportörer som auktoriserats av kommissionen enligt associeringsavtalet är etablerade i Västsahara, vilket tribunalen anger i punkt 80 i den överklagade domen, kan inte heller anses utgöra en tillämpning av de aktuella avtalen, i synnerhet inte som dessa exportörer även är etablerade i Konungariket Marocko, såsom det erkänts av unionen och dess medlemsstater, och på den grunden har rätt att omfattas av de aktuella avtalen.

100. Som tribunalen påpekade i punkt 87 i den överklagade domen har rådet och kommissionen visserligen angett att liberaliseringsavtalet de facto har tillämpats i Västsahara. Det är emellertid okänt hur omfattande denna tillämpning var och hur länge den varade. För att en ”efterföljande praxis” i den mening som avses i artikel 31.3 b i Wienkonventionen ska anses föreligga är det nödvändigt ”att det råder en oomstridd samstämmighet mellan parternas ståndpunkter och att dessa ståndpunkter kan ha fastställt innebörden av en bestämmelse i traktaten”. ( 50 ) I det nu aktuella fallet finns ingen sådan samstämmighet, eftersom ”Konungariket Marocko har en helt annan syn på saken” än unionen, vilket tribunalen angav i punkt 100 i den överklagade domen. ( 51 )

iv) Traktats relativa verkan (pacta tertiis nec nocent nec prosunt)

101. Om en utvidgning inte angetts uttryckligen skulle en tillämpning av de aktuella avtalen i Västsahara även strida mot den allmänna folkrättsliga principen om traktats relativa verkan (pacta tertiis nec nocent nec prosunt) vilken, som domstolen fann i dom av den 25 februari 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91), ( 52 ) kommer till särskilt uttryck i artikel 34 i Wienkonventionen.

102. Precis som i artikel 94 i det associeringsavtal som är i fråga i det nu aktuella målet, angavs följande i artikel 83 i associeringsavtalet mellan EU och Israel: ”Detta avtal gäller, å ena sidan, [unionens territorium] och, å andra sidan, staten Israels territorium.”

103. Precis som i det nu aktuella målet och trots att staten Israel har en annan åsikt, har unionen och dess medlemsstater inte erkänt staten Israels suveränitet över territorierna Västbanken och Gazaremsan och inte heller dess kapacitet att företräda detta territorium internationellt och ingå avtal för dess räkning och i dess ställe, i dess egenskap av ockupationsmakt för dessa territorier. ( 53 )

104. Mot den bakgrunden fann domstolen att produkter med ursprung i Västbanken inte omfattades av tillämpningsområdet för associeringsavtalet mellan EU och Israel ”med hänsyn dels till principen i den allmänna internationella rätten om traktats relativa verkan … (pacta tertiis nec nocent nec prosunt) …, dels till den omständigheten att unionen även hade ingått ett associeringsavtal med [Palestinska befrielseorganisationen (PLO)] för den palestinska myndigheten på Västbankens och Gazas räkning. Det följer av ordalydelsen i det sistnämnda avtalet att det gäller på Västbankens och Gazas territorium”. ( 54 )

105. I och med att Västsahara är ett icke självstyrande territorium i den mening som avses i artikel 73 i FN-stadgan utgör det en tredje part i förhållande till unionen och Konungariket Marocko.

106. Det finns visserligen undantag från principen om traktats relativa verkan (pacta tertiis nec nocent nec prosunt), bland annat de som kodifierats i artiklarna 35 och 36 i Wienkonventionen avseende traktat med bestämmelser om förpliktelser för tredje stat.

107. I det nu aktuella fallet, förutsatt att liberaliseringsavtalet skulle vara tillämpligt på Västsahara, skulle det inte medföra några förpliktelser för Västsahara utan en rätt att få exportera produkter som omfattas av avtalet från territoriet till unionen, enligt den förmånliga tullordning som inrättas genom detta avtal.

108. Enligt artikel 36 i Wienkonventionen, som rör traktat med bestämmelser om rättigheter för tredje stat, uppstår en rättighet för en tredje stat enbart om denna stat samtycker till detta och detta samtycke kan förutsättas såvitt denna stat inte har angett motsatsen. Den tredje staten måste också kunna uttrycka det, men i och med att Västsahara är ett icke självstyrande territorium och Konungariket Marocko inte ser sig bundet av artikel 73 i FN-stadgan, kan det inte förutsättas att Västsahara samtycker utan att dess befolkning eller dess företrädare har tillfrågats. Det har inte gjorts.

109. Det följer av ovanstående att undantaget från den allmänna folkrättsliga principen om traktats relativa verkan enligt artikel 36 i Wienkonventionen inte är tillämpligt i det nu aktuella fallet.

110. När tribunalen i punkt 97 i den överklagade domen fann att ”[o]mständigheterna i det aktuella målet [inte är] desamma eftersom unionen i förevarande fall inte har ingått ett associeringsavtal som avser varor med ursprung i Västsahara vare sig med Front Polisario eller med någon annan stat eller någon annan enhet”, gjorde tribunalen följaktligen skillnad mellan det nu aktuella målet och det mål i vilket meddelades dom av den 25 februari 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91). Däremot drog tribunalen inte slutsatsen att tillämpningen av de aktuella avtalen i Västsahara strider mot den allmänna principen om traktats relativa verkan.

111. Enligt artikel 94 i associeringsavtalet och principen om traktats relativa verkan hade tribunalen emellertid inte fog för att grunda sig på den omständigheten att ”associeringsavtalet [inte innehåller] någon som helst tolkningsklausul och ingen annan bestämmelse som skulle resultera i att Västsaharas territorium var uteslutet från dess tillämpningsområde”. ( 55 ) Tribunalen hade heller inte fog för att slå fast att den omständigheten att unionsinstitutionerna inte hade insisterat på att ”införa en klausul som uteslöt en sådan tillämpning, i det avtal som godkändes genom [det omtvistade beslutet] visar att de accepterar … den tolkning av associeringsavtalet … enligt vilken dessa avtal är tillämpliga även på den del av Västsahara som kontrolleras av Konungariket Marocko”. ( 56 )

112. Jag anser således att överklagandet ska bifallas såvitt avser den första delen av den andra grunden, såvitt den avser tillämpningen av liberaliseringsavtalet i Västsahara.

113. Tribunalen gjorde sig nämligen skyldig till en felaktig rättstillämpning när den i punkt 103 i den överklagade domen drog slutsatsen att ”[liberaliseringsavtalet], placerat i sitt sammanhang såsom det har fastställts ovan, även är tillämpligt på Västsaharas territorium eller närmare bestämt på den största delen av detta territorium som kontrolleras av Konungariket Marocko”. ( 57 ) Den överklagade domen ska således upphävas.

114. För det fallet, eftersom tvisten prövas enligt artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, kan Front Polisarios talan om ogiltigförklaring inte tas upp till sakprövning eftersom Front Polisario saknar såväl berättigat intresse av att få saken prövad som talerätt. Om liberaliseringsavtalet inte är tillämpligt i Västsahara, kan en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet därmed inte vara till någon fördel för Front Polisario eller direkt och personligen beröra Front Polisario.

115. För det fallet att domstolen inte godtar mitt förslag att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att associerings- och liberaliseringsavtalen var tillämpliga i Västsahara, gör jag nedan en bedömning av de övriga grunderna för överklagandet.

B – I andra hand

1. Den första grunden: Felaktig rättstillämpning vad gäller Front Polisarios partsbehörighet vid unionsdomstolarna

a) Parternas argument

116. Rådet och kommissionen har anfört att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den genom resonemanget i punkterna 34–60 i den överklagade domen fann att Front Polisario skulle betraktas som en juridisk person med kapacitet att väcka talan vid en unionsdomstol om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.

117. De har först och främst understrukit att Front Polisario inte är någon juridisk person vare sig enligt lagstiftningen i en medlemsstat eller i ett tredjeland. De har även gjort gällande att Front Polisario inte heller kan betraktas som ett folkrättsligt rättssubjekt.

118. De har anfört att den rättspraxis ( 58 ) som tribunalen grundade sig på, när den i punkterna 48–52 i den överklagade domen fann att Front Polisario hade partsbehörighet, visserligen i särskilda fall ger talerätt vid unionsdomstolen åt enheter som inte är juridiska personer, men att den innebär att två kumulativa villkor måste vara uppfyllda för att talan ska kunna tas upp till sakprövning. Front Polisario uppfyller inte det andra av dessa villkor, att organisationen av unionen och unionsinstitutionerna ska ha behandlats som ett särskilt rättssubjekt, som kan inneha egna rättigheter och underordnas förpliktelser eller inskränkningar (se punkterna 52, 55–59 i den överklagade domen). ( 59 )

119. Tribunalen borde enligt rådet och kommissionen ha konstaterat att det andra villkoret inte var uppfyllt, i och med att Front Polisario inte hade varit berört av rättsakter som antagits av unionsinstitutioner eller ”godtagit[s] som samtalspartner vid förhandlingar” ( 60 ) av unionsinstitutioner.

120. Under dessa förutsättningar gjorde sig tribunalen därefter skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkterna 56–59 i den överklagade domen grundade sig på att FN:s generalförsamling hade erkänt Front Polisario som företrädare för Västsaharas folk och på att Front Polisario deltog i de förhandlingar om Västsaharas slutgiltiga ställning som genomfördes under FN:s beskydd för att slå fast att talan kunde tas upp till sakprövning.

121. Front Polisario har svarat att organisationen i egenskap av nationell befrielserörelse utgör ett folkrättsligt rättssubjekt.

122. Front Polisario har bestritt att tribunalens slutsats om Front Polisarios partsbehörighet var ett uttryck för felaktig rättstillämpning. Front Polisario har påpekat att rådet inte har bestritt tribunalens konstaterande att organisationen genom sina stadgar och interna struktur är tillräckligt självständig för att kunna handla som en ansvarig enhet i rättsliga sammanhang.

123. I sak anser Front Polisario att tribunalen kunde slå fast att Front Polisario i och med denna rättskapacitet i det nu aktuella fallet kunde väcka talan vid en unionsdomstol, eftersom rådet och kommissionen själva hade erkänt att Front Polisario företrädde Västsaharas folk, var part i FN-förhandlingarna om territoriets framtid och unionens rättmätiga motpart i detta avseende.

b) Bedömning

124. Rådet och kommissionen har endast bestritt den del av resonemanget som låg till grund för tribunalens beslut att Front Polisario hade partsbehörighet, även om organisationen inte var en juridisk person. I den meningen har de inte bestritt att Front Polisario enligt sina stadgar kan agera som en ansvarig enhet i rättsliga sammanhang.

125. I vissa fall medger unionsrätten att enheter som inte är juridiska personer kan ha partsbehörighet. I punkt 144 i dom av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32), angav domstolen följande: ”Bestämmelserna i domstolens stadga, särskilt artikel 21, i domstolens rättegångsregler, särskilt artikel [120], och i tribunalens rättegångsregler, särskilt artikel [76], har inte utformats för att användas i en situation där organisationer som saknar rättskapacitet … väcker talan. I [en] mycket [speciell] situation skall de rättegångsregler som styr upptagande till sakprövning av en talan om ogiltigförklaring tillämpas på ett sätt som i nödvändig utsträckning är anpassat till omständigheterna i det enskilda fallet.”

126. Jag delar inte den ståndpunkt som rådet uttryckte i punkt 17 i sitt överklagande och grundade på tribunalens beslut av den 3 april 2008, Landtag Schleswig-Holstein/kommissionen (T‑236/06, EU:T:2008:91), att ”självständig partsbehörighet kan medges enligt unionsrätten endast när sökandens rättsliga situation uteslutande regleras genom unionsrätten”. ( 61 )

127. I motsats till vad som anförts av rådet fann tribunalen i punkt 22 i det beslutet, vilket senare fastställdes av domstolen genom beslut av den 24 november 2009, Landtag Schleswig-Holstein/kommissionen (C‑281/08 P, ej publicerat, EU:C:2009:728), helt enkelt att ”i de fall som en talan har väckts av en territoriell understatlig enhet, prövar [tribunalen] huruvida sökanden är ett rättssubjekt enligt nationell offentlig rätt”.

128. Front Polisario är inte någon understatlig enhet på vilken denna rättspraxis skulle kunna vara tillämplig, och dess partsbehörighet vilar för övrigt inte på någon nationell rätt.

129. Den omständigheten att Front Polisario har stadgar och en intern struktur som är tillräckligt självständiga för att organisationen ska kunna handla som en ansvarig enhet i rättsliga sammanhang har egentligen inte bestritts av parterna, men frågan är om unionen och unionens institutioner har behandlat Front Polisario som ett särskilt rättssubjekt, som kan ha egna rättigheter eller omfattas av skyldigheter eller restriktioner i den mening som avses i den rättspraxis som anges i punkt 52 i den överklagade domen. ( 62 )

130. Frågan om partsbehörighet för en organisation som erkänts av FN som företrädare för befolkningen i ett icke självstyrande territorium har tidigare inte ställts i domstolens praxis om partsbehörighet för enheter som inte är juridiska personer. Således är det naturligt att Front Polisarios fall i viss mån inte omfattas av de fall som behandlats i denna rättspraxis.

131. Det mål i vilket meddelandes dom av den 28 oktober 1982, Groupement des Agences de voyages/kommissionen (135/81, EU:C:1982:371) avsåg ett luxemburgskt bolag med begränsat ägaransvar som höll på att bildas och vars partsbehörighet hade bestritts av kommissionen. I punkt 9 i domen fann domstolen att ”[kommissionen] inte [kunde] bestrida partsbehörigheten för en enhet som kommissionen [hade] låtit delta i en upphandling och till vilket kommissionen [hade] riktat ett negativt beslut efter en jämförande bedömning av alla anbudsgivare”.

132. I det nu aktuella målet har rådet aldrig låtit Front Polisario delta i förhandlingarna om liberaliseringsavtalet.

133. På samma sätt avsåg det mål i vilket meddelades dom av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32) bland annat ”Kurdistan Workers’ Party (PKK)” vars existens i sig var ifrågasatt men som hade varit föremål för restriktiva åtgärder som antagits av unionen.

134. Domstolen fann att ”om [unionslagstiftaren] har ansett att PKK fortfarande existerar i tillräckligt hög grad för att kunna bli föremål för … restriktiva åtgärder … är det ur rättvisehänseende och för konsekvensens skull nödvändigt att anse att denna enhet fortfarande existerar i tillräckligt hög grad för att kunna angripa den aktuella åtgärden. I annat fall skulle en organisation kunna upptas i den omtvistade förteckningen men utan att ha möjlighet att väcka talan häremot”. ( 63 )

135. I det nu aktuella målet är det omtvistade beslutet om godkännande av ett internationellt avtal mellan unionen och Konungariket Marocko inte riktat till Front Polisario.

136. Front Polisarios fall passar inte in i något av de alternativ som anges i dom av den 28 oktober 1982, Groupement des Agences de voyages/kommissionen (135/81, EU:C:1982:371) och dom av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32), men det har däremot vissa beröringspunkter med det fall som avses i dom av den 8 oktober 1974, Union syndicale – Service public européen m.fl./rådet (175/73, EU:C:1974:95).

137. I punkt 12 i den domen, som avsåg en talan om ogiltigförklaring av en facklig organisation, som inte var en juridisk person, mot utnämningen av vissa tjänstemän, angav domstolen en rad faktorer som skulle beaktas vid prövningen av partsbehörigheten, bland annat den omständigheten att ”[unionsinstitutionerna] [hade] erkänt organisationen som en motpart vid förhandlingarna om frågor som rörde personalens kollektiva intressen”, det vill säga en annan (bredare) fråga än den som avsågs i talan om ogiltigförklaring.

138. Front Polisarios talan om ogiltigförklaring vid tribunalen avsåg visserligen endast rådets beslut om ingående av liberaliseringsavtalet, men Front Polisario är på motsvarande sätt en av de två parter som erkänts av FN och således av alla unionens medlemsstater och unionsinstitutionerna, ( 64 ) med avseende på fastställandet av Västsaharas framtid.

139. Som en av FN erkänd företrädare för Västsaharas folk avser Front Polisario med sin talan dessutom att tillvarata detta folks rättigheter enligt folkrätten, det vill säga rätten till självbestämmande och permanent suveränitet över naturresurserna ( 65 ) i Västsahara. ( 66 )

140. Genom dessa domar framträder en vilja hos domstolen att anpassa sin praxis till många olika omständigheter och undvika ett allt för formellt och stelbent synsätt, då verkligheten alltid är mer mångfasetterad än lagstiftarens föreställningsförmåga.

141. Denna tolkning av domstolens praxis är giltig trots rådets och kommissionens resonemang om att de frågor som ställts i det nu aktuella målet är politiska och att domstolen därför tvingas göra politiska i stället för rättsliga bedömningar.

142. I den meningen delar jag Internationella domstolens svar på samma typ av argument i ett liknande fall. ”Domstolen anser att den omständigheten att en rättslig fråga även har politiska aspekter, vilket helt naturligt ofta är fallet beträffande frågor som uppstår i internationella sammanhang, inte är tillräcklig för att frågan inte längre skulle vara en ”rättslig fråga” och ”frånta domstolen en behörighet som den uttryckligen har enligt stadgan … Oavsett vilka politiska aspekter som frågan har, kan domstolen inte bortse från den rättsliga arten av en fråga som föranleder domstolen att utföra en i allt väsentligt dömande uppgift …” ( 67 )

143. Av dessa skäl har Front Polisario partsbehörighet vid unionsdomstolarna i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF.

144. Det är således inte nödvändigt att pröva huruvida Front Polisario, i egenskap av nationell befrielserörelse som enligt folkrätten är en juridisk person med rättskapacitet, har partsbehörighet.

145. Den omständigheten att Front Polisario inte har särskild ställning som nationell befrielserörelse i FN:s generalförsamling, som var fallet med Palestinska befrielseorganisationen (PLO), innebär inte nödvändigtvis och automatiskt, som rådet och kommissionen har anfört, att Front Polisario inte är en juridisk person enligt folkrätten.

146. Den omständigheten att Front Polisario har erkänts som nationell befrielserörelse av flera stater ( 68 ) och som företrädare för Västsaharas folk av FN:s generalförsamling, ( 69 ) att organisationen är medlem av den internationella organisationen ”Union africaine”, har ingått avtal med Islamiska republiken Mauritanien och Konungariket Marocko ( 70 ) och förbundit sig att iaktta Genèvekonventionerna av den12 augusti 1949 om skydd av krigsoffer, vilket gjordes i enlighet med artikel 96.3 i tilläggsprotokollet om skydd av offer för internationella väpnade konflikter av den 8 juni 1977, talar snarare för ett erkännande av att Front Polisario är en juridisk person i enlighet med folkrättens erkännande av nationella befrielserörelser.

147. Den första grunden kan således inte godtas.

2. Den andra grunden: Felaktig rättstillämpning vad beträffar Front Polisarios talerätt

148. Grunden består av tre olika delar. Av dessa har jag bedömt en del av den första delgrunden. Mitt andrahandsresonemang förutsätter att domstolen underkänner mitt förslag till avgörande.

a) Den första delgrunden, i den del den rör arten av det omtvistade beslutet

i) Parternas argument

149. Rådet har framhållit att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkterna 70 och 71 i den överklagade domen fann att det omtvistade beslutet var en lagstiftningsakt. Rådet anser att det omtvistade beslutet inte är en lagstiftningsakt, eftersom den rättsliga grunden för beslutet, det vill säga artikel 207.4 första stycket FEUF, jämförd med artikel 218.6 a FEUF, inte innehåller någon direkt hänvisning till ett lagstiftningsförfarande och heller inte är allmänt tillämpligt. Följaktligen kan det inte beröra en fysisk och juridisk person direkt och personligen.

150. Front Polisario har bestritt rådets resonemang och anser att rådets syfte är att undanta det omtvistade beslutet från de garantier som ges i unionens rättsordning. Om det omtvistade beslutet inte var en lagstiftningsakt, skulle det enligt Front Polisario utan tvekan vara en regleringsakt, i egenskap av akt med allmän räckvidd.

ii) Bedömning

151. Som rådet har påpekat innehåller artiklarna 207.4 och 108.6 a FEUF, vilka utgör rättslig grund för det omtvistade beslutet, inte någon uttrycklig hänvisning till något lagstiftningsförfarande, vare sig ett ordinarie eller ett särskilt förfarande, som för övrigt artiklarna 203, 349 och 352 FEUF gör.

152. Detta räcker emellertid inte för att fastställa att det omtvistade beslutet, som innebär att det införs bestämmelser med allmän räckvidd i unionens rättsordning, inte är en lagstiftningsakt.

153. I artikel 289.3 FEUF definieras begreppet lagstiftningsakter på följande sätt: ”de rättsakter som antas i enlighet med ett lagstiftningsförfarande utgör lagstiftningsakter”. Med lagstiftningsförfarande avses ett ordinarie eller ett särskilt lagstiftningsförfarande.

154. Enligt artikel 289.2 FUEF ska ett särskilt lagstiftningsförfarande ” bestå i att … rådet med medverkan av Europaparlamentet, antar … ett beslut”.

155. I artikel 218.6 a i FEUF anges att rådet ”ska … anta ett beslut om ingående av avtalet … efter Europaparlamentets godkännande [när det gäller] [a]ssocieringsavtal”.

156. Jag ser inte hur kravet på ett föregående godkännande av parlamentet skulle kunna innebära att parlamentet inte medverkar i förfarandet.

157. Den omständigheten att artikel 289.2 FEUF använder orden ”[i] de särskilda fall som anges i fördragen” innebär inte nödvändigtvis att varje bestämmelse i EUF-fördraget i vilken avses ett särskilt lagstiftningsförfarande måste ange detta uttryckligen. Det räcker att definitionen i denna bestämmelse respekteras.

158. Detta är i än högre grad riktigt, som domstolen fann i punkt 55 i dom av den 24 juni 2014, parlamentet/rådet (C‑658/11, EU:C:2014:2025), i och med att det genom ”Lissabonfördraget har … uppställts krav på att parlamentet ska godkänna ingåendet av internationella avtal just vad gäller avtal som rör områden som på det interna planet omfattas av det ordinarie lagstiftningsförfarandet, som föreskrivs i artikel 294 FEUF, eller av det särskilda lagstiftningsförfarandet, men enbart om parlamentets godkännande krävs enligt förfarandet”.

159. Tvärtemot vad rådet har anfört måste det omtvistade beslutet i varje fall, om det inte är en lagstiftningsakt, vara en regleringsakt i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, som den tolkades av domstolen i punkterna 58 och 61 i dom av den 3 oktober 2003, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./parlamentet och rådet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), i och med att den i så fall är en rättsakt med allmän räckvidd (i den del den införlivar ett internationellt avtal med unionens rättsordning ( 71 )) som inte är en lagstiftningsakt.

160. Detta skulle inte kunna hjälpa rådet, eftersom Front Polisario då inte skulle behöva styrka att det berörs personligen, om det medgavs att det omtvistade beslutet inte innehåller någon genomförandeåtgärd.

161. Tribunalen gjorde sig följaktligen inte skyldig till någon felaktig rättstillämpning då den i punkterna 70 och 71 i den överklagade domen slog fast att det omtvistade beslutet utgjorde en lagstiftningsakt som antagits genom ett särskilt lagstiftningsförfarande.

b) Den andra delgrunden: Huruvida Front Polisario var direkt berörd

i) Parternas argument

162. Rådet och kommissionen har gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i flera avseenden när den i punkterna 106–110 i den överklagade domen fann att Front Polisario berördes direkt av det omtvistade beslutet av det skälet att liberaliseringsavtalet i sig innehöll en rad bestämmelser som hade direkt verkan på Västsaharas rättsliga situation och berörde Front Polisario i egenskap av motpart till Konungariket Marocko i de förhandlingar som ska föras mellan dem under FN:s beskydd i syfte att lösa meningsskiljaktigheterna om detta territorium.

163. Rådet har anfört att den direkta verkan, förutsatt att den fastställs, av vissa bestämmelser i liberaliseringsavtalet i vilka anges villkoren för import i unionen av produkter från det territorium på vilket avtalet är tillämpligt, inte gör att det omtvistade beslutet kan anses beröra Front Polisarios rättsliga situation direkt, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, i synnerhet som tribunalen i punkt 203 i den överklagade domen underströk att nämnda avtal inte var bindande för denna enhet. Begreppen ”direkt verkan” och ”direkt berörd” är inte samma begrepp, och det förstnämnda är inte relevant, eller i varje fall inte avgörande, vid en prövning av det andra begreppet.

164. Dessutom har liberaliseringsavtalet enligt kommissionen ingen direkt verkan i unionen, eftersom det var nödvändigt att anta kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 812/2012 av den 12 september 2012 om ändring av rådets förordning (EG) nr 747/2001 vad gäller unionstullkvoter för vissa obearbetade och bearbetade jordbruksprodukter med ursprung i Marocko ( 72 ) (nedan kallad genomförandeförordning nr 812/2012) för att genomföra avtalet.

165. Slutligen har det ingen betydelse för prövningen enligt artikel 263 fjärde stycket FUEF om avtalet har rättsverkan på territorier som inte omfattas av unionsrätten.

166. I den överklagade domen redogörs i varje fall endast för en indirekt koppling mellan den påstådda rättsverkan av bestämmelserna i liberaliseringsavtalet på Västsaharas territorium på produkter från Västsahara och på deras exportörer och importörer, och Front Polisarios medverkan i de politiska förhandlingarna i syfte att lösa skiljaktigheterna om detta territorium. Tribunalen borde egentligen ha slagit fast att det omtvistade beslutet, med hänsyn till dess föremål och dess art, inte kunde beröra Front Polisario direkt, och inte heller någon annan icke priviligierad sökande, även om det skulle röra sig om en enhet med anspråk på det territorium på vilket det internationella avtal som godkänns genom att ett sådant beslut kan tillämpas.

167. Front Polisario anser däremot, med hänsyn till den omständigheten att liberaliseringsavtalet tillämpas på produkter från Västsahara, att det var riktigt av tribunalen att slå fast att det omtvistade beslutet riktade sig direkt till Front Polisario. Front Polisario har bland annat understrukit att detta beslut syftar till att få rättsverkan och således inte kan anses vara av den arten att det inte kan prövas av domstol. Front Polisario har vidare anfört att nämnda beslut innebar att liberaliseringsavtalet godkändes och att det således, redan genom sitt antagande, fick rättsverkan på exporten till unionen av produkter från Västsahara. Front Polisario har i sak anfört att tribunalen hade fog för att anse att det omtvistade beslutet direkt berörde Front Polisarios rättsliga situation, i och med att FN:s generalförsamling har erkänt Front Polisario som företrädare för Västsaharas folk, att FN-förhandlingarna om Västsahara syftar till att folket i Västsahara ska kunna utöva sin rätt till självbestämmande och att kontrollen av naturresurser utgör en grundläggande del av denna rätt.

ii) Bedömning

– Huruvida en icke priviligierad sökande kan vara direkt berörd av rådets beslut om ingående av internationella avtal

168. Jag kan inte dela rådets ståndpunkt att beslut om ingående av ett internationellt avtal som antas med artikel 218.6 FEUF som rättslig grund till sin art inte kan angripas av sådana icke priviligierade sökande som Front Polisario.

169. Rådet tycks blanda ihop begreppen rättsakt mot vilken talan kan väckas och intresse av att få saken prövad när det anför att sådana beslut till sin art inte kan ha direkt verkan och att det följaktligen endast är priviligierade sökande som inte behöver visa att de har intresse av att få saken prövad som får väcka talan om ogiltigförklaring mot besluten.

170. ”Det framgår av fast rättspraxis att alla bestämmelser som antas av unionsinstitutionerna och som är avsedda att medföra bindande rättsverkningar, oberoende av deras form, anses utgöra rättsakter mot vilka talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF”. ( 73 )

171. Den omständigheten att beslut om ingående av internationella avtal får sådana verkningar är fastställt sedan länge i domstolens praxis, ( 74 ) annars skulle ”[unions]institutionernas utövande av sina befogenheter på det internationella området … undandras den domstolskontroll som föreskrivs i artikel [263 FEUF]”. ( 75 )

172. Således tycks det obestridligt att det omtvistade beslutet kan angripas.

173. Samma sak gäller Front Polisarios intresse av att få saken prövad.

174. I punkt 25 i dom av den 17 april 2008, Flaherty m.fl./kommissionen (C‑373/06 P, C‑379/06 P och C‑382/06 P, EU:C:2008:230), angav domstolen följande: ”I enlighet med fast rättspraxis ska en sökandes berättigade intresse av att få saken prövad, vad avser talans föremål, föreligga när talan väcks med risk för att den annars avvisas. Tvistens föremål ska, liksom det berättigade intresset av att få saken prövad, bestå fram till domstolsavgörandet, vilket förutsätter att utgången av talan kan medföra en fördel för den som väckt den.”

175. I den mån associerings- och liberaliseringsavtalen skulle vara tillämpliga i Västsahara, är det uppenbart att en talan om ogiltigförklaring kan vara till fördel för Front Polisario, som anser att tillämpningen av dessa avtal i Västsahara strider mot folkets rätt till självbestämmande, principen om ständig suveränitet över naturresurser och artikel 73 i FN-stadgan.

– Begreppen direkt berörd och direkt verkan

176. Som tribunalen angav i punkt 105 i den överklagande domen ”följer [det] av fast rättspraxis att villkoret enligt vilket en fysisk eller juridisk person måste vara direkt berörd av det beslut som är föremål för talan, endast kan anses vara uppfyllt om två kumulativa kriterier är uppfyllda. Dels måste den ifrågasatta rättsakten ha direkt inverkan på den enskildes rättsliga ställning, dels får akten inte lämna något utrymme för skönsmässig bedömning för dem till vilka den riktar sig, och som ska genomföra den, vilket innebär att genomförandet ska ha en rent automatisk karaktär och endast följa av unionslagstiftningen utan att några mellanliggande regler tillämpas”.

177. Rådet och kommissionen har inte bestritt att det finns en viss koppling mellan det andra kriteriet för begreppet direkt berörd och begreppet direkt verkan. ( 76 ) Däremot har rådet bestritt att det första kriteriet är uppfyllt i det nu aktuella målet. Kommissionen har bestritt att det andra kriteriet är uppfyllt.

178. Vad beträffar det första kriteriet, enligt vilket den ifrågasatta rättsakten måste ha en direkt inverkan på den berörda personens rättsliga ställning, har rådet anfört att kriteriet om direkt inverkan ska prövas i förhållande till den berörda personen och inte det berörda territoriet. Det grundar sig således på antagandet att ett territoriums rättsliga ställning inte kan påverkas av bestämmelser i ett internationellt avtal, även om det har en direkt verkan, vilket innebär att det är effekterna på den berörda personens rättsliga ställning som ska bedömas, inte på det berörda territoriets rättsliga ställning.

179. Jag delar inte det antagande som ligger till grund för rådets ståndpunkt.

180. Att territoriernas rättsliga ställning säkerligen kan påverkas av bestämmelser i ett internationellt avtal, oberoende av frågan huruvida dessa bestämmelser har direkt verkan, framgår i det nu aktuella fallet bland annat av Internationella domstolens rådgivande yttrande av den 16 oktober 1975 om Västsahara. ( 77 ) Konungariket Marocko hade för att styrka landets suveränitet över Västsahara lagt fram vissa internationella akter som, enligt Konungariket Marocko, utgjorde andra staters erkännande av denna suveränitet, eftersom de avsåg Västsahara. ( 78 )

181. Såsom följer av punkt 108 i detta yttrande prövade Internationella domstolen frågan ”huruvida bedömningen av den rättsliga ställningen såsom den [följde] av granskningen av de internationella akter som åberopats av [Konungariket] Marocko tydligt [påverkades] av de internationella akter som, enligt Marocko, fastställde att sultanens suveränitet direkt eller indirekt hade erkänts omfatta [Västsahara]”. ( 79 ) Dessa akter inbegrep flera internationella avtal som ingåtts av ”État chérifien”, som tidigare var namnet på Konungariket Marocko, ( 80 ) och diplomatisk skriftväxling om tolkningen av en fördragsbestämmelse. ( 81 )

182. Tillämpningen av associerings- och liberaliseringsavtalen på Västsahara skulle följaktligen, som kommissionen har medgett i punkt 30 i sin svarsskrivelse, kunna tolkas som ett åsidosättande av rätten till självbestämmande ( 82 ) för Västsaharas folk och i den meningen påverka territoriets rättsliga ställning, eftersom denna tillämpning ger viss legitimitet åt Konungariket Marockos suveränitetsanspråk. ( 83 )

183. Därmed måste också rådets resonemang prövas, vilket lades fram vid förhandlingen och består i ett bestridande av att det fanns ett samband mellan den direkta inverkan på Västsaharas territorium (om sådan visas föreligga) och den direkta inverkan på Front Polisario. Detta samband fastställdes av tribunalen i punkt 110 i den överklagade domen på grundval av Front Polisarios medverkan, tillsammans med Konungariket Marocko, i de förhandlingar om Västsaharas framtid som förs under FN:s beskydd.

184. Rådet har anfört att ”tribunalen på ett godtyckligt sätt antagit att det finns en absolut likhet mellan ett territorium och en person … med anspråk på territoriet”. Rådet anser att ”tribunalens resonemang endast skulle vara meningsfullt om Front Polisario i sig var behörig att tillvarata Västsaharas handelsintressen, vilket förutsätter att Front Polisario vore en institution som var erkänd i folkrätten eller åtminstone i internationell praxis”.

185. Jag instämmer i rådets kritik i den meningen att Front Polisario endast har erkänts av FN som företrädare för Västsaharas folk i den politiska process ( 84 ) som syftar till att lösa frågan om självbestämmande för folket på detta territorium. I detta politiska sammanhang är Front Polisario företrädare för Västsaharas folk. Konungariket Marocko är den andra parten i tvisten, och Konungariket Spanien har sedan den 26 februari 1976 avsagt sig allt internationellt ansvar för förvaltningen av Västsahara.

186. Den nu aktuella tvisten ingår inte i den politiska process i vilken Front Polisario företräder Västsaharas folk.

187. Rådet har för övrigt bestritt att Front Polisario skulle vara ensam företrädare för Västsaharas folk. Inte heller Front Polisario anser sig vara den enda enhet som kan företräda Västsaharas folk, eftersom Front Polisario anser att Konungariket Spanien fortfarande är den förvaltande makten för Västsahara. ( 85 )

188. Det är visserligen så att Konungariket Spanien sedan den 26 februari 1976 anser sig fritt från allt internationellt ansvar för förvaltningen av Västsahara. Det går emellertid inte att kategoriskt utesluta att Konungariket Spanien trots sitt avstående från Västsahara kvarstår som förvaltande makt och i den egenskapen är den enda enhet som har rätt eller skyldighet att, även i rättsliga sammanhang, tillvarata rättigheterna för Västsaharas folk, i synnerhet rätten till självbestämmande och suveränitet över naturresurserna på territoriet.

189. Även om det inte är nödvändigt att avgöra den frågan i det nu aktuella målet, betvivlar jag, mot bakgrund av hur skyldigheten för en förvaltande makt är formulerad i artikel 73 a och b i FN-stadgan, ( 86 ) att en förvaltande makt kan frånsäga sig detta uppdrag utan att ha slutfört det och framför allt utan att ta hänsyn till de intressen och behov som folket i det icke självstyrande territoriet har.

190. Mina tvivel stärks av den omständigheten att FN fortfarande anser att skyldigheten att inkomma med uppgifter om Västsahara till FN:s generalsekreterare i enlighet med artikel 73 e i FN-stadgan fortfarande åligger Konungariket Spanien. ( 87 )

191. Dessutom har Konungariket Spaniens Ministerio Fiscal (Allmänna åklagarämbetet) och Audencia Nacional (Nationella domstolen, Spanien) medgett att Konungariket Spanien är den förvaltande makten i Västsahara och ”som sådan, fram till dess att avkolonialiseringen är avslutad, behåller de skyldigheter som följer av artiklarna 73 och 74 i FN-stadgan, bland annat att skydda, inte minst genom ett domstolsskydd, invånarna i Västsahara mot varje form av övergrepp”. ( 88 ) På den grunden har Konungariket Spanien utvidgat sin internationella straffrättsliga behörighet till att omfatta brott som begås i Västsahara. ( 89 )

192. Vid förhandlingen avstod den spanska regeringen från att kommentera de spanska domstolsorganens ställningstagande och uttalade endast att den spanska regeringen respekterar de spanska domstolarnas beslut.

193. Sambandet mellan det omtvistade beslutet och Front Polisario tycks således allt för indirekt för att styrka att beslutet direkt berör Front Polisario.

194. Följaktligen anser jag att punkt 110 i den överklagade domen är ett uttryck för en felaktig rättstillämpning i den del resonemanget bygger på slutsatsen att beslutet direkt berör Front Polisario.

195. Mot bakgrund av den slutsatsen ska jag endast för helhetens skull bedöma det andra kriteriet för direkt påverkan, det vill säga att det omtvistade beslutet inte lämnar något utrymme för skönsmässig bedömning åt dem som beslutet riktar sig till, vilka har till uppdrag att genomföra det. Jag delar inte kommissionens åsikt att detta kriterium inte är uppfyllt i det nu aktuella målet, på grund av att kommissionen var tvungen att anta genomförandeförordning nr 812/2012 till liberaliseringsavtalet.

196. Jag anser att den angripna rättsakten faktiskt har ”en rent automatisk karaktär och endast [följer] av unionslagstiftningen utan att några mellanliggande regler tillämpas”. ( 90 ) Genom dess ikraftträdande kan de rättigheter utövas och de skyldigheter fullgöras som föreskrivs i liberaliseringsavtalet.

197. Genomförandeförordning nr 812/2012 är endast en uppdatering av rådets förordning (EG) nr 747/2001 av den 9 april 2001 om förvaltningen av gemenskapstullkvoter och referenskvantiteter för produkter som är berättigade till förmånsbehandling enligt avtal med vissa Medelhavsländer och om upphävande av förordningarna (EG) nr 1981/94 och (EG) nr 934/95. ( 91 ) Den innehåller en samlad presentation (en enda bestämmelse och en översiktstabell) av några av de viktigaste reformerna enligt liberaliseringsavtalet.

198. Det följer av artikel 2 i protokoll nr 1 i bilaga 1 till liberaliseringsavtalet att avtalet avser import till unionen av ”jordbruksprodukter, bearbetade jordbruksprodukter samt fisk och fiskeriprodukter med ursprung i Marocko”. I genomförandeförordning nr 812/2012 anges endast några av dessa produkter som importeras till unionen i tullkvoter. ( 92 ) Avsaknaden av genomförandeförordning har inte alls hindrat avtalets tillämpning på såväl dessa som andra produkter.

199. Vid förhandlingen förklarade inte kommissionen på vilket sätt genomförandeförordning nr 812/2012 genomför liberaliseringsavtalet vad beträffar alla övriga produkter.

200. I varje fall har Front Polisario, inte ens för de produkter som avses i genomförandeförordning nr 812/2012 (till exempel tomater) och som omfattas av en tullkvot som regleras genom förordningen, påstått, som en importör skulle ha gjort, att organisationen berörs direkt av den tullkvot som föreskrivs i liberaliseringsavtalet. Front Polisarios kritik avser själva tillämpningen av avtalet på Västsahara, vilket inte alls har någonting att göra med huruvida avtalet genomförs genom nämnda förordning.

201. Följaktligen anser jag att det andra kriteriet för att beslutet ska anses beröra Front Polisario direkt, vilket anges i punkt 105 i den överklagade domen, är uppfyllt i det nu aktuella målet.

c) Den tredje delgrunden: Huruvida Front Polisario berörs personligen

202. Jag gör en bedömning av den tredje delgrunden enbart för det fallet att domstolen finner att Front Polisario berörs direkt av det omtvistade beslutet.

i) Parternas argument

203. Rådet och kommissionen har anfört att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkterna 111 och 113 i den överklagade domen fann att Front Polisario berördes personligen av det omtvistade beslutet av det skälet att Front Polisario deltog i de internationella förhandlingarna i syfte att lösa tvisten om Västsahara och att Front Polisario befann sig i en situation som särskiljde organisationen från alla andra rättssubjekt. Även om så vore fallet framgår det nämligen inte av tribunalens resonemang på vilket sätt det omtvistade beslutet, med hänsyn till dess föremål, skulle beröra Front Polisario i den mening som avses i rättspraxis. Att Front Polisario deltar i förhandlingarna under FN:s beskydd visar endast på ett allmänt politiskt intresse, utan någon som helst materiell eller processuell koppling till det omtvistade beslutet och liberaliseringsavtalet, eftersom föremålet för det sistnämnda avtalet enbart är handels- och tullfrågor.

204. Front Polisario har däremot gjort gällande att punkterna 111 och 113 i den överklagade domen med rätta slår fast att det omtvistade beslutet berör Front Polisario personligen. I detta avseende har Front Polisario först och främst påpekat att det är fastställt och ostridigt att Front Polisario företräder folket i Västsahara och att det är av den anledningen Front Polisario utgör Konungariket Marockos enda samtalspartner inom ramen för förhandlingarna under FN:s beskydd. Vidare har Front Polisario anfört att föremålet för dessa förhandlingar inte endast är att finna en politisk lösning på en territoriell tvist, som rådet och kommissionen har gjort gällande, utan även att göra det möjligt för Västsaharas folks att utöva sin rätt till självbestämmande. Slutligen har Front Polisario understrukit att liberaliseringsavtalet tillämpas på Västsahara och på dess naturresurser, och att kontrollen över dessa naturresurser är en del av rätten till självbestämmande.

ii) Bedömning

205. Det nu aktuella målet kan visserligen inte hänföras till den av kommissionen angivna praxis som domstolen tillämpat beträffande talerätten mot kommissionens beslut om statligt stöd för andra personer än den medlemsstat som beslutet riktar sig till. ( 93 ) Ändå är det inte uteslutet att Front Polisario kan uppfylla kriteriet för att vara personligen berörd, även om Front Polisarios fall på grund av de särskilda omständigheter som kännetecknar organisationen inte kan hänföras till något tidigare fall som prövats av domstolen.

206. Jag delar inte kommissionens ståndpunkt, att punkt 113 i den överklagade domen strider mot dom av den 10 april 2003, kommissionen/Nederlandse Antillen (C‑142/00 P, EU:C:2003:217), ( 94 ) eftersom Front Polisarios ställning inte alls liknar Nederländska Antillernas ställning.

207. I punkterna 66 och 67 i den domen fann domstolen nämligen att även om den största andelen av unionens import från ULT härrörde från Nederländska Antillerna, utgjorde denna sektor endast 0,9 procent av Nederländska Antillernas bruttonationalprodukt. Dessutom var Nederländska Antillerna inte det enda risproducerande ULT som berördes av de aktuella förordningarna.

208. På den grunden fann domstolen i punkt 68 i nämnda dom att förordningarna nr 2352/97 och nr 2494/97 inte hade fått några allvarliga konsekvenser för någon betydelsefull sektor av Nederländska Antillernas ekonomi, till skillnad från i alla andra ULT, och att Nederländska Antillerna inte hade berörts av skyddsåtgärderna i fråga på grund av vissa egenskaper som var utmärkande för Nederländska Antillerna i förhållande till andra ULT som också berördes av förordningarna.

209. Front Polisarios ställning liknar inte på långa vägar Nederländska Antillernas ställning. I punkt 69 i nämnda dom fann domstolen att ”[d]et allmänna intresse som ett ULT, såsom behörig enhet i ekonomiska och sociala frågor inom sitt territorium, kan ha av en utgång som är gynnsam för den ekonomiska utvecklingen i området är under alla omständigheter inte i sig tillräckligt för att det skall anses vara personligen berört”. Front Polisarios uppdrag rör inte alls ekonomiska och sociala frågor.

210. Front Polisarios uppdrag, såsom det följer av artikel 8 i dess stadgar, är betydligt allmännare och består i huvudsak i att få Västsaharas folk, vars enda företrädare som erkänts av FN är Front Polisario, ( 95 ) att kunna utöva sin rätt till självbestämmande.

211. Jag anser emellertid, av samma skäl som anges ovan i punkterna 185–194, att det inte kan anses att Front Polisario berörs personligen.

212. Följaktligen gjorde tribunalen sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 113 i den överklagade domen fann att Front Polisario berördes personligen.

213. Punkterna 110–114 i den överklagade domen bör således upphävas, vilket enligt min mening innebär att den överklagade domen ska upphävas.

214. I så fall, eftersom tvisten prövas i den mening som avses i artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, ska Front Polisarios talan om ogiltigförklaring inte tas upp till sakprövning, eftersom Front Polisario inte berörs direkt och personligen.

215. För det fallet att domstolen inte godtar mitt förslag till avgörande, att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den fann att Front Polisario berördes direkt och personligen av det omtvistade beslutet, gör jag nedan en bedömning av de andra grunderna för överklagandet.

C – I tredje hand

1. Den tredje grunden: Felaktig rättstillämpning vad gäller tribunalens kontroll av det utrymme för skönsmässig bedömning som rådet har på området för externa ekonomiska förbindelser

a) Parternas argument

216. Rådet och kommissionen har anfört att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkt 225 i den överklagade domen, fann att rådets stora utrymme för skönsmässig bedömning i syfte att ingå ekonomiska avtal med tredjeländer var förenat med en skyldighet att på förhand undersöka alla relevanta omständigheter i det aktuella fallet.

217. De har i första hand bestritt själva principen i en sådan skyldighet. Skyldigheten ska nämligen ses som en processuell garanti enligt unionsrätten i utbyte mot det utrymme för skönsmässig bedömning som den beslutande myndigheten kan ha i administrativa förfaranden för att i enskilda fall verkställa unionens bestämmelser på tekniska områden som föranleder komplicerade bedömningar. Denna processuella garanti kan inte, med hänsyn till dess existensberättigande, överföras på utövandet av det stora utrymme för skönsmässig bedömning som rådet har när det gäller att anta lagstiftningsakter och normativa rättsakter, även om rådet i samband med detta även måste ta hänsyn till tillgängliga uppgifter. På ett sådant politikområde som ingåendet av internationella avtal borde domstolskontrollen av lagstiftarens stora utrymme för skönsmässig bedömning i varje fall inskränka sig till en kontroll av att rättsakten i fråga inte är uppenbart olämplig i förhållande till det eftersträvade målet.

218. Rådet och kommissionen anser vidare att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den angav hur den skyldighet om förhandsprövning som fastställdes i den överklagade domen skulle genomföras. I domen kopplade nämligen tribunalen denna skyldighet till uppgifter om det förekommer tvivel om huruvida Västsaharas folks rättigheter respekteras, i en rapport som hade lagts fram av Polisarios råd, i stället för att fastställa att en rättsregel hade åsidosatts eller att en uppenbart oriktig bedömning hade gjorts. Med hänsyn till varifrån rapporten kom kan den för övrigt inte betraktas som giltig bevisning.

219. Enligt Front Polisario är den skyldighet om förhandsprövning som framhölls av tribunalen en av de grundläggande garantierna i en rättsstat, för det fallet att en unionsinstitution har ett utrymme för skönsmässig bedömning, således bland annat på området för unionens externa ekonomiska förbindelser. Denna skyldighet hänför sig till den allmänna principen om god förvaltning, vilken enligt praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna ( 96 ) ska iakttas inte endast i administrativa förfaranden, utan även i förfaranden inför antagandet av rättsakter med normativ räckvidd. Genom denna skyldighet kan rådet nämligen utöva sitt utrymme för skönsmässig bedömning med kännedom om alla omständigheter, utan att detta utrymme på något sätt inskränks. Samtidigt kan en domstol försäkra sig om att det inte görs någon uppenbart oriktig bedömning vid dess utövande.

b) Bedömning

220. Enligt fast rättspraxis ”[ska unionslagstiftaren] ges ett stort utrymme för skönsmässig bedömning på ett område där unionslagstiftaren ställs inför val av politisk, ekonomisk och social karaktär och måste göra komplexa bedömningar. [Domstolen har av detta dragit slutsatsen att] en åtgärd på detta område endast [kan] förklaras ogiltig om den är uppenbart olämplig i förhållande till det mål som den behöriga institutionen eftersträvar”. ( 97 )

221. I detta avseende, såsom det har slagits fast av unionsdomstolarna, har unionsinstitutionerna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning på området för externa ekonomiska förbindelser, som associerings- och liberaliseringsavtalen hänför sig till. ( 98 )

222. Som rådet och kommissionen har understrukit är den rättspraxis som tribunalen grundade sig på i punkt 225 i den överklagade domen, ( 99 ) när den fann att unionsinstitutionerna har en allmän skyldighet att ”omsorgsfullt och opartiskt [pröva] alla omständigheter som är relevanta i det aktuella fallet [och] som den aktuella bedömningen grundar sig på” innan den aktuella rättsakten antas, visserligen inte relevant på området för externa ekonomiska förbindelser. Enligt denna rättspraxis har unionsinstitutionerna denna skyldighet när de i ett administrativt förfarande ( 100 ) avser att anta ett beslut som påverkar en fysisk eller juridisk persons intressen. ( 101 )

223. Jag anser emellertid inte att tribunalens slutsats påverkades av att tribunalen hänförde sig till dom av den 21 november 1991, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438) och dom av den 22 december 2010, Gowan Comércio Internacional e Serviços (C‑77/09, EU:C:2010:803) i stället för den rättspraxis som anges ovan i punkt 220. De principer som är tillämpliga vid administrativa förfaranden är nämligen på motsvarande sätt tillämpliga på lagstiftningsförfaranden.

224. Även om unionslagstiftaren har ett stort politiskt utrymme för skönsmässig bedömning vid en avvägning mellan olika allmänna intressen i samband med antagandet av en lagstiftnings- eller regleringsakt, är lagstiftaren nämligen enligt fast rättspraxis alltjämt bunden av skyldigheten att ta hänsyn till alla relevanta grundläggande sakförhållanden och tillgängliga faktiska omständigheter. ( 102 ) Mot den bakgrunden ska domstolen kontrollera att detta verkligen har utförts ( 103 ) och att den antagna rättsakten inte är uppenbart olämplig. ( 104 )

225. I detta avseende anser jag att dom av den 16 april 2013, Spanien och Italien/rådet (C‑274/11 och C‑295/11, EU:C:2013:240), är särskilt betydelsefull. Domen avsåg ett beslut av rådet om bemyndigande av ett fördjupat samarbete enligt artikel 329.1 FEUF som, precis som det omtvistade beslutet, hör till vad kommissionen har betecknat som ”den hårda kärnan i unionsinstitutionernas utrymme för skönsmässig bedömning”.

226. Vid lagenlighetsprövningen av detta beslut använde domstolen i det närmaste samma ord som i den princip som angavs i dom av den 21 november 1991, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, punkt 14) och dom av den 22 december 2010, Gowan Comércio Internacional e Serviços (C‑77/09, EU:C:2010:803, punkt 57) och som sedan upprepades av tribunalen i punkt 225 i den överklagade domen, när den fann att ”[domstolen, vid] prövningen av frågan huruvida villkoret att beslutet om bemyndigande av ett fördjupat samarbete har antagits som en sista utväg är uppfyllt, … således [ska] kontrollera att rådet omsorgsfullt och opartiskt har prövat de omständigheter som är relevanta i detta hänseende och att rådets slutsats är tillräckligt motiverad”. ( 105 )

227. Om rådet är underställt dessa krav när det uppträder som lagstiftare, är det svårt att föreställa sig att samma sak inte skulle gälla när rådet använder sig av ett särskilt lagstiftningsförfarande för att ingå ett internationellt avtal. ( 106 )

228. Kommissionens resonemang i punkterna 12–14 i dupliken om Västsaharafrågans politiska art kan, av samma skäl som anges ovan i punkt 142, inte förhindra att domstolen utför den begränsade kontroll som måste utföras på området för internationella förbindelser, där unionsinstitutionerna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. ( 107 )

229. Därför anser jag inte att tribunalen gjorde sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning när den, i punkt 225 i den överklagade domen, fann att ”unionsdomstolen i synnerhet i de fall där en unionsinstitution förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, när den bedömer huruvida den gjort en uppenbart oriktig bedömning, [ska] kontrollera huruvida institutionen i fråga omsorgsfullt och opartiskt har prövat alla omständigheter som är relevanta i det aktuella fallet, det vill säga de omständigheter som den aktuella bedömningen grundar sig på”.

230. Jag delar inte heller kommissionens ståndpunkt, att tribunalen, i stället för att koppla förhandsprövningen av de relevanta omständigheterna till förekomsten av tvivel beträffande respekten för Västsaharas folks rättigheter, enligt uppgifter i en rapport som lagts fram av Front Polisarios rådgivare, borde ha fastställt att en rättsregel hade åsidosatts eller att en uppenbart oriktig bedömning hade gjorts.

231. För att delvis ogiltigförklara det omtvistade beslutet utgick tribunalen från en kombination av flera av Front Polisarios grunder, bland annat den första grunden avseende otillräcklig motivering. ( 108 )

232. Tribunalen slog först fast att rådet hade en skyldighet att innan det omtvistade beslutet antogs pröva samtliga relevanta omständigheter ( 109 ) och i synnerhet, i det nu aktuella målet, ta hänsyn till hur liberaliseringsavtalet kunde påverka de mänskliga rättigheterna för befolkningen i Västsahara och exploateringen av naturresurser på detta territorium. ( 110 )

233. På den grunden fann tribunalen följande i punkt 244 i den överklagade domen: ”Det framgår varken av rådets argument eller av de uppgifter som rådet har ingett att det utfört en sådan prövning”.

234. Tribunalen underlät således att först pröva och uttala sig om frågan huruvida det omtvistade beslutet innebar eller bidrog till ett åsidosättande av de mänskliga rättigheterna i Västsahara eller en exploatering av dess naturresurser i strid med folkrätten. Av det skälet är den rättspraxis som kommissionen har anfört, ( 111 ) avseende en lagenlighetsprövning av en unionsrättsakt i förhållande till folkrättslig sedvanerätt, inte tillämplig i det aktuella fallet.

235. Tribunalen tog inte heller ställning till sanningshalten i anklagelserna i rapporten från Front Polisarios advokat, vars bevisvärde ifrågasattes av kommissionen. Tribunalen noterade helt enkelt att ”rådet inte [hade] gjort någon särskild kommentar och … inte [hade] dementerat dem, vilket antyder att det inte har ägnat sig åt frågan huruvida utnyttjandet av naturresurser i Västsahara under marockansk kontroll bedrivs till förmån för detta territoriums befolkning eller ej”. ( 112 )

236. I och med att rådet inte iakttog sin skyldighet att pröva samtliga relevanta omständigheter innan det antog det omtvistade beslutet på ett område där rådet har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, slog tribunalen i sak fast att den inte kunde utöva sin domstolskontroll för att avgöra huruvida det omtvistade beslutet var uppenbart olämpligt eller inte. ( 113 ) Tribunalen gjorde sig inte skyldig till någon felaktig rättstillämpning genom detta domslut.

237. Följaktligen kan överklagandet inte vinna bifall på den tredje grunden.

2. Den fjärde grunden: Huruvida tribunalen dömde utöver vad som yrkades av parterna (ultra petita)

a) Parternas