Förslag till avgörande av generaladvokat Lenz föredraget den 23 november 1995. - Buralux SA, Satrod SA och Ourry SA mot Europeiska unionens råd. - Överklagande - Avfallstransporter. - Mål C-209/94 P.



Rättsfallssamling 1996 s. I-00615



Generaladvokatens förslag till avgörande

A - Inledning

1 Detta mål gäller ett överklagande av förstainstansrättens beslut att avvisa en talan som tre företag som bortskaffar hushållsavfall hade fört mot rådet. De tre företagen är SA Buralux, SA Satrod och SA Ourry, som i Frankrike gemensamt bortskaffar avfall från Tyskland.

2 Buralux, som är ett luxemburgskt företag, har i sin verksamhet sedan år 1989 ingått avtal med olika tyska kommuner (Gemeinde) och "landsdistrikt" (Landkreis) om insamling, transport och deponering av hushållsavfall. De flesta avtalen hade en löptid på fem år, med möjlighet till förlängning. Bolaget Ourry skulle transportera eller exportera avfallet till Frankrike, där det deponerades på ett avfallsupplag som drevs av bolaget Satrod.

3 I augusti 1992 framkom att sjukhusavfall från Tyskland som hade uppgivits vara hushållsavfall olovligen hade deponerats i Frankrike. Den franska miljöministern införde då, genom dekret nr 92-798 av den 18 augusti 1992, ett förbud mot att importera hushållsavfall till Frankrike. Detta dekret var en ändring och en utvidgning av ett tidigare dekret, dekret nr 90-267 av den 23 mars 1990, "om import, export och transit av skadligt avfall". Enligt det nya dekretet föreskrivs endast två undantag:

1) Avfall kan importeras om detta är ett led i en plan avseende bortskaffande av avfall.

2) Om en sådan plan inte finns, kan import ske i överenstämmelse med ett avtal som ingåtts mellan Frankrike och det land som önskar att exportera avfallet.

Enligt klagandena finns inget sådant avtal mellan Frankrike och Tyskland. För övrigt föreligger det praktiskt taget inte heller några planer avseende bortskaffande av avfall, varför det numera i princip är omöjligt att importera avfall från Tyskland. Detta innebär att klagandena inte längre kan uppfylla de avtal som de har ingått med tyska kommuner och "landsdistrikt".

4 Den 1 februari 1993 antog rådet en förordning om övervakning och kontroll av överföringar av avfall till och från Europeiska gemenskapen.(1) Denna förordning antogs i synnerhet med stöd av artikel 130s i EEG-fördraget. Beträffande transport av avfall mellan medlemsstaterna kan dessa enligt artikel 4.3 a i i förordningen förbjuda import av avfall. Denna bestämmelse har följande lydelse:

"För att genomföra principerna om närhet, prioritering av återvinning och tillräcklig egenkapacitet på gemenskapsnivå och nationell nivå i enlighet med direktiv 75/442/EEG får medlemsstaterna i enlighet med fördraget vidta åtgärder för att helt eller delvis förbjuda eller systematiskt invända mot transporter av avfall. Sådana åtgärder skall genast anmälas till kommissionen, som skall underrätta övriga medlemsstater."(2)

5 Enligt artikel 44 andra stycket skall förordningen tillämpas 15 månader efter offentliggörandet, det vill säga från den 6 maj 1994.

6 Den 6 april 1993 väckte Buralux, Satrod och Ourry talan vid domstolen och yrkade

- att artikel 4.3 a i i förordning nr 259/93 skulle ogiltigförklaras, och

- att gemenskapen skulle förpliktas att till dem utge utomobligatoriskt skadestånd med 22 760 000 ecu för Buralux, 6 676 000 ecu för Satrod och 3 166 000 ecu för Ourry.

7 Rådet yrkade

- att talan om ogiltigförklaring skall avvisas, - i andra hand att talan om ogiltigförklaring skall ogillas, och

- att skadeståndskraven skall ogillas.

Domstolen beslöt att hänskjuta talan till förstainstansrätten.

8 Genom beslut av den 17 maj 1994 avvisade rätten klagandenas bägge yrkanden. Rätten ansåg att talan om ogiltigförklaring inte kunde upptas till sakprövning, då klagandena inte berördes personligen. Rätten anmärkte att den tvistiga ordningen måste anses beröra den åsyftade personkretsen på ett generellt och abstrakt sätt och att klagandena därför endast berördes i sin objektiva egenskap av ekonomiska aktörer inom området för förvaltning och transport av avfall på samma sätt som ordningen berör varje aktör som befinner sig i samma situation. Rätten tog inte ställning till om klagandena berördes direkt. Rätten avvisade även skadeståndstalan, eftersom klagandena varken i ansökan eller i repliken hade redovisat något underlag för beräkningen av de skadeståndsbelopp som uppgivits. Rätten ansåg att artikel 38.1 c i domstolens rättegångsregler inte hade följts, enligt vilken det i likhet med artikel 44.1 c i rättens rättegångsregler krävs att ansökan innehåller uppgifter om föremålet för talan samt en sammanfattning av grunderna.

9 Den 15 juli 1994 överklagade klagandena beslutet och yrkade att domstolen skall

- upphäva förstainstansrättens beslut av den 17 maj 1994, genom vilket såväl klagandenas talan om ogiltigförklaring som talan om utomobligatoriskt skadestånd avvisades,

- ogiltigförklara artikel 4.3 a i i rådets förordning nr 259/93 av den 1 februari 1993,

- fastställa att gemenskapen har ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar, och

- tillerkänna klagandena följande skadestånd:

- 22 760 000 ecu till Buralux - 6 676 000 ecu till Satrod - 3 166 000 ecu till Ourry.

10 Rådet har i första hand yrkat att domstolen

- genom ett motiverat beslut skall avvisa överklagandet avseende talan om ogiltigförklaring, eftersom det är uppenbart att det inte kan upptas till sakprövning, och avvisa överklagandet avseende skadeståndstalan, eftersom det inte kan upptas till sakprövning eller är uppenbart ogrundat,

- i andra hand ogilla överklagandet,

- i sista hand ogilla talan om ogiltigförklaring och skadeståndstalan, och

- i alla tre fallen förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.

11 Domstolen har med stöd av artikel 120 i rättegångsreglerna beslutat att överklagandet skall avgöras utan muntligt förfarande.

B - Ställningstagande

1. Upptagande till sakprövning

1.1 Huruvida talan om ogiltigförklaring kan upptas till sakprövning

12 Klagandena har gjort gällande att förstainstansrättens beslut skall upphävas, eftersom omfattningen av den tvistiga förordningen, i synnerhet dess artikel 4.3 a i, har bedömts felaktigt.

13 Enligt klagandena skapar artikel 4.3 a i i förordning nr 259/93 inte bara en ram inom vilken medlemsstaterna kan agera, utan bestämmelsen innehåller även konkreta åtgärder, som exempelvis förbud mot överföring av avfall. Detta förbud drabbar klagandena så hårt att de inte längre kan utöva sin tidigare verksamhet. Med andra ord är klagandena direkt berörda av att medlemsstaterna ges så vidsträckta befogenheter i förordningen.

14 Enligt klagandena har artikel 4.3 a i i förordning nr 259/93 även en konkret karaktär i och med att den avser de företag som sysslar med avfallstransporter. Det görs enligt klagandena i detta hänseende ingen skillnad mellan farligt och ofarligt avfall och det finns inte heller några särskilda villkor för att kunna tillämpa bestämmelserna. Klagandena berörs av dessa skäl direkt och personligen av den tvistiga bestämmelsen.

15 Enligt klagandena är de i realiteten de enda företag som transporterar avfall från Tyskland till Frankrike. De har preciserat denna uppgift genom att påpeka att det är det enda företag som har ingått avtal med tyska kommuner och "landsdistrikt". Det kan av dessa skäl i tillräcklig mån fastställas vilka företag som berörs av förordningen och som således berörs personligen. Detta gäller i än högre omfattning då förordningen riktar sig just till dessa företag. Det kan därför inte föreligga något tvivel om att klagandena kan jämställas med mottagaren till ett beslut.

16 Att klagandena även är direkt berörda framgår, enligt dem själva, av att syftet med förordning nr 259/93 endast var att bekräfta den franska tidigare bestämmelsen som stred mot fördraget och som direkt berörde klagandena genom förbudet mot att importera avfall.

17 Klagandena har i synnerhet gjort gällande att rätten inte har tagit ställning till de argument som de hade framfört med stöd av domen i målet Piraiki-Patraiki mot kommissionen(3). Klagandena har uppgivit att domstolen i det målet, som liknar det förevarande, ansåg att talan kunde prövas i sak.

18 Rådet har däremot gjort gällande att förstainstansrätten har fattat ett korrekt beslut. Rådet är enigt med rätten i att det i den tvistiga förordningen enbart fastställs en ram inom vilken medlemsstaterna kan vidta åtgärder. Klagandena kan enligt rådet inte anses vara berörda, eftersom förordningen endast riktar sig till medlemsstaterna och inte till enskilda aktörer. Det är därför uteslutet att klagandena kan beröras personligen.

19 Rådet anser att artikel 4.3 a i är en normativ bestämmelse av allmän karaktär, som - vilket även framgår av dess lydelse - medför rättsverkningar för samtliga ekonomiska aktörer, inbegripet framtida aktörer.

20 Rådet anser att klagandena inte kan vara direkt berörda, då senare beslut i medlemsstaterna är en förutsättning för att det kan skapas rättsverkningar gentemot klagandena. Rättsverkningar gentemot enskilda företag uppkommer först när medlemsstaterna beslutar om en av de åtgärder som de har befogenhet att vidta. Rådet har tillagt att medlemsstaterna i detta hänseende förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning.

21 Beträffande domen i målet Piraiki-Patraiki mot kommissionen anser rådet att förstainstansrätten har haft rätt i att inte närmare undersöka de argument som klagandena framförde i detta hänseende. De principer som uttalas i domen kan inte tillämpas i förevarande fall. Att talan i målet Piraiki-Patraiki mot kommissionen upptogs till sakprövning berodde enbart på ett antal särskilda omständigheter som inte föreligger i detta fall.

22 Rådet har vidare bestritt att den tvistiga förordningen enbart har till syfte att i efterhand legalisera den franska lagstiftningen som stred mot fördraget. Mot bakgrund av domstolens dom av den 9 juli 1992(4) föreslog rådets ordförande den tvistiga bestämmelsen med kommissionens samtycke. Anledningen var att medlemsstaterna skulle ges möjlighet att vidta vissa åtgärder för att skydda miljön, däribland åtgärder för att kunna begränsa import av avfall.

23 Utgångspunkten för frågan om huruvida talan om ogiltigförklaring kan upptas till sakprövning måste vara artikel 173 andra stycket i EEG-fördraget. Denna bestämmelse har följande lydelse:

"Varje fysisk eller juridisk person får på samma villkor väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdas i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom."

När det med andra ord - som i förevarande fall - är frågan om en förordning, kan denna bestridas av vissa rättssubjekt om de berörs direkt och personligen.

1.1.1 Huruvida klagandena berörs personligen

24 Ett beslut som har fattats i sedvanlig form orsakar inga problem, eftersom det innehåller en uppgift om vilka mottagare det riktas till. Svårigheter uppkommer när det är fråga om en förordning som har avfattats allmänt och abstrakt. Klagandena gör gällande att de i förevarande fall berörs personligen, eftersom den tvistiga åtgärden riktar sig till företag som transporterar avfall över gränserna. Klagandena är i realiteten de enda företagen som är verksamma på detta område, vilket innebär att det i synnerhet är till dem förordningen riktar sig. Klagandena berörs i betydande omfattning, då den tvistiga bestämmelsen medför särskilt allvarliga följder för dem i och med att de tvingas att upphöra med sin tidigare verksamhet.

25 För att klagandena skall anses beröras personligen är det enligt domstolens fasta rättspraxis(5) inte tillräckligt att klagandens intressen berörs, att de aktuella företagens antal eller identitet kan fastställas och att de är de enda som den tvistiga åtgärden kan tillämpas på, om denna åtgärd tillämpas på grundval av objektiva faktiska och rättsliga omständigheter som är fastlagda i förordningen och som är relevanta i förhållande till dess syfte. Även om den tvistiga förordningen kan tillämpas på klagandena, innebär inte detta i sig att de berörs personligen, i synnerhet inte om de endast berörs i sin objektiva egenskap av importörer.

26 Rådet har gjort gällande att det förhåller sig så i förevarande fall. Klagandena berörs inte mer än andra ekonomiska aktörer som bedriver verksamhet eller önskar bedriva verksamhet på det aktuella området. Det har därför ingen betydelse att förordningen berör en bestämd personkrets. För övrigt är förordningen riktad till samtliga medlemsstater, vilket innebär att företag i andra medlemsstater skulle kunna beröras i samma omfattning.

27 En förutsättning för att klagandena kan anses beröras personligen är enligt domstolens fasta rättspraxis(6) att det på grund av förordningen har skett ett ingrepp i deras rättsställning på grund av vissa egenskaper som är särskilda för dem eller på grund av faktiska omständigheter som särskiljer dem från alla andra och individualiserar dem på samma sätt som en mottagare.

28 Enligt klagandena är det i synnerhet de avtal som löper med tyska kommuner och "landsdistrikt" som särskiljer dem från alla andra aktörer. Klagandena gör härvid gällande att detta kriterium godtogs i domen i målet Piraiki-Patraiki mot kommissionen(7).

29 Tvisten i det målet handlade om artikel 130.1 i Republiken Greklands anslutningsakt. Enligt denna bestämmelse kunde en medlemsstat ansöka om tillstånd att få införa skyddsåtgärder mot Republiken Grekland. Detta gjorde Republiken Frankrike, som fick tillstånd av kommissionen att under en viss period införa restriktioner för import av bomullsgarn från Grekland. Ett antal grekiska företag hade ingått avtal med franska kunder för just den perioden, vilka avtal de inte längre kunde uppfylla. I målet uppkom frågan om de aktuella företagen berördes personligen av kommissionens beslut.

30 Domstolen uttalade i detta sammanhang att det inte var tillräckligt att företagen var de största bomullsexportörerna. Domstolen drog dock den slutsatsen att företagen berördes personligen huvudsakligen på grund av att kommissionen då den fattade det tvistiga beslutet borde ha beaktat frågan om vilka följdverkningar de skyddsåtgärder som kommissionen hade godkänt skulle få i Grekland. Kommissionen hade med andra ord fattat beslutet med avseende på de grekiska företagen och med vetskap om de avtal som hade ingåtts tidigare.

31 Det är tveksamt om de principer som framgår av domen i målet Piraiki-Patraiki mot kommissionen utan vidare kan tillämpas i förevarande fall. Det förstnämnda målet gällde skyddsåtgärder mot en enskild medlemsstat, medan den aktuella förordningen i förevarande fall riktas till samtliga medlemsstater, varvid de planerade åtgärderna kan vidtas gentemot samtliga medlemsstater. Vidare var kommissionen skyldig att beakta frågan om vilka följdverkningar dess beslut får på ekonomin i den berörda medlemsstaten. I förevarande fall har rådet endast fastställt den allmänna ramen för de åtgärder som medlemsstaterna kan vidta. De båda fallen har vissa gemensamma kännetecken i och med att luxemburgska företag i förevarande fall ingick avtal som nästan alla var gällande vid den tidpunkt från vilken förordningen kunde tillämpas och som inte längre kunde genomföras. Med beaktande av den särskilda situation som jag redogjort för ovan menar jag dock inte att de principer som uttalas i domen i målet Piraiki-Patraiki mot kommissionen inte nödvändigtvis kan tillämpas i förevarande fall.

32 Jag vill i detta sammanhang vidare hänvisa till domen i målet Extramet Industrie mot rådet(8). Målet gällde förvisso en antidumpningsförordning, men domstolen betonade uttryckligen, bortsett från alla kriterier i ett antidumpningsmål som skall beaktas vid bedömningen av om någon berörs personligen, att en sökande även berörs personligen om det aktuella företagets ekonomiska verksamhet i mycket stor omfattning är beroende av sin import och om den i väsentlig mån påverkas av den tvistiga förordningen. Domstolen påpekade vidare i samband med detta kriterium att sökanden i målet var den största importören av den aktuella produkten.(9)

33 Mot bakgrund av dessa kriterier är det utan tvekan så, att klagandena på grund av vissa egenskaper som är karakteristiska för dem särskiljer sig från alla övriga berörda. Buralux är tillsammans med sina partner den största importören, i vart fall med avseende på Frankrike/Tyskland, och verksamheten drabbas särskilt hårt av förordningen och av det importförbud som följer härav, i och med att Buralux inte längre kan genomföra sina gällande avtal. Nästan alla dessa avtal gäller utöver den tidpunkt från vilken förordningen skall tillämpas. Jag anser därför att klagandena berörs personligen i förevarande fall.

34 Klagandena har vidare gjort gällande att ekonomiska aktörer skall kunna skydda sina legitima intressen när deras ställning på marknaden påverkas i väsentlig mån. Klagandena har i detta hänseende hänvisat till domen i målet Cofaz m.fl. mot kommissionen.(10) Det målet avsåg en förordning i vilken klagande företag gavs processuella garantier genom vilka de kunde begära att kommissionen skulle konstatera att gemenskapsrätten åsidosatts. Domstolen antog att sådana företag därför också borde kunna föra talan för att kunna skydda sina legitima intressen.

35 I förevarande fall har klagandena dock inte tillerkänts garantier som de senare kan använda sig av för att föra talan vid domstol. De överväganden som nämnts kan därför inte utgöra skäl för att klagandena skall kunna föra talan med stöd av artikel 173, eftersom klagandena därmed inte saknar rättsskydd. Klagandena kan, som rådet med rätta har anfört, föra talan vid nationell domstol och härvid via en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EG-fördraget ställa frågan om den tvistiga bestämmelsen är förenlig med gemenskapsrätten.

36 Klagandena har dessutom anfört en lång rad argument avseende den allmänna tendensen om utökning av talerätten (parlamentets rätt att föra talan) och avseende det förhållandet att en begäran om förhandsavgörande med stöd av artikel 177 i EG-fördraget skall innehålla uppgifter om de faktiska omständigheterna i det aktuella målet. Dessa argument kan dock inte ha någon betydelse för frågan i förevarande fall, eftersom möjligheten till att föra talan om ogiltigförklaring i huvudsak regleras av artikel 173 i EEG-fördraget. Jag har redan ingående diskuterat hur denna bestämmelse bör tolkas och när enskilda kan väcka talan.

37 Sammanfattningsvis anser jag att klagandena berörs personligen av den tvistiga bestämmelsen.

1.1.2 Huruvida klagandena är direkt berörda

38 Klagandena har gjort gällande att de även är direkt berörda av artikel 4.3 a i i förordning nr 259/93, eftersom det enligt lydelsen av den tvistiga bestämmelsen inte anges några villkor för att genomföra de stränga åtgärder som föreskrivs i bestämmelsen. Medlemsstaterna kan enligt klagandena utan besvär och utan att behöva uppfylla några villkor helt och hållet förbjuda import av avfall. Det är enligt klagandena inte ens nödvändigt att göra skillnad mellan farligt avfall och ofarligt avfall. Då det i den tvistiga bestämmelsen inte uppställs några hinder mot ett importförbud av avfall, kommer medlemsstaterna inte att tveka att använda denna möjlighet, varför klagandena även av dessa skäl är direkt berörda.

39 Klagandena har vidare hänvisat till artikel 44 andra stycket i förordningen, enligt vilken förordningen inte skall tillämpas förrän femton månader efter offentliggörandet, det vill säga från den 6 maj 1994. Klagandena har gjort gällande att förordningen sedan den trädde i kraft i februari 1993 har haft direkta följder för dem. Från nämnda tidpunkt vände sig de tyska kommunerna inte längre till Frankrike utan till tredje land för att bortskaffa avfall.

40 Rådet har gjort gällande att en sökande endast är direkt berörd om den tvistiga bestämmelsen automatiskt påverkar sökandens förhållanden utan att det är nödvändigt med ett senare beslut. Rådet anser inte att så är fallet här. Enligt rådet får den tvistiga bestämmelsen i förordningen endast rättsverkningar för aktörerna om den aktuella medlemsstaten använder sig av sin befogenhet samt att medlemsstaterna i detta hänseende har givits ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning. Det är således uteslutet att klagandena kan vara direkt berörda.

41 I sitt beslut har förstainstansrätten uttryckligen inte ansett det nödvändigt att ta ställning till frågan om klagandena var direkt berörda. Då klagandena inte kunde anses personligen berörda, var det inte nödvändigt att gå in på denna fråga. I detta förslag till avgörande skall jag dock gå in på denna fråga.

42 Inledningsvis uppkommer frågan om klagandena redan berördes av den tvistiga bestämmelsen när talan väcktes i april 1993 och om det förelåg ett intresse av att få saken prövad, även om förordningen inte kunde tillämpas förrän den 6 maj 1994. Då förordningen trädde i kraft redan i februari 1993, måste det redan vid denna tidpunkt ha varit möjligt för klagandena att angripa förordningen. Klagandena kunde dock endast göra detta om de var direkt berörda. Detta villkor är uppfyllt om förordningen automatiskt, det vill säga utan att det var nödvändigt med ett senare beslut, kunde tillämpas i maj 1994 i en form som medför att klagandena blev direkt berörda. Det är just på denna punkt som det föreligger tvivel i förevarande fall. När klagandena gör gällande att förordningen hade omedelbara följdverkningar för dem från ikraftträdandet, vill jag påpeka att det var genom de franska bestämmelserna som det infördes ett principiellt förbud mot import av avfall, vilket medförde att de tyska kommunerna blev tvungna att vända sig till andra länder. Detta inträffade inte endast när den tvistiga förordningen trädde i kraft utan redan den 18 augusti 1992, då de aktuella franska bestämmelserna trädde i kraft.

43 Enligt artikel 4.3 a i är det medlemsstaterna som avgör om åtgärder skall vidtas och i så fall vilka åtgärder som är lämpliga "för att helt eller delvis förbjuda transporter av avfall". Även om domstolen ogiltigförklarar den tvistiga bestämmelsen, kommer detta inte att ha en omedelbar betydelse för klagandenas förhållanden. Den franska lagstiftningen, enligt vilken import är förbjuden sedan år 1992, fortsätter att gälla.

44 Klagandena har förvisso gjort gällande att syftet med förordningen uteslutande har varit att i efterhand legitimera de franska bestämmelserna. Detta är dock inte säkert. Även om det skulle vara så kan klagandena emellertid inte anses vara direkt berörda. Det är riktigt att domstolen har ansett en sökande vara direkt berörd i ett mål när de nationella myndigheterna i förväg hade meddelat att de hade för avsikt att fatta vissa beslut så snart de hade fått de tillstånd som var nödvändiga från gemenskapens institutioner.(11) Det var dock fråga om ett individuellt beslut som hade begärts av den aktuella medlemsstaten. Situationen i förevarande fall är en annan. Det är fråga om en förordning som riktas till samtliga medlemsstater och inte bara till Republiken Frankrike. Det är i synnerhet av betydelse att de franska bestämmelserna förelåg redan när förordningen antogs och att de redan hade negativa effekter för klagandena innan förordningen kunde tillämpas. Med andra ord ingrep Republiken Frankrike utan att vänta på att förordningen skulle antas. Således kan det fastställas att klagandena inte kan anses vara direkt berörda.

45 Talan om ogiltigförklaring kan därför inte upptas till sakprövning.

1.2 Huruvida talan om utomobligatoriskt skadestånd kan upptas till sakprövning

46 Enligt artikel 178 jämförd med artikel 215 andra stycket i EG-fördraget har domstolen behörighet att fatta beslut om ersättning för skada som har vållats av gemenskapens institutioner, i detta fall rådet.

47 Förstainstansrätten avvisade även skadeståndstalan med motiveringen att varken ansökan eller repliken innehöll något underlag för beräkningen av de skadeståndsbelopp som respektive sökande hade uppgivit. Detta stred mot artikel 38.1 c i domstolens rättegångsregler, enligt vilken det i likhet med artikel 44.1 c i förstainstansrättens rättegångsregler krävs att ansökan innehåller uppgifter om föremålet för talan samt en sammanfattning av grunderna.

48 Till stöd för att upphäva rättens beslut på denna punkt har klagandena gjort gällande att de har rätt till ersättning för den skada som de har lidit på grund av rådets agerande och har uppgivit att de kan tillerkännas ersättning även om skadan ännu inte kan uppskattas (närmare bestämt när det i tillräcklig mån är fastställt att skadan kommer att inträffa och är förutsebar). Detta var enligt Buralux, Satrod och Ourry fallet här. Klagandena har i överklagandet gjort gällande att skadan utan större svårigheter kan uppskattas med hjälp av samtliga fakturor som har framlagts av klagandena, eftersom dessa sammanlagt anger omsättningen hos Buralux och företagets underleverantörer och som nu är noll. Det är på grundval av dessa uppgifter som klagandena har angivit att de har beräknat skadans storlek.

49 Rådet har gjort gällande att de handlingar som har framlagts av klagandena inte räcker för att kunna uppskatta skadan. Enligt rådet är beräkningen av omsättningen på grundval av fakturor endast en (i och för sig viktig) faktor bland flera andra. Det är dock uppenbart att omsättningen aldrig kan motsvara den skada som har lidits. Härtill kommer att inte något av de dokument som klagandena har lagt fram innehåller upplysningar som gör det möjligt att göra en värdering av skadans omfång och att klagandena enbart har framlagt kontrakt och fakturor men inte angivit vilken period det gäller eller vilken beräkningsmetod som har använts för att komma fram till de begärda beloppen. Rådet hänvisar även i detta sammanhang till att förordningen inte kunde tillämpas förrän från år 1994.

50 Då man i ett mål om överklagande har att utgå från de faktiska omständigheter som förstainstansrätten har stött sig på, måste det förutsättas att klagandena, med undantag av enskilda fakturor och kontrakt, inte har inkommit med några uppgifter som gör det möjligt att uppskatta en eventuell skada.

51 Jag behöver inte närmare redogöra för skälen till varför några fakturor, där det varken finns uppgift om vilken period de gäller och om vilken beräkningsmetod som använts, inte är tillräckliga för att kunna uppskatta en skada. Även om det skulle vara så, att företagens omsättning kan fastställas på grundval av dessa fakturor, borde klagandena ha inkommit med mera fullständiga och detaljerade förklaringar för att kunna visa att den omsättning som de inte längre har utgör den skada som de lidit.

52 Vad gäller klagandenas påstående att det kan väckas skadeståndstalan utan att det är möjligt att omedelbart kunna uppskatta skadan, vill jag påpeka att detta inte är relevant i förevarande fall. I vissa konkreta fall är en sökande inte skyldig att vänta tills det är möjligt att uppskatta skadan för att kunna väcka en skadeståndstalan. Detta gäller emellertid inte i förevarande fall. Det måste som utgångspunkt vara möjligt att uppskatta skadan. Klagandena har för övrigt angivit ett exakt belopp. Klagandena har dock inte inkommit med en exakt redogörelse för hur skadan exakt har beräknats. Det är därför inte bara omöjligt att fastställa om det har uppkommit en skada som i verkligheten motsvarar det belopp som angivits. På grund av att klagandena inte heller har lämnat tillräckliga uppgifter, är det även omöjligt att över huvud taget uppskatta skadan. Således kan inte heller klagandenas talan om utomobligatoriskt skadestånd upptas till sakprövning.

53 Det kan således konstateras att förstainstansrätten gjorde rätt när den avvisade klagandenas båda yrkanden. Överklagandet skall därför avvisas.

1.3 Huruvida överklagandet kan avvisas genom ett motiverat beslut

54 Rådet har gjort gällande att det är uppenbart att överklagandet avseende talan om ogiltigförklaring inte kan upptas till sakprövning med stöd av artikel 119 i domstolens rättegångsregler, eftersom det är uppenbart att talan i sig inte kan upptas till sakprövning. Beträffande skadeståndskraven menar rådet att överklagandet skall avvisas med stöd av artikel 119 i rättegångsreglerna, då det är uppenbart att överklagandet inte kan upptas till sakprövning eller är uppenbart ogrundat, eftersom det är uppenbart att kraven inte kan upptas till sakprövning eller är uppenbart ogrundade. I andra hand har rådet yrkat att överklagandet skall ogillas.

55 Detta ger mig anledning att göra följande kommentar: Om rådet har rätt i att det är uppenbart att talan om ogiltigförklaring inte kan upptas till sakprövning, skall motsvarande del av överklagandet avvisas på grund av att det är uppenbart ogrundat och inte på grund av att det är uppenbart att den inte kan upptas till prövning. Överklagandet kan inte upptas till sakprövning om det är klarlagt att klagandena inte hade rätt att överklaga (exempelvis om överklagandefristen redan har gått ut). Rådet har emellertid inte anfört några argument i denna riktning. I förevarande fall är det emellertid inte fråga om att överklagandet inte kan upptas till sakprövning utan endast om att talan i målet vid förstainstansrätten inte kan upptas till sakprövning. Om så är fallet skall överklagandet ogillas.

56 Av samma skäl kan jag inte heller se varför det är uppenbart att överklagandet inte kan upptas till sakprövning i den del som avser talan om utomobligatoriskt skadestånd.

57 På det hela taget anser jag inte att det är lämpligt att i förevarande fall tillämpa artikel 119 i domstolens rättegångsregler. Det är inte uppenbart att talan i målet vid förstainstansrätten inte kan upptas till sakprövning. Som det kan noteras är det först efter en ganska grundlig genomgång, i synnerhet mot bakgrund av domen i målen Piraiki-Patraiki och Extramet, som jag har kommit fram till att talan inte kan upptas till sakprövning.

58 Det argument som rådet har anfört i andra hand angående prövningen i sak är enligt min mening inte heller särskilt övertygande. Rådet har först och främst hänvisat till artikel 51 i protokollet om stadgan för domstolen. Enligt denna artikel kan ett överklagande endast grunda sig på bristande behörighet hos rätten, på rättegångsfel eller att rätten har åsidosatt gemenskapsrätten. Rådet gör gällande att de grunder som klagandena stöder sig på i överklagandet inte framgår klart av det som klagandena har anfört i överklagandet. Det utgår dock ifrån att klagandena endast stöder sig på att rätten har åsidosatt gemenskapsrätten. I så fall följer det enligt rådet av det som tidigare har anförts att klagandenas argument i frågan om talan kan upptas till sakprövning saknar grund. Det är därför som rådet i andra hand yrkar att domstolen skall ogilla överklagandet. Innebörden av detta verkar vara - i den mån frågorna om rättegångsfel och behörighet inte skall undersökas - att det direkt kan fastställas att överklagandet skall ogillas när det har fastställts att klagandenas argument i frågan om huruvida sökandens talan inte kan upptas till sakprövning är ogrundat.

59 Om det som anförts av rådet verkligen skall förstås på detta sätt, kan jag hålla med om att överklagandet skall ogillas (dock inte i andra hand, eftersom överklagandet inte kan avvisas, se punkterna 55 och 56 ovan).

60 För det fall att domstolen inte följer mitt förslag och anser att talan kan upptas till sakprövning, skall jag nu pröva talan i sak.

2. Saken

61 Rådet har i sin skriftliga inlaga inom ramen för överklagandet, förutom ett fåtal anmärkningar om skadeståndstalan i sak (dessa anmärkningar anges dock i avsnittet om huruvida talan kan upptas till sakprövning), endast i andra hand angivit några argument angående talan i sak för det fall domstolen anser att talan kan upptas till sakprövning.

62 Rådet anser att domstolen i så fall inte skall återförvisa målet till förstainstansrätten utan själv med stöd av artikel 54 i stadgan slutgiltigt avgöra ärendet. De inlagor som har ingivits utgör enligt rådet tillräckligt underlag för att kunna fatta ett beslut. Rådet har inte ytterligare redogjort för sin ståndpunkt i frågan om huruvida skadeståndstalan i sak skall bifallas. Rådet har endast hänvisat till sina inlagor till förstainstansrätten och anfört att dessa innehåller en uttömmande redogörelse i sakfrågan, eftersom det av dessa framgår att det är uppenbart att skadeståndstalan inte kan upptas till sakprövning eller är uppenbart ogrundad. Under alla omständigheter framgår det av andrahandsyrkandet att rådet är av den uppfattningen att bägge yrkandena är ogrundade.

63 Klagandena, som har gjort gällande att deras yrkanden är välgrundade, anser likaså att det inte är nödvändigt att återförvisa talan till förstainstansrätten. Enligt min mening bör domstolen själv avgöra ärendet om ett sådant avgörande är nödvändigt.

2.1 Talan om ogiltigförklaring i sak

64 Vad gäller talan om ogiltigförklaring i sak har klagandena åberopat flera grunder.

2.1.1 Åsidosättande av väsentliga formföreskrifter

65 Till stöd för att den tvistiga bestämmelsen är ogiltig på grund av bristande motivering har klagandena gjort gällande att väsentliga formföreskrifter avseende kraven i artikel 190 i EG-fördraget har åsidosatts. I denna bestämmelse föreskrivs en skyldighet att motivera förordningar, direktiv och beslut. Klagandena anser att förordning nr 259/93 inte är tillräckligt motiverad, eftersom den motivering som anges är motsägelsefull. Å ena sidan anges att frågan om gränsöverskridande överföring av avfall bör regleras av gemenskapsrätten för att en tillräcklig kontroll skall vara möjlig, men å andra sidan utvidgas medlemsstaternas befogenheter väsentligt i och med att de nu helt allmänt kan förbjuda transport av avfall.

66 Enligt rådet existerar inte en sådan motsägelse som klagandena har påstått. Det framgår av det tionde övervägandet i ingressen till förordningen att medlemsstaterna kan förbjuda transport av avfall i syfte att verkställa principen om tillräcklig egenkapacitet.

67 Den omständigheten att båda målsättningarna nämns i övervägandena innebär inte nödvändigtvis att de målsättningar som uttrycks i övervägandena är motsägelsefulla. Jag kan inte heller se någon inneboende motsägelse i övervägandena. Även om medlemsstaterna ges befogenhet att helt och hållet förbjuda avfallsimport, skall detta ske "i enlighet med fördraget". Medlemsstaterna har med andra ord inte helt fritt spelrum vad gäller bestämmelsernas närmare utformning. Syftet från rådets sida har varit att förverkliga principen om tillräcklig egenkapacitet med hjälp av ett nätverk av anläggningar för bortskaffande av avfall.(12) Gemenskapens kontroll av avfallstransporter strider inte på något sätt mot denna målsättning. Så länge principen om tillräcklig egenkapacitet inte har förverkligats avseende bortskaffande av avfall och så länge en enskild medlemsstat inte är i stånd att på sitt område ombesörja att bortskaffa avfall från detta område, kommer avfallstransporter att äga rum över gränserna. För att säkra högsta möjliga skyddsnivå avseende miljön och människors hälsa är det nödvändigt att sådana transporter kontrolleras av gemenskapsrätten. Av det ovan anförda framgår att förordningen är tillräckligt motiverad och att motiveringen inte är motsägelsefull.

2.1.2 Fördragsbrott

68 Klagandena har på denna punkt gjort gällande att avfall skall anses utgöra en vara (även om det är fråga om varor med ett negativt värde). Följaktligen skall fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor även tillämpas på avfall. Dessa bestämmelser åsidosätts i och med att medlemsstaterna nu genom ensidiga beslut kan stänga sina gränser för avfall från grannstaterna. Enligt klagandena är det inte tillåtet att vidta åtgärder som är oförenliga med fördraget för att förverkliga principerna om närhet och tillräcklig egenkapacitet.

69 Rådet har gjort gällande att domstolen i domen i målet kommissionen mot Belgien(13), som klagandena har hänvisat till, har fastslagit att avfall skall anses utgöra en vara av en särskild karaktär som kan motivera begränsningar av den fria rörligheten för varor. Vidare kan den tvistiga bestämmelsen enligt rådet inte strida mot fördraget, då det krävs att de åtgärder som medlemsstaterna vidtar skall vara förenliga med fördraget.

70 Det framgår av den nämnda domen, som både klagandena och rådet har hänvisat till, att avfall skall anses utgöra en vara och att bestämmelserna om fri rörlighet för varor därför är tillämpliga på avfall.(14) Enligt den bestämmelse som är tvistig i målet, det vill säga artikel 4.3 a i i förordning nr 259/93, kan medlemsstaterna dock endast begränsa transport av avfall "i enlighet med fördraget". Följaktligen innebär bestämmelsen inte ett åsidosättande av fördraget.

71 För övrigt är det enligt EG-fördraget möjligt att begränsa den fria rörligheten för varor. I domen i målet kommissionen mot Belgien fastslog domstolen således uttryckligen att begränsningar av den fria rörligheten för avfall kunde motiveras av "oeftergivliga krav med hänsyn till miljöskyddet". Domstolen ansåg av detta skäl att det på denna punkt inte förelåg någon diskriminering, trots att de aktuella åtgärderna endast riktades mot avfall från andra medlemsstater. Det följer av principen om att miljöskador i första hand skall åtgärdas vid källan att avfall kan behandlas olika beroende på varifrån det kommer, varför domstolen fastslog att det inte var diskriminerande att vidta åtgärder för avfall från andra medlemsstater, avfall som således inte bortskaffades på ursprungsorten.(15) Den tvistiga bestämmelsen utgör således inte ett åsidosättande av fördraget.

2.1.3 Åsidosättande av proportionalitetsprincipen

72 Klagandena har gjort gällande att rådet genom den tvistiga bestämmelsen har åsidosatt proportionalitetsprincipen. De negativa följdverkningar som har uppkommit för klagandena (konkurs) är oproportionella och går utöver vad som kan anses utgöra en normal risk för de ekonomiska aktörerna. Rådet kunde enligt klagandena ha infört en mindre ingripande åtgärd, exempelvis genom att kräva att planerade transporter skall anmälas i förväg.

73 Rådet har gjort gällande att den omtvistade bestämmelsen endast är ett tillägg till de talrika regler som redan var gällande i fråga om bortskaffande av avfall. Rådet har vidare gjort vad den har kunnat för att förhindra oproportionerliga följdverkningar och det är den franska regeringen och inte rådet som är ansvarig för de skador som har uppkommit i förevarande fall.

74 Vid prövningen av om proportionalitetsprincipen har åsidosatts skall det göras skillnad mellan frågan om huruvida den tvistiga åtgärden var ändamålsenlig och frågan om huruvida den var nödvändig. Ingen av parterna har gjort gällande att åtgärden inte var ändamålsenlig. Det förhåller sig annorlunda vad gäller frågan om åtgärden var nödvändig. Klagandena har på denna punkt gjort gällande att rådet kunde ha valt en mindre ingripande åtgärd, nämligen att planerade transporter skall anmälas i förväg. En sådan åtgärd är dock inte lämplig för att förverkliga principen om tillräcklig egenkapacitet. Transporter kommer även fortsättningsvis att ske.

75 Vad gäller klagandenas argument att de har drabbats av den tvistiga bestämmelsen på ett sätt som går utöver vad som kan anses utgöra en normal risk för de ekonomiska aktörerna har rådet med rätta gjort gällande att denna omständighet skall tillskrivas den franska lagstiftningen. I den tvistiga bestämmelsen anges endast att medlemsstaterna får vidta åtgärder för att helt eller delvis förbjuda transporter av avfall. Medlemsstaterna har därmed flera olika möjligheter att ingripa. Det är således medlemsstaterna som skall besluta om vilka närmare åtgärder som skall vidtas, liksom det åligger medlemsstaterna att bedöma frågan vad åtgärden får för konsekvens i förhållande till proportionalitetsprincipen. Vidare är medlemsstaterna skyldiga att försäkra sig om att de åtgärder som de vidtar är förenliga med fördraget. Det är därför inte möjligt att med stöd av artikel 4.3 a i vidta oproportionerliga åtgärder. Slutligen vill jag påpeka att förordningen inte skall tillämpas förrän femton månader efter offentliggörandet, vilket innebär att de aktuella företagen fick möjlighet att anpassa sig till de ändrade förhållandena. Den tvistiga bestämmelsen är därför inte oproportionerlig.

2.1.4 Skydd för berättigade förväntningar

76 Klagandena har på denna punkt gjort gällande att enskilda skall kunna förvänta sig att gemenskapen inte vidtar åtgärder som strider mot principen om den fria rörligheten för varor. Man skall vidare enligt klagandena kunna förvänta sig att gemenskapen inte ändrar inställning i miljöskyddsfrågan.

77 Rådet gjorde mot detta gällande att den tvistiga bestämmelsen ännu inte kunde tillämpas och de berörda gavs tillräckligt lång tid (femton månader) för att anpassa sig till de ändrade förhållandena.

78 Angående klagandenas argument vill jag först påpeka att gemenskapen, såsom redan har nämnts, inte har vidtagit åtgärder som strider mot den fria rörligheten för varor. Förutom den tillräckliga frist att anpassa sig som rådet också har hänvisat till bör ännu ett förhållande nämnas. Rådet har redan i 1991 års version av artikel 5.1 i direktiv 75/442/EEG om avfall(16) fastställt målsättningen att ha en tillräcklig egenkapacitet avseende bortskaffande av avfall. Detta innebär att man från denna tidpunkt får förvänta sig att gränsöverskridande transport av avfall i allt högre grad kommer att begränsas och att bortskaffande av avfall alltmer kommer att ske lokalt. Klagandena kan därför inte med rätta göra gällande att de måste kunna förvänta sig att gemenskapen inte ändrar inställning i frågan om miljöskydd och att det även fortsättningsvis skulle vara möjligt att importera hushållsavfall. För det första väntade gemenskapen inte till år 1993 för att ändra inställning i miljöskyddsfrågan och för det andra kunde klagandena inte förvänta sig att det även fortsättningsvis skulle vara möjligt att transportera avfall i samma omfattning som tidigare. Följaktligen kan klagandena inte ha haft några berättigade förväntningar.

2.1.5 Maktmissbruk

79 Endast få av de uppgifter som klagandena har hänvisat till på denna punkt har verkligt sammanhang med begreppet maktmissbruk. Det föreligger maktmissbruk om den aktuella rättsakten har ett annat syfte än det som anges, det vill säga när rättsakten tjänar till att främja en subjektivt sett rättsstridig målsättning.

80 Mot bakgrund av denna definition är det enda relevanta argument från klagandenas sida det genom vilket de försöker visa att rådets enda syfte med den tvistiga förordningen var att främja en enskild medlemsstats intressen, nämligen Frankrikes, och att i efterhand legitimera det rättsstridiga franska dekretet i stället för att införa allmänna föreskrifter om bortskaffande av avfall.

81 Rådet har anfört att den tvistiga bestämmelsen föreslogs av rådsordföranden, med kommissionens samtycke och mot bakgrund av domstolens ovannämnda dom i målet kommissionen mot Belgien, för att ge medlemsstaterna möjlighet att av hänsyn till miljöskydd införa begränsningar av den fria rörligheten av varor. Vidare riktar sig förordningen till samtliga medlemsstater, varför den inte kan ha haft som verkan att retroaktivt godkänna en nationell åtgärd.

82 Jag ansluter mig till rådets argument, eftersom klagandena endast gör antaganden när de gör gällande att rådet genom den tvistiga bestämmelsen endast ville legitimera den redan införda franska ordningen. En sådan retroaktiv legitimering är för övrigt inte möjlig. En tidigare införd nationell föreskrift kan inte godkännas genom en förordning vad gäller perioden innan förordningen antogs. Det är en sådan period som det är frågan om i förevarande fall, eftersom de negativa verkningar som uppkom för klagandena berodde på det franska förbudet mot import som infördes år 1992. Följaktligen föreligger det inte maktmissbruk.

2.1.6 Subsidiaritetsprincipen

83 Klagandena har gjort gällande att subsidiaritetsprincipen har åsidosatts i och med att den tvistiga förordningen antogs, då varken samtliga relevanta kriterier avseende miljöskydd eller förhållandena i medlemsstaterna har beaktats vid bedömningen av om det är mest lämpligt med en reglering på nationell nivå eller på gemenskapsnivå.

84 Rådet har mot detta gjort gällande att det här endast kan vara fråga om den subsidiaritetsprincip som anges i artikel 130r fjärde stycket och att denna inte utgör en rättsregel av högre rang till skydd för enskilda i enlighet med domstolens rättspraxis.

85 Av en närmare granskning av klagandenas argument framgår att de i själva verket inte närmare redogör för på vilket sätt subsidiaritetsprincipen skulle ha åsidosatts. Klagandena har enbart hävdat detta utan att anföra något till stöd för detta påstående. När klagandena gör gällande att frågan om det är mest lämpligt med en reglering på nationell nivå eller på gemenskapsnivå inte har beaktats i samband med att förordningen antogs, gör de endast ett påstående. De har inte anfört något till stöd för detta påstående. Klagandena har inte heller gjort gällande att det skulle ha varit mera lämpligt att reglera problemet i medlemsstaterna, eftersom klagandena flera gånger tvärtom har anfört att medlemsstaterna inte bör ges för stora befogenheter avseende restriktioner för transport av avfall. Klagandena är med andra ord av den uppfattningen att det är frågan om ett problem som bör regleras på gemenskapsnivå. Det är just detta som rådet har gjort. Även om medlemsstaterna har ett visst utrymme för skön i förevarande fall, är det dock fråga om en gemenskapsrättslig ordning. Ordningen infördes av gemenskapen, den gäller samtliga medlemsstater och i den föreskrivs gemensamma regler och krav för samtliga medlemsstater. Vidare skall de åtgärder som medlemsstaterna vidtar vara förenliga med fördraget. Det kan därför inte råda något tvivel om att frågan om överföring av avfall regleras på gemenskapsnivå. I den mån klagandena gör gällande att medlemsstaterna har fått en för stor behörighet på området, är detta ett argument som möjligen kan undersökas mot bakgrund av frågan om åsidosättande av fördraget, vilken jag redan har undersökt. Genom att göra gällande ett sådant argument har klagandena dock under alla omständigheter inte gjort gällande att subsidiaritetsprincipen har åsidosatts.

86 Av det ovan anförda framgår att talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 173 i fördraget är ogrundad.

2.2 Talan om utomobligatoriskt skadestånd i sak

87 Då det inte har kunnat fastställas att rådet genom att anta den tvistiga förordningen har gjort sig skyldig till något rättsstridigt förhållande, skall även skadeståndstalan ogillas. Detta följer vidare av att det saknas orsakssamband mellan antagandet av förordningen och den skada som det är ostridigt att klagandena har lidit (vilket för övrigt motsvarar det som har anförts av rådet).

Rättegångskostnader

88 Om klagandenas talan inte har bifallits, skall domstolen enligt artikel 122 första stycket i domstolens rättegångsregler besluta om rättegångskostnaderna. Då detta är fallet i detta mål skall det fattas beslut om rättegångskostnaderna. Enligt artikel 118 i rättegångsreglerna skall artikel 69.2 första stycket tillämpas i mål om överklagande. Enligt artikel 69.2 första stycket skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Klagandena har tappat målet och bör därför förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

C - Förslag till avgörande

89 Jag föreslår således att domstolen skall

1) ogilla överklagandet, och

2) förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - Rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 (EGT nr L 30, s. 1).

(2) - Rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall (EGT nr L 194, s. 47), i dess lydelse enligt direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991 (EGT nr L 78, s. 32).

(3) - Dom av den 17 januari 1985 (11/82, Rec. s. 207).

(4) - Kommissionen mot Belgien (C-2/90, Rec. s. I-4431).

(5) - Dom av den 24 februari 1987, Deutz und Geldermann mot rådet (26/86, Rec. s. 941, punkt 8), av den 29 januari 1985, Binderer mot kommissionen (147/83, Rec. s. 257, 271, punkt 13), av den 6 oktober 1982, Alusuisse mot rådet och kommissionen (307/81, Rec. s. 3463, 3472 och följande sidor, punkt 11), av den 30 september 1982, Roquette Frères mot rådet (242/81, Rec. s. 3213, 3230, punkt 7), av den 14 juli 1983, Spijker mot kommissionen (231/82, Rec. s. 2559, 2566, punkt 9 och följande punkter), och av den 18 maj 1994, Codorniu mot rådet (C-309/89, Rec. s. I-1853, I-1885, punkt 18 och följande punkter).

(6) - De ovannämnda domarna i målen Piraiki-Patraiki mot kommissionen, punkt 11, och Spijker mot kommissionen, punkt 8, dom av den 15 juli 1963, Plaumann mot kommissionen, (25/62, Rec. s. 197, 238), de ovannämnda domarna i målen Deutz und Geldermann mot rådet, punkt 9, och Cordoniu, punkt 20.

(7) - Dom nämnd i fotnot 3.

(8) - Dom av den 16 maj 1991 (C-358/89, Rec. s. I-2501).

(9) - Ibidem, punkterna 16 och 17.

(10) - Dom av den 28 januari 1986 (169/84, Rec. s. 391, punkt 23).

(11) - Dom av den 23 november 1971, Bock mot kommissionen (62/70, Rec. s. 897, 908, punkterna 7 och 8).

(12) - Sjunde övervägandet i förordning nr 259/93.

(13) - C-2/90, Rec. s. I-4431, punkterna 30 och 32.

(14) - Ibidem, punkt 28.

(15) - Ibidem, punkterna 30, 32, 34 och 36. (16) - EGT nr L 194 (se fotnot 2).