ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8.

Storleken på schablonersättningen och den proportionella ersättningen fastställs genom artiklarna 2, 4, 8 och 9 i kunglig förordning av den 30 oktober 1997 om ersättning till upphovsmän och förläggare för mångfaldigande för privata eller pedagogiska ändamål av verk om överförts på grafiskt eller liknande medium. ( 5 ) Artiklarna har följande lydelse: ( 6 ) ”Artikel 2 § 1. Storleken på schablonersättningen för kopiatorer fastställs till följande belopp: 1° [5,01] euro för kopiatorer som har en kopieringshastighet på mindre än 6 kopior per minut, 2° [18,39] euro för kopiatorer som har en kopieringshastighet på mellan 6 och 9 kopior per minut, 3° [60,19] euro för kopiatorer som har en kopieringshastighet på mellan 10 och 19 kopior per minut, 4° [195,60] euro för kopiatorer som har en kopieringshastighet på mellan 20 och 39 kopior per minut, 5° [324,33] euro för kopiatorer som har en kopieringshastighet på mellan 40 och 59 kopior per minut, 6° [810,33] euro för kopiatorer som har en kopieringshastighet på mellan 60 och 89 kopior per minut, 7° [1838,98] euro för kopiatorer som har en kopieringshastighet på mer än 89 kopior per minut. Vid fastställandet av nivån på schablonersättningen ska hastigheten vid svartvit kopiering beaktas, även för apparater som framställer färgkopior. § 2. Nivån på schablonersättningen för kopiatorer och kontorsoffsetmaskiner fastställs till följande belopp: 1° [324,33] euro per kopiator, 2° [810,33] euro per kontorsoffsetmaskin.” … Artikel 4 För apparater som har flera funktioner som motsvarar funktionerna hos de apparater som avses i artiklarna 2 och 3 är storleken på schablonersättningen den högsta bland de som föreskrivs i artiklarna 2 och 3 som kan tillämpas på den integrerade apparaten. … Artikel 8 Om den ersättningsskyldige underlåter att samarbeta i enlighet med vad som fastställs i artiklarna 10–12, fastställs storleken på den proportionella ersättningen till följande belopp: 1° [0,0334] euro per kopia av det skyddade verket, 2° [0,0251] euro per kopia av det skyddade verket som gjorts med apparater som används av en läroanstalt eller en institution som bedriver utlåning till allmänheten. De belopp som avses i det första stycket ska multipliceras med 2 för färgkopior av skyddade verk i färg.” Artikel 9 För det fallet att den ersättningsskyldige samarbetar vid upphovsrättsorganisationens uppbörd av den proportionella ersättningen fastställs följande belopp: 1° [0,0201] euro per kopia av det skyddade verket, 2° [0,0151] euro per kopia av det skyddade verket som framställs med apparater som används av en läroanstalt eller en institution som bedriver utlåning till allmänheten. De belopp som avses i första stycket ska multipliceras med 2 för färgkopior av skyddade verk i färg.”
7.

Genom dessa två rättsakter förde rådet för första gången in klagandens namn i förteckningarna i bilaga II till beslut 2010/413 och bilaga VIII till förordning nr 961/2010, genom att motivera detta på följande sätt: ”EIH har spelat en avgörande roll för att hjälpa ett antal iranska banker med alternativa lösningar för genomförande av transaktioner som stoppats genom [unionen]s sanktioner mot Iran. Det har noterats att EIH fungerat som rådgivande och förmedlande bank vid transaktioner med angivna iranska enheter. EIH spärrade till exempel kontona för de av [unionen] angivna Bank Saderat Iran och Bank Mellat hos EIH i Hamburg (Tyskland) i början av augusti 2010. Strax därefter återupptog EIH affärsverksamhet i euro med Bank Mellat och Bank Saderat Iran genom EIH-konton med en icke utpekad iransk bank. I augusti 2010 inrättade EIH ett system för möjliggörande av rutinbetalningar till Bank Saderat London och Future Bank Bahrain och kringgående av [unionens] sanktioner. I oktober 2[0]10 fortsatte EIH att verka som förmedlare av betalningar från iranska banker som omfattades av sanktioner, bl.a. Bank Mellat och Bank Saderat. Dessa banker, som omfattas av sanktionerna, ska utföra sina betalningar till EIH via Irans Bank of Industry and Mine. EIH användes 2009 av Post Bank för systematiskt kringgående av sanktionerna som bland annat omfattade hantering av transaktioner för den av Förenta nationerna angivna Bank Sepah. Den av [unionen] angivna Bank Mellat är en av EIH:s moderbanker.”
25.

En sådan inskränkning är enligt fast rättspraxis – trots undantagsbestämmelsen för den nationella skattelagstiftningen enligt artikel 65.1 a FEUF – bara förenlig med den fria rörligheten för kapital om skillnaden i behandling avser situationer som inte är objektivt jämförbara (se nedan under B) eller om skillnaden motiveras av tvingande hänsyn till allmänintresset ( 8 ) (se nedan under C).
26.

Innan jag prövar huruvida Italien (nedan under avsnitt B) och Grekland (nedan under avsnitt C) har genomfört de båda domarna, ska jag först företa några inledande anmärkningar som är av betydelse för båda målen (nedan under avsnitt A). Slutligen ska jag behandla de ekonomiska sanktionerna (nedan under avsnitt D).
1.

I förevarande mål frågar Handelsgericht Wien domstolen om vilket kriterium eller vilka kriterier som ska tillämpas för att avgöra vilken domstol som är behörig i ett fall där det har skett ett intrång via internet i den ekonomiska delen av upphovsrätten, på ett sådant sätt att det inte går att fastställa i vilken ort skadan inträffade. Till skillnad från vad som var fallet i målet Pinckney, ( 2 ) där domstolen prövade en risk för intrång i den ekonomiska delen av upphovsrätten till följd av mångfaldigande och spridning av CD-skivor med musik via internet, handlar förevarande mål om den ekonomiska delen av en fotografs upphovsrätt, vars bilder har spridits via en webbsida utan hennes samtycke.
24.

Detta innebär enligt min uppfattning att de skillnader mellan de olika språkversionerna av artikel 38 i förordning nr 492/2011 som Europaparlamentet har påtalat är irrelevanta. Europaparlamentet har i punkterna 64–68 i sin ansökan påpekat att de olika språkversionerna av denna bestämmelse medger vissa nyansskillnader i bedömningen av den befogenhet som lagstiftaren i slutändan har velat ge kommissionen. Enligt den franska versionen av artikel 38 ska kommissionen vidta de åtgärder som är ”nécessaires à la mise en application” av förordning nr 492/2011. I den engelska versionen nämns åtgärder ”pursuant to this Regulation for its implementation”, medan den italienska versionen hänvisar till åtgärder som är ”necessarie per l’applicazione del presente regolamento”. I den spanska versionen lyder formuleringen ”las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento”. Oavsett de nyanser som kan härledas ur dessa olika versioner anser jag att det avgörande inte är huruvida lagstiftaren har varit mer eller mindre noggrann vid avgränsningen av kommissionens handlingsutrymme, utan huruvida detta strikt håller sig inom gränserna för de ”genomförandebefogenheter” som lagstiftaren får tilldela kommissionen enligt artikel 291.2 FEUF. Det som avgör om det angripna beslutet ska anses rättsenligt är med andra ord om dess innehåll motsvarar ett utövande av en verklig genomförandebefogenhet.
91.

Ministern avslog C:s ansökan eftersom han i) fann den osammanhängande, ii) fann att den saknade uppgifter eftersom C inte hade lämnat en tydlig redogörelse av hur det gick till när han insåg att han var homosexuell och iii) fann att en film som visade hur C utförde en sexuell handling med en man inte räckte för att fastställa C:s sexuella läggning. I den mån ministern grundade sitt beslut på det första och det andra argumentet ankommer det på den nationella domstolen, som är den enda domstolen som kan bedöma de faktiska omständigheterna, att avgöra huruvida C gavs tillräckliga möjligheter att tillhandahålla all relevant information i enlighet med artikel 4 i kvalificeringsdirektivet. För att säkerställa att C:s rätt till god förvaltning iakttas är det viktigt för de nationella myndigheterna att säkerställa att C har informerats om på vilka punkter myndigheterna har bedömt att det saknas uppgifter för att styrka hans redogörelse, och att han har getts möjlighet att åtgärda bristerna. Vad gäller det tredje argumentet anser jag att det skulle strida mot artiklarna 3 och 7 i stadgan om de nationella myndigheterna som bevisning godtar en film från C som visar när han utför en sexuell handling.
164.

Guido Strack anser också att kommissionen och tribunalen borde ha tagit hänsyn till om de registrerade redan på förhand hade samtyckt till att deras personuppgifter lämnades ut när det gällde bekräftande ansökningar. Enligt honom framgår detta i minst ett fall till och med av de handlingar som överförts till honom. Där uttalade sig en sökande enligt följande: ”In view of the public interest, I cannot treat this as confidential. My question was not confidential. The public interest in this issue must prevail.” ( 55 )
5.

Centren för hjälp till arbete var mottagningsanläggningar för handikappade personer av socialmedicinskt art som saknade vinstsyfte och vars uppgifter angavs i artikel L. 344-2 i lagen om socialt arbete och familjer (Code de l’action sociale et des familles), i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i målet vid den nationella domstolen. Dessa center hade till syfte att ta emot handikappade ungdomar och vuxna som tillfälligt eller under längre tid inte kan arbeta i vanliga företag eller en skyddad verkstad eller för ett center för förmedling av hemarbete eller arbeta som egenföretagare. Dessa center gav de berörda möjlighet att ägna sig åt olika yrkesrelaterade aktiviteter med socialmedicinskt och utbildningsinriktat understöd i en miljö som gynnar deras personliga utveckling och deras integration i samhället. För att öppna sådana center krävdes tillstånd som tilldelades under statlig kontroll. ( 6 ) En myndighet för fastställande och uttag av avgifter utövade kontroll över varje centers inkomster och utgifter. ( 7 )
18.

Parterna har anmodats att yttra sig skriftligen i frågan huruvida artikel 5 i avtalet mellan Europeiska unionen och Schweiziska edsförbundet, jämförd med artiklarna 18 och 19 i bilaga I till avtalet, kan ha till verkan att villkoren i förordning nr 3577/92 för tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna som utförs genom fartyg vilka förs under en medlemsstats flagg även ska tillämpas på tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna som inte överstiger 90 arbetsdagar per kalenderår och som utförs genom fartyg som förs under schweizisk flagg.
6.

Artikel 14 i samma förordning, med rubriken ”Delgivning utan bevis på att svaranden mottagit handlingen”, har följande lydelse: ”1. Ett europeiskt betalningsföreläggande får även delges svaranden, i enlighet med nationell lagstiftning i den stat där delgivning skall verkställas, på ett av följande sätt: a) Personlig delgivning på svarandens personliga adress till personer som bor i samma hushåll som svaranden eller är anställda där. b) Personlig delgivning i svarandens företagslokaler till personer som är anställda av svaranden, i de fall där svaranden är egenföretagare och i de fall svaranden är en juridisk person. c) Föreläggandet läggs i svarandens brevlåda. d) Föreläggandet deponeras på ett postkontor eller hos behöriga myndigheter och en skriftlig underrättelse om att så har skett lämnas i svarandens brevlåda, om den skriftliga underrättelsen klart och tydligt anger att det rör sig om en domstolshandling eller att den har den rättsverkan att delgivning anses ha skett och att tidsfrister har börjat löpa. e) Delgivning per post utan intyg enligt punkt 3, när svaranden har sin adress i ursprungsmedlemsstaten. f) Delgivning på elektronisk väg med automatisk sändningsbekräftelse, under förutsättning att svaranden i förväg uttryckligen har godkänt detta delgivningssätt. 2. Vid tillämpning av denna förordning skall delgivning enligt punkt 1 inte vara tillåten om svarandens adress inte med säkerhet är känd. 3. Delgivning enligt punkt 1 a, b, c och d skall intygas genom a) ett dokument, undertecknat av den behöriga person som delgivit handlingen, där det anges i) vilket sätt som använts för delgivning, ii) datum för delgivningen, och iii) när föreläggandet delgivits någon annan person än svaranden, namnet på denne och i vilket förhållande denne står till svaranden, eller b) ett mottagningsbevis från den delgivna personen i fall som avses i punkt 1 a och b.”
22.

Enligt section 4.2 i 2006 års bestämmelser har inte Minister for Justice, Equality and Law Reform någon skyldighet att pröva en ansökan om alternativt skydd när den ingivits av en person som inte fått avslag på en asylansökan. Supreme Court angav i sin dom av den 9 juli 2010, i målet Izevbeckhai m.fl. mot Minister for Justice, Equality and Law Reform, ( 10 ) att Minister for Justice, Equality and Law Reform, i enlighet med denna bestämmelse, endast får pröva ansökningar om alternativt skydd som ingetts av personer som tidigare har fått avslag på en asylansökan.
3.

I beslut av den 12 november 2008 (nedan kallat det ursprungliga beslutet) godkände kommissionen en nödrekapitalisering till förmån för ING där den nederländska staten tecknade sig för värdepapper till ett värde av 10 miljarder euro i en emission av värdepapper i ING (nedan kallat kapitaltillskottet). Enligt de ursprungliga villkoren i teckningsavtalet kunde ING, på eget initiativ, inom tre år välja att lösa in värdepappren för 15 euro styck (det vill säga till en kurs som var 50 procent högre än emissionskursen) eller, därefter, att konvertera dem till stamaktier. I det senare fallet kunde Nederländerna emellertid välja att ING skulle lösa in värdepappren till en kurs om 10 euro per styck, plus ränta. Kupongränta på värdepappren skulle endast utgå till den nederländska staten om ING betalade utdelning på stamaktier. Kommissionen fann att kapitaltillskottet utgjorde statligt stöd till ING och godkände det preliminärt. Om en omstruktureringsplan lämnades in till kommissionen inom sex månader skulle godkännandet automatiskt förlängas tills kommissionen hade fattat beslut om planen. Det ursprungliga beslutet hade fattats med hänsyn till att Nederländerna hade åtagit sig att fullgöra ett antal åtaganden, bland annat att begränsa ökningen av ING:s balansräkning.
49.

I reglerna om förfarandet vid unionsdomstolarna och rättspraxis har emellertid fastställts under vilka förhållanden unionsdomstolarna, i syfte att utföra sitt uppdrag att bedöma en rättsakts lagenlighet, är behöriga att ex officio pröva en rättslig grund, det vill säga en rättslig grund som sökanden inte har åberopat till stöd för sitt yrkande. Det är grundens karaktär som avgör om unionsdomstolarna kan pröva den ex officio.
39.

Dessutom bör noteras att domen i det ovannämnda målet First Choice Holidays gällde faktiska omständigheter av samma typ som i målet vid den nationella domstolen. First Choice Holidays arrangerade paketresor genom att sätta samman och köpa in de olika delar som dessa bestod av. Med stöd av ett kommissionsbaserat avtal gav sedan First Choice Holidays resebyråer i uppdrag att sälja slutprodukten till resenärer. I likhet med i det aktuella fallet såldes slutprodukten således till resande genom resebyråer, med vilka First Choice Holidays hade tecknat agenturavtal.
10.

RTI överklagade den 5 augusti 2011 detta beslut till Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche. Till stöd för överklagandet åberopade RTI att artikel 49.6 i lagstiftningsdekret nr 163/2006 inte är förenligt med relevanta bestämmelser i direktiv 2004/18. Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche beslutade att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfråga för förhandsavgörande: ”Ska artikel 47.2 i direktiv 18/2004/EG tolkas så, att den principiellt utgör hinder för att en medlemsstats bestämmelser – till exempel de italienska bestämmelserna i artikel 49.6 i lagstiftningsdekret nr 163/2006 – förbjuder, förutom under särskilda omständigheter, att ett företag åberopar flera stödföretag i och med att det i bestämmelserna stadgas att ’[i] fråga om byggentreprenader får deltagaren endast åberopa ett stödföretag för varje certifieringskategori. I anbudsinfordran kan det anges att den ekonomiska aktören får åberopa flera stödföretag med hänsyn tagen till upphandlingens värde eller tjänsternas särart...’?”
62.

Såsom tribunalen helt korrekt angav, i punkt 215 i den överklagade domen, syftar tillämpningen av villkoret i nämnda punkt 4.2 till att fastställa huruvida en stödåtgärd har stimulansverkan, och följaktligen är nödvändig, i en situation då det inte är möjligt att genomföra en fullständig undersökning av alla ekonomiska aspekter av de framtida stödmottagarnas individuella investeringsbeslut. Tribunalen påpekade härvid att det framgår av punkt 2 andra–fjärde styckena i 1998 års riktlinjer att kommissionen i princip endast godkänner stödåtgärder för regionala ändamål som beviljas inom ramen för en stödordning, eftersom den anser att individuella stöd för särskilda ändamål inte uppfyller villkoret att en balans ska säkerställas mellan den snedvridning av konkurrensen som stödet leder till och de fördelar som stödet innebär för utvecklingen av ett mindre gynnat område. Tribunalen tillade att vid undersökningen av huruvida en anmäld stödordning är förenlig med den inre marknaden är de omständigheter som är specifika för varje enskild potentiell mottagare av stöd enligt stödordningen och för de konkreta projekt för vilka dessa mottagare kan komma att söka stöd, per definition okända för kommissionen. Tribunalen drog av detta slutsatsen att kommissionen måste bedöma en stödordnings förenlighet med den inre marknaden på grundval antingen av kriterier som är oberoende av omständigheter som är specifika för varje framtida stödmottagare, eller av omständigheter som är lika för alla framtida stödmottagare. Genom kravet på att en ansökan om stöd lämnas in innan det subventionerade projektet börjar verkställas kan det säkerställas att det berörda företaget klart har uttryckt sin önskan att omfattas av den aktuella stödordningen innan det börjar verkställa projektet. På så sätt kan det undvikas att ansökningar kommer in i efterhand för projekt som har börjat verkställas oavsett om det fanns en stödordning eller inte.
12.

I samband med ändringarna av bränsledirektivet genom direktiv 2009/30 infördes kompletterande bestämmelser med avseende på användningen av biodrivmedel. Enligt artikel 7a.2 i bränsledirektivet ska medlemsstaterna minska växthusgasutsläpp från bränsle. I denna artikel föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna ska ålägga leverantörerna att så gradvis som möjligt minska växthusgasutsläppen per energienhet från bränslen och energi under hela livscykeln med upp till 10 % fram till den 31 december 2020, jämfört med den lägsta standard för bränslen som avses i punkt 5 b. Minskningen ska åstadkommas enligt följande: a) 6 % senast den 31 december 2020. Medlemsstaterna får kräva att leverantörerna för att åstadkomma denna minskning ska uppnå ett etappmål på 2 % senast den 31 december 2014 och på 4 % senast den 31 december 2017. b) Ett vägledande ytterligare mål, om inget annat följer av artikel 9.1 h, på 2 % fram till den 31 december 2020, vilket ska åstadkommas genom en av eller båda följande metoder: i) Leverans av energi avsedd för transportändamål för användning i alla typer av vägfordon, mobila maskiner som inte är avsedda för vägtransport (inklusive fartyg på inre vattenvägar), jord- och skogsbruksmaskiner och fritidsbåtar. ii) Användning av varje slag av teknik (inklusive avskiljning och lagring av koldioxid) som kan bidra till att minska växthusgasutsläppen per energienhet under hela livscykeln från det bränsle eller den energi som levereras. c) Ett vägledande ytterligare mål, om inget annat följer av artikel 9.1 i, på 2 % fram till den 31 december 2020, vilket ska åstadkommas genom användning av tillgodohavanden som förvärvas genom Kyotoprotokollets mekanism för ren utveckling på de villkor som anges i [direktiv 2003/87], i syfte att få till stånd minskningar i bränsleleveranssektorn.”
16.

Den nationella domstolen ansåg att det var oklart hur förordningen skulle tolkas och hänsköt därför följande åtta tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska artikel 7 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1896/2006 av den 12 december 2006 om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande tolkas så, a) att den på ett uttömmande sätt reglerar alla villkor som en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande ska uppfylla, eller b) att den endast fastställer minimivillkor för en sådan ansökan och att alla frågor som inte tas upp i denna bestämmelse ska regleras enligt nationell lagstiftning? 2) Ska sökanden, för det fall att fråga 1 b ska besvaras jakande och när ansökan inte uppfyller de formella kraven enligt medlemsstatens lagstiftning (till exempel att det inte har bifogats någon kopia av ansökan avsedd för motparten eller att värdet av föremålet för tvisten inte har angetts), uppmanas att komplettera ansökan enligt den nationella lagstiftningen i enlighet med artikel 26 i förordning nr 1896/2006 eller enligt artikel 9 i samma förordning? 3) Ska artikel 4 i förordning nr 1896/2006 tolkas så, att de inslag som en penningfordran ska ha enligt denna bestämmelse (det vill säga avse ett bestämt belopp och ha förfallit till betalning när ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande lämnas in) enbart avser huvudfordran eller avser de också kravet på dröjsmålsränta? 4) Ska artikel 7.2 c i förordning nr 1896/2006 tolkas så, att en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande, när ränta inte automatiskt läggs till enligt lagstiftningen i ursprungsmedlemsstaten, jämte huvudfordran också kan innehålla yrkande om a) alla räntor inklusive så kallad öppen ränta (som löper från och med en särskilt bestämd förfallodag till och med en icke med datum bestämd betalningsdag, till exempel ’från och med den 20 mars 2011 till dess att betalning sker’), b) enbart de räntor som löper från och med en särskilt bestämd förfallodag till och med att ansökan lämnas in eller till och med att betalningsföreläggande utfärdas, eller c) uteslutande de räntor som löper från och med en särskilt bestämd förfallodag till och med att ansökan lämnas in? 5) För det fall att fråga 4 a ska besvaras jakande, hur ska då rättens beslut avseende ränta i formuläret för betalningsföreläggande formuleras enligt förordning nr 1896/2006? 6) För det fall att fråga 4 b ska besvaras jakande, vem ska då ange räntebeloppet, sökanden eller rätten ex officio? 7) För det fall att fråga 4 c ska besvaras jakande, är sökanden då skyldig att i ansökan ange det beräknade räntebeloppet? 8) För det fall att sökanden inte har beräknat den ränta som yrkas till och med att ansökan lämnades in, ska rätten då ex officio beräkna denna eller ska den uppmana sökanden att komplettera ansökan enligt artikel 9 i förordning nr 1896/2006?”
15.

I artikel 30 i direktiv 2001/14 föreskrivs följande: ”Regleringsorgan 1. … medlemsstaterna [ska] upprätta ett regleringsorgan. … Organet skall i sin verksamhet följa de principer som anges i den här artikeln enligt vilka överklagande- och tillsynsfunktionen kan förläggas till olika organ. 2. En sökande skall kunna överklaga till regleringsorganet om han anser att han har blivit orättvist behandlad, diskriminerad eller på något sätt kränkt, särskilt när det gäller beslut som fattats av infrastrukturförvaltaren eller i tillämpliga fall järnvägsföretaget om … 3. Regleringsorganet skall säkerställa att de avgifter som infrastrukturförvaltaren fastställer är förenliga med kapitel II och inte är diskriminerande. … 4. Regleringsorganet skall ha befogenhet att begära relevant information från infrastrukturförvaltaren, sökande och alla inblandade tredje parter i den berörda medlemsstaten och denna information skall lämnas in utan onödigt dröjsmål. 5. Regleringsorganet skall fatta beslut om varje klagomål och vidta åtgärder för att avhjälpa en situation inom högst två månader efter det att all information lämnats in. Trots vad som sägs i punkt 6 skall ett beslut av regleringsorganet vara bindande för alla parter som omfattas av beslutet. …”