10.

Samma principer måste beaktas vid avgörandet av huruvida en skattskyldig person har rätt att få mervärdesskatten återbetald, eftersom de båda fallen är likvärdiga. Detta förefaller mig bekräftas av själva ordalydelsen i det åttonde direktivet, där det enligt artikel 3 b är en förutsättning för rätten till återbetalning att den skattskyldige företer bevis ”i form av ett intyg utfärdat av behörig myndighet i den stat i vilken han är etablerad, om att han betraktas som skattskyldig vad gäller mervärdesskatt i den staten”. Débouche har likväl åberopat den bestämmelsen, särskilt i dennas engelska version enligt vilken sökanden skall ”produce evidence ... that he is a taxable person for the purposes of value added tax in that State”, till stöd för sitt påstående att det, med avseende på återbetalning, skulle vara tillräckligt att en sökande bevisar sin egenskap av skattskyldig enligt artikel 4 i det sjätte direktivet. Det är sant att utformningen av artikel 3 b inte är lika enhetlig i alla direktivets språkversioner. Om nämligen användningen av perfekt particip i de flesta av dessa, exempelvis den franska (”tout assujetti ... doit ... justifier ... qu'il est assujetti à la taxe sur la valeur ajoutée dans cet Etat”), den italienska (”ogni soggetto passivo ... deve ... comprovare ... che egli è assoggettato all'imposta sul valore aggiunto in tale Stato”), den nederländska (”een belastingplichtige ... moet ... aantonen dat hij in die Staat onderworpen is aan de belasting over de toegevoegde waarde”) och den spanska (”todo sujeto pasivo ... estará obligado a ... justificar ... que está sometido al impuesto sobre el valor añadido en dicho Estado”), gör det uppenbart att avsikten varit att göra den skattskyldiges rätt till återbetalning beroende av att skattepliktiga transaktioner har utförts i etableringslandet, måste likväl medges att andra språkversioner, särskilt den engelska men även den tyska, enligt vilken den sökande måste visa ”daß er Mehrwertsteuerpflichtiger dieses Staates ist”, möjliggör en viss tvetydighet i tolkningen. Enligt domstolens fasta rättspraxis utesluter kravet på att gemenskapsrätten skall tillämpas enhetligt att en version, när olika språkversioner av en gemenskapsbestämmelse skiljer sig åt, betraktas isolerat, och gör det nödvändigt att vidta en tolkning som tar hänsyn till lagstiftarens faktiska vilja och de syften denne sökt uppnå ( 6 ). Mot bakgrund av ovanstående resonemang kan utan tvekan en tolkning av artikel 3 b, som innebär att det är en förutsättning för rätten till återbetalning att den skattskyldiga personen faktiskt genomför skattepliktiga transaktioner i etableringslandet, sägas ansluta närmare till logiken i gemenskapens mervärdesskattesystem och det åttonde direktivets specifika syften, särskilt det att undvika att konkurrensen snedvrids. Om rätt till återbetalning skulle tillerkännas i ett fall som det föreliggande, det vill säga till förmån för en skattskyldig som utför tjänster som inte är skattepliktiga, skulle resultatet i slutänden bli att en så att säga till noll nedsatt skattesats tillämpades på dennes verksamhet, det vill säga undantagen verksamhet med rätt att dra av ingående skatt, vilket är ett förfarande som generellt förbjuds i det sjätte direktivet ( 7 ).