FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

föredraget den 21 april 2016 ( 1 )

Mål C‑189/15

Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia

mot

Cassa conguaglio per il settore elettrico,

Ministero dello Sviluppo economico,

Ministero dell’Economia e delle Finanze,

Autorità per l’energia elettrica e il gas

(begäran om förhandsavgörande från Consiglio di Stato (Italien))

”Beskattning — Beskattning av energiprodukter och elektricitet — Begreppet skattenedsättningar — Energiintensiva företag i tillverkningsindustrin — Mekanism för att sänka de allmänna kostnaderna för elsystemet”

1. I Italien liksom i andra medlemsstater betalar elkonsumenter, oavsett om de är fysiska eller juridiska personer, för de så kallade allmänna kostnaderna för elsystemet, i förhållande till deras förbrukning. Samtidigt som sådana allmänna kostnader regleras i den italienska lagstiftningen, gör den det möjligt för vissa industriföretag som kännetecknas av att de är energiintensiva, att betala mindre för dessa allmänna kostnader.

2. Consiglio di Stato ska pröva en tvist där en enhet som inte kan anses vara ett energiintensivt företag i tillverkningsindustrin (det är ett institut som tillhandahåller hälso- och sjukvårdstjänster), vill bli behandlad på samma sätt som de sistnämnda företagen, det vill säga sänka de belopp som institutet betalar för de allmänna kostnaderna för elsystemet. Efter det att de italienska myndigheterna avslagit klagandens ansökan och domstolen i första instans avvisat den talan som klaganden väckt mot myndighetsbeslutet, ska nu Consiglio di Stato slutgiltigt avgöra tvisten. Den har därför begärt ett förhandsavgörande från EU-domstolen och frågat hur direktiv 2003/96/EG ( 2 ) ska tolkas, bland annat artiklarna 11 och 17.

3. Denna begäran om förhandsavgörande innebär också att domstolen ska analysera artikel 1.2 i direktiv 2008/118/EG ( 3 ), enligt vilken medlemsstaterna på vissa villkor får påföra andra indirekta skatter utöver den harmoniserade punktskatten på elektricitet.

4. Inom ett område som energibeskattning där domstolens praxis är sparsam, uppkommer två rättsliga problem i detta mål, vilka ännu inte har klargjorts: a) huruvida den mekanism som innebär att de allmänna kostnaderna för elsystemet fördelas mellan de italienska konsumenterna kan betecknas som en indirekt skatt i den mening som avses i direktiv 2008/118, och b) hur den lättnad som den italienska staten beviljar vissa energiintensiva företag, vars kostnader för energiförbrukningen i slutändan sänks, ska bedömas.

5. Huvudproblemet i förevarande fall, vilket detta förslag till avgörande är inriktat på, är att klargöra huruvida skyldigheten att betala för de allmänna kostnaderna för elsystemet har inneburit en skatt som omfattas av direktiven 2008/118 och 2003/96, eller om det rör sig om en mekanism för att inom ramen för eltariffen debitera konsumenten för en tvingande ekonomisk prestation som inte har karaktären av en skatt.

I – Tillämpliga bestämmelser

A – Unionsrätten

6. Genom direktiv 2003/96 harmoniseras inte punktskatter på energiprodukter och elektricitet, utan där fastställs vissa minimiskattenivåer som medlemsstaterna ska iaktta genom att inbegripa de sammanlagda skatter som tas ut i fråga om samtliga indirekta skatter enligt eget val (med undantag av mervärdesskatt). I direktiv 2008/118 föreskrivs däremot en delvis harmonisering av vissa delar av de harmoniserade punktskatterna, bland annat punktskatt som tas ut på energiprodukter och elektricitet.

7. I artikel 4 i direktiv 2003/96 föreskrivs följande: ”1. De skattenivåer som medlemsstaterna skall tillämpa på de energiprodukter och den elektricitet som anges i artikel 2 får inte underskrida de minimiskattenivåer som föreskrivs i detta direktiv. 2. I detta direktiv avses med skattenivå det samlade belopp som påförts i form av alla indirekta skatter (med undantag av mervärdesskatt) som beräknats direkt eller indirekt på kvantiteten av energiprodukter och elektricitet när de frisläppts för förbrukning.”

8. Enligt direktiv 2003/96 får medlemsstaterna när det gäller beskattning av energiprodukter och elektricitet differentiera mellan yrkesmässig användning och användning som privat konsument. I artikel 5 föreskrivs att ”[u]nder förutsättning att medlemsstaterna iakttar de minimiskattenivåer som föreskrivs i detta direktiv och att dessa är förenliga med gemenskapslagstiftning får de tillämpa differentierade skattesatser under skattemyndigheternas tillsyn i följande fall: … — Mellan yrkesmässig och icke-yrkesmässig användning av energiprodukter och elektricitet enligt artiklarna 9 och 10.”

9. I artikel 11 i direktiv 2003/96 föreskrivs följande: ”1. I detta direktiv avses med yrkesmässig användning den förbrukning varje företagsenhet har, fastställd i enlighet med punkt 2, som självständigt och oberoende av plats tillhandahåller varor och tjänster oavsett vilket syfte eller resultat den ekonomiska verksamheten skall ha. Ekonomisk verksamhet omfattar all verksamhet som bedrivs av producenter, återförsäljare och personer som tillhandahåller tjänster, däribland gruvdrift, jordbruksverksamhet och verksamhet inom fria yrken. … 4. Medlemsstaterna får begränsa omfattningen av den lägre skattenivån vid yrkesmässig användning.”

10. Artikel 17 i direktiv 2003/96 har följande lydelse: ”1. Under förutsättning att ett genomsnitt av de minimiskattenivåer som föreskrivs i detta direktiv iakttas för varje företag, får medlemsstaterna tillämpa skattenedsättning för förbrukning av energiprodukter som används för uppvärmning eller för ändamål som anges i artikel 8.2 b och 8.2 c och för elektricitet i följande fall: a. För energiintensiva företag. Med energiintensivt företag avses en företagsenhet som avses i artikel 11, där antingen energiprodukternas och elektricitetens inköpskostnad uppgår till minst 3,0 % av produktionsvärdet, eller den nationella erlagda energiskatten uppgår till minst 0,5 % av förädlingsvärdet. Inom ramen för denna definition får medlemsstaterna tillämpa mer restriktiva begrepp, inbegripet definitioner av försäljningsvärde, process- och sektorsvisa definitioner. … 2. Trots vad som sägs i artikel 4.1 får medlemsstaterna tillämpa skattenivåer ned till 50 % av miniminivåerna i detta direktiv på energiprodukter och elektricitet enligt definitionen i artikel 2, när de används av företagsenheter enligt definitionen i artikel 11, som inte är energiintensiva enligt definitionen i punkt 1 i denna artikel. … 4. Företag som åtnjuter de möjligheter som avses i punkterna 2 och 3 skall ingå de avtal, genomföra de system för handel med utsläppsrätter eller likvärdiga arrangemang som avses i punkt 1 b. Avtalen, systemen för handel med utsläppsrätter eller likvärdiga arrangemang måste leda till att miljömål eller ökad energieffektivitet uppnås, i stort sett motsvarande vad som skulle ha uppnåtts om gemenskapens vanliga minimiskattesatser hade iakttagits.”

11. I artikel 1 i direktiv 2008/118 föreskrivs följande: ”1. I detta direktiv fastställs allmänna regler för punktskatt som direkt eller indirekt drabbar konsumtion av följande varor, nedan kallade punktskattepliktiga varor. a) Energiprodukter och elektricitet som omfattas av direktiv 2003/96/EG. b) Alkohol och alkoholdrycker som omfattas av direktiven 92/83/EEG och 92/84/EEG. c) Tobaksvaror som omfattas av direktiven 95/59/EG, 92/79/EEG och 92/80/EEG. 2. Medlemsstaterna får påföra andra indirekta skatter på punktskattepliktiga varor för särskilda ändamål, förutsatt att dessa skatter är förenliga med gemenskapens regler om punktskatt eller mervärdesskatt i fråga om bestämning av skattebas, skatteberäkning, skattskyldighet och övervakning, men inte innefattar bestämmelser om undantag från skatteplikt. …”

B – Nationell rätt

12. Den italienska rätten innefattar ett antal rättsakter och myndighetsbeslut som har antagits i flera steg och som bildar ett sammanhängande system med lättnader för energiintensiva företag. Det rör sig om lagstiftningsdekret nr 26 av den 2 februari 2007 om införlivande av direktiv 2003/96 (attuazione de la direttiva 2003/96) ( 4 ) och om lagdekret nr 83 av den 22 juni 2012 om brådskande åtgärder för tillväxt i landet (misure urgenti per la crescita del Paese, nedan kallat 2012 års lagdekret). ( 5 ) I dess artikel 39 stadgas bland annat: — i punkt 1, att definitionen av energiintensiva företag enligt artikel 17 i direktiv 2003/96 ska fastställas senast den 31 december 2012 genom ett eller flera ministerdekret, — i punkt 2, att nämnda företag kan räkna med lättnader genom ett fördelaktigare ”punktskattesystem”, som ska säkerställa att skatteintäkterna upprätthålls och som inte under några omständigheter får innebära nya eller ytterligare kostnader för de offentliga finanserna, — i punkt 3, att de belopp som dessa företag ska betala för att täcka ”de allmänna kostnaderna för elsystemet” kommer att omräknas till deras fördel.

13. Ministerdekret av den 5 april 2013 om definitionen av energiintensiva företag (definizione delle imprese a forte consumo di energia, nedan kallat 2013 års ministerdekret) ( 6 ) genomför artikel 39 i 2012 års lagdekret. Närmare bestämt innehåller artikel 2 en definition av energiintensiva företag som är förenlig med definitionen i artikel 17 i direktiv 2003/96 och som bygger på villkor och kriterier som har anknytning till miniminivåerna för förbrukning och till hur energikostnaderna påverkar värdet av företagets verksamhet. Enligt artikel 3 omräknas de allmänna kostnaderna för elsystemet efter det att ministeriella riktlinjer har antagits. Denna omräkning ska ske i överensstämmelse med ”kriterier för stegvis nedsättning mot bakgrund av förbrukningen” av elektricitet. I artikel 6 anges att det nationella organet Cassa conguaglio per il settore elettrico (utjämningsfond för elsektorn, nedan kallad utjämningsfonden) varje år ska offentliggöra en förteckning över företag med stor energiförbrukning.

14. Riktlinjer från Ministro dello sviluppo economico av den 24 juli 2013 (nedan kallade 2013 års ministerriktlinjer), som genomför artikel 39.3 i 2012 års lagdekret och artikel 3 i 2013 års ministerdekret. Dessa riktlinjer överlåter omräkningen av de belopp som ska betalas för att täcka de ”allmänna kostnaderna för elsystemet” till Autorità per l’Energia Elettrica il Gas e il Settore Idrico (den italienska el-, gas- och vattenmyndigheten, nedan kallad AEEG) och förbehåller under alla omständigheter energiintensiva företag i tillverkningsindustrin nämnda lättnad.

15. I oktober 2013 fattade AEEG tre beslut som begränsar möjligheten att använda sig av skattelättnader till enbart energiintensiva företag i tillverkningsindustrin. På så sätt har de företag som i likhet med klaganden är aktiva i andra branscher nekats denna möjlighet. Nämnda undantag har också införts genom de slutliga beslut som antagits av CCSE.

II – Faktiska omständigheter och förfarandet vid den nationella domstolen

16. Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia (nedan kallat Fondazione Santa Lucia) är ett institut som tillhandahåller hälso- och sjukvårdstjänster samt bedriver medicinsk forskning. Enligt den hänskjutande domstolen omfattas detta institut av begreppet företagsenhet i den mening som avses i artikel 11.1 i direktiv 2003/96.

17. Under år 2014 väckte Fondazione Santa Lucia talan vid Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (TAR per la Lombardia) (regional förvaltningsdomstol i Lombardiet) och yrkade att de beslut varigenom de italienska myndigheterna hade nekat klaganden att ta del av det nationella systemet med skattelättnader för energiintensiva företag ( 7 ) eftersom klaganden inte var verksam i tillverkningsindustrin, skulle ogiltigförklaras.

18. Genom avgörande nr 1600/2014 avvisade TAR per la Lombardia (regional förvaltningsdomstol i Lombardiet) talan på grund av att fristen för att väcka talan hade överskridits, utan att pröva de aktualiserade frågorna i sak.

19. Fondazione Santa Lucia har överklagat den dom som meddelades i första instans till Consiglio di Stato och yrkat att den ska ändras vad gäller den del där det slås fast att talan ska avvisas. Till stöd för överklagandet har klaganden anfört samma grunder som i första instans. Klaganden har gjort gällande att det system med skattelättnader som de italienska myndigheterna har infört för energiintensiva företag strider mot direktiv 2003/96, i synnerhet artiklarna 11 och 17.

20. Consiglio di Stato anser att den talan som klaganden väckte i första instans kunde tas upp till sakprövning och att TAR per la Lombardias (regional förvaltningsdomstol i Lombardiet) dom därför ska ändras på denna punkt. I sak hyser Consiglio di Stato inte några tvivel om att bestämmelserna i FEUF rörande statligt stöd (artiklarna 107 och 108) är tillämpliga, men den hyser däremot tvivel huruvida det system som gynnar energiintensiva företag, beträffande betalningarna för de allmänna kostnaderna för elsystemet, är förenligt med direktiv 2003/96.

21. I detta sammanhang har Consiglio di Stato hänskjutit följande två tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Omfattas nationella bestämmelser (såsom de som är av betydelse i detta mål) som dels innehåller en definition av energiintensiva företag som är förenlig med definitionen i direktiv 2003/96/EG, dels förbehåller denna typ av företag stimulansåtgärder i form av ersättning för de belopp som ska betalas för att täcka de allmänna kostnaderna för elsystemet (men inte stimulansåtgärder när det gäller beskattningen av energiprodukter och elektricitet i sig) verkligen av tillämpningsområdet för nämnda direktiv? Om frågan besvaras jakande: 2) Utgör unionsrätten, och i synnerhet artiklarna 11 och 17 i direktiv 2003/96, hinder för lagbestämmelser och förvaltningspraxis (som de som gäller i den italienska rättsordningen och är beskrivna inom ramen för förevarande beslut att begära förhandsavgörande) som dels innebär att ett system med lättnader för förbrukning av energiprodukter (elektricitet) för energiintensiva företag enligt ovannämnda artikel 17 införs, dels begränsar möjligheten att komma i åtnjutande av sådana lättnader till att gälla endast energiintensiva företag i tillverkningsindustrin och neka företag i övriga branscher motsvarande lättnader?”

22. Efter det att Italien, kommissionen och Fondazione Santa Lucia hade inkommit med skriftliga yttranden beslutade domstolen att målet skulle avgöras utan förhandling.

III – Prövning av tolkningsfrågorna

A – Inledande anmärkning

23. Innan jag besvarar de två frågor som Consiglio di Stato har ställt, ska det påpekas att ingen av dem handlar om huruvida det italienska systemet är förenligt med de unionsrättsliga bestämmelserna om statligt stöd. Den hänskjutande domstolen har själv, som ovan nämnts, klargjort att den inte hyser några tvivel rörande denna fråga och den är inte föremål för denna begäran om förhandsavgörande.

24. I sitt skriftliga yttrande har kommissionen emellertid nämnt att det finns ett förfarande som fortfarande pågår rörande frågan om systemet är förenligt med de unionsrättsliga bestämmelserna om statligt stöd, och därefter även tagit upp överväganden rörande dess förenlighet. Kommissionen anser därför att det är lämpligt att erinra den hänskjutande domstolen om dess åligganden, för det fall att Italien inte skulle ha uppfyllt sin skyldighet att anmäla bestämmelserna till kommissionen.

25. Eftersom Consiglio di Stato inte har frågat domstolen om tillämpningen av de unionsrättsliga bestämmelserna om statligt stöd, trots att de nämns i beslutet att begära förhandsavgörande (just för att klargöra att Consiglio di Stato inte hyser några tvivel om detta), anser jag att det inte är lämpligt att följa kommissionens förslag. Domstolen bör enligt min uppfattning begränsa sig till att besvara de två tolkningsfrågor som ställts.

B – Den första tolkningsfrågan: tillämpningen av direktiv 2003/96 på lättnaderna för energiintensiva företag, vilka införts i anslutning till mekanismen med betalningar för att täcka de allmänna kostnaderna för elsystemet

1. Sammanfattning av parternas argument

26. Consiglio di Stato har sökt klarhet i om ett system med lättnader för energiintensiva företag, som det som regleras i de italienska bestämmelserna, omfattas av begreppet ”skattenedsättning” i artikel 17.1 i direktiv 2003/96.

27. De parter som har inkommit med skriftliga yttranden har olika uppfattningar om detta. Fondazione Santa Lucia menar att lättnaderna för energiintensiva företag ska betecknas som en skattenedsättning i den mening som avses i artikel 17.1 i direktiv 2003/96, eftersom de har en verkan som motsvarar en skatteförmån.

28. Kommissionen medger att det i unionsrätten är svårt att skilja mellan direkta och indirekta skatter, men den anser att systemet med lättnader för energiintensiva företag utgörs av en sänkning av en indirekt skatt (även här enligt unionsrätten), vilken huvudsakligen belastar slutkonsumenten av elenergi.

29. För att klarlägga om dessa lättnader kan anses vara en skattenedsättning i den mening som avses i artikel 17 i direktiv 2003/96, har kommissionen hänvisat till artikel 1 i direktiv 2008/118, i vilken det i punkt 1 hänvisas till harmoniserade punktskatter på vissa varor, däribland elektricitet. Enligt artikel 1.2 får medlemsstaterna dessutom påföra andra indirekta skatter (på punktskattepliktiga varor), för vissa ändamål. Enligt kommissionen ingår de lättnader som Italien beviljar energiintensiva företag i denna kategori (den som avser icke-harmoniserade indirekta skatter) och frågan huruvida de är rättsenliga bör prövas mot bakgrund av de villkor som föreskrivs i direktiv 2008/118 för deras införande.

30. Kommissionen betvivlar emellertid att betalningarna för vissa delar av de allmänna kostnaderna för elsystemet skulle vara en indirekt skatt och anser att förmånerna i vissa fall är skattenedsättningar på elenergi. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra vilka delar av de allmänna kostnaderna för elsystemet som direktiv 2003/96 och artikel 17 i detta direktiv ska tillämpas på, och skilja dem från de övriga delarna, för vilka betalningarna skulle kunna betecknas som en indirekt skatt för särskilda ändamål, på vilka direktiv 2008/18 är tillämpliga, men inte direktiv 2003/96 och inte artikel 17 i det direktivet.

31. Den italienska regeringen har föreslagit en annan lösning än kommissionen. Enligt den italienska regeringen är de lättnader som energiintensiva företag beviljas åtgärder av tariffkaraktär som inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2003/96 och därmed inte utgör en ”skattenedsättning” i den mening som avses i artikel 17. En skattenedsättning är en lättnad som påverkar skattenivån och som ger upphov till en minskning av skattebördan för den som kommer i åtnjutande av den, och så är inte fallet med den italienska lagstiftningen.

32. Enligt den italienska regeringen är fördelningen ( 8 ) av de allmänna kostnaderna för elsystemet mellan elsystemets användare den mekanism som Italien använder, i enlighet med direktiv 92/96/EG ( 9 ), för att finansiera de så kallade icke-återvinningsbara kostnader (”stranded costs”, ”coûts échoués”) som uppkom i samband med avregleringen av elsektorn i många medlemsstater i unionen. Den italienska lagstiftningen ålägger elleverantörerna att stå för dessa kostnader och att i sin tur övervältra dem på slutkonsumenterna.

33. Elleverantörerna överför de uppburna beloppen till ett offentligt organ, utjämningsfonden, som använder dem för de olika mål av allmänt intresse vars finansiering systemet täcker. ( 10 ) I enlighet med den egna nationella lagstiftningen anser den italienska regeringen att skyldigheten att betala för de allmänna kostnaderna för elsystemet innebär en ekonomisk prestation som är tvingande, men som inte har karaktären av en skatt. Det som är avgörande för att den inte ska betecknas som en skatt är att de uppburna beloppen inte ingår i statsbudgeten för att finansiera allmännyttiga behov, utan att de fördelas av utjämningsfonden på ett sätt som är reglerat i lag för var och en av de delar som ingår i systemet. Syftet är inte att tillgodose ett allmännyttigt behov, utan att kompensera för en kostnad.

34. Även om den italienska regeringen medger att denna tolkning inte automatiskt kan extrapoleras, anser den att unionsrätten godtar den, eftersom kommissionen ansåg att systemet med ersättning för allmänna kostnader som införts i Italien var ett tillåtet statligt stöd. ( 11 ) Dessutom anges det i punkterna 167 och 181 i kommissionens riktlinjer för statligt stöd till miljöskydd och energi, att det ska göras åtskillnad mellan indirekta skatter och tvingande ekonomiska prestationer, som de allmänna kostnaderna. ( 12 )

35. Den italienska regeringen har också gjort gällande att mekanismen för att täcka de allmänna kostnaderna för elsystemet inte omfattas av begreppet punktskatt i direktiv 2008/118. Enligt den italienska regeringen följer det av det sistnämnda direktivet att en punktskatt är en indirekt skatt som tas ut på konsumtion av en vara, på grund av att den framställts, och den tas ut av den som saluför den vid den tidpunkt då den görs tillgänglig för konsumenterna. Denna skatt ska alltid ha ett allmänt syfte och uppbörden av den får inte vara avsedd för på förhand utvalda ekonomiska aktörer.

2. Bedömning

36. Kan fördelningen av de allmänna kostnaderna för elsystemet mellan elkonsumenterna anses vara en skatt såvitt gäller tillämpningen av direktiven 2003/96 och 2008/118? Om svaret är jakande, blir svaret på den första tolkningsfrågan att lättnader för energiintensiva företag innebär en skattenedsättning (därefter ska det i sådana fall prövas om den är förenlig med artikel 17 i direktiv 2003/96). Om svaret däremot är nekande, medför den omständigheten att prestationen inte är att betrakta som en skatt att de enskilda lättnader, som beviljas vissa företag, inte heller skulle vara att betrakta som en skattenedsättning, vilket innebär att de inte heller skulle omfattas av tillämpningsområdet för de direktiv som reglerar den indirekta beskattningen av elektricitet.

37. För att reda ut detta problem ska det först klargöras vilken rättslig ställning dessa skatter har i direktiven 2003/96 och 2008/118. ( 13 ) Utgångspunkten är artikel 1.1 i direktiv 2008/118, i vilken det föreskrivs att en punktskatt ska tas ut på energiprodukter och elektricitet, vilken skatt delvis har harmoniserats genom direktiv 2003/96. Det rör sig om en skatt som i själva verket inte är aktuell i förevarande mål, eftersom de lättnader för energiintensiva företag som den italienska staten har infört då den lagstiftat om övervältringen av de allmänna kostnaderna för elsystemet inte rör den harmoniserade punktskatten.

38. I artikel 39 i 2012 års lagdekret godkändes två typer av åtgärder för energiintensiva företag, nämligen: a) ”ett system med punktskattesatser” som är gynnsamt (punkt 2) och b) en ändring, som också gynnade dessa företag, av de belopp som dessa skulle betala för att täcka de ”allmänna kostnaderna för elsystemet” (punkt 3). 2013 års ministerdekret innehöll endast föreskrifter rörande den sistnämnda åtgärden, men där gjordes ingen ändring av punktskattesatserna för elektricitet som gynnade de energiintensiva företagen och inte heller någon annan nedsättning av denna skatt.

39. Som undantag från den huvudregel som endast medger tre harmoniserade punktskatter, ger artikel 1.2 i direktiv 2008/118 medlemsstaterna möjlighet att skapa eller bibehålla ”indirekta skatter” (det vill säga kompletterande indirekta skatter, vilka således inte är harmoniserade) på elektricitet, förutsatt att de uppfyller två villkor: — De ska ha särskilda ändamål. — De ska vara förenliga med gemenskapens regler om punktskatt eller mervärdesskatt i fråga om bestämning av skattebas, skatteberäkning, skattskyldighet och övervakning. Detta krav på förenlighet omfattar inte bestämmelserna rörande undantagen. ( 14 )

40. Dessa indirekta skatter för särskilda ändamål omfattas, tillsammans med den harmoniserade punktskatten, av tillämpningen av direktiv 2003/96. Enligt artikel 4.1 i direktivet får de skattenivåer för elektricitet som medlemsstaterna tillämpar inte vara lägre än de minimiskattenivåer som föreskrivs i direktivet, och i punkt 2 i samma artikel anges det att med ”skattenivå” avses det samlade belopp som påförts i form av alla indirekta skatter (med undantag av mervärdesskatt) som beräknats direkt eller indirekt på kvantiteten elektricitet när den frisläppts för förbrukning.

41. Denna tolkning finner även stöd i skäl 10 i direktiv 2003/96, där det anges att ”… medlemsstaterna [bör] tillåtas att iaktta gemenskapens minimiskattenivåer genom att inbegripa de sammanlagda skatter som tas ut i fråga om samtliga indirekta skatter enligt eget val (med undantag av mervärdesskatt)”. Av detta kan slutsatsen dras att skattenedsättning enligt artikel 17 i direktiv 2003/96 är tillåten såväl med avseende på den harmoniserade punktskatten på elektricitet, som på de indirekta skatter för särskilda ändamål som medlemsstaterna får ta ut på elektricitet.

42. Tvisten handlar således enbart om huruvida mekanismen för fördelning av de allmänna kostnaderna för elsystemet generellt är att betrakta som en skatt, och om så är fallet, huruvida den betalningsskyldighet som åläggs elsystemets användare kan omfattas av kategorin indirekta skatter för särskilda ändamål i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 2008/118.

43. Ur denna synvinkel (som är den allmänna) uppfattas i den italienska lagstiftningen skyldigheten att betala för den här typen av allmänna kostnader som en ekonomisk prestation som inte har karaktären av en skatt, ( 15 ) och enligt de italienska domstolarnas praxis rör det sig inte heller om en skatt.

44. När EU-domstolen ska fastställa huruvida det i unionsrättsligt hänseende rör sig om en skatt, gör den det på grundval av pålagans objektiva kännetecken, utan hänsyn till hur den har betecknats i nationell rätt. ( 16 ) Att beteckna ett system för fördelning av de allmänna kostnaderna för elsystemet mellan elanvändarna som en indirekt skatt för särskilda ändamål enligt artikel 1.2 i direktiv 2008/118, bör följaktligen göras med beaktande av unionsrätten.

45. Unionsrätten innehåller inte någon definition av begreppet indirekt skatt och inte heller erbjuder domstolens praxis någon sådan, även om den enligt någon dom har vissa karaktäristiska drag: den belastar inte en fysisk eller juridisk persons inkomster eller förmögenhet (vilket är utmärkande för direkt skatt) utan konsumtion av en vara eller tillhandahållande av en tjänst, ( 17 ) och den brukar inkluderas i fakturorna till konsumenterna. ( 18 )

46. I domen i målet Kernkraftwerke Lippe-Ems ( 19 ) hänvisade domstolen till artikel 1.2 i direktiv 2008/118 och påpekade att syftet med den bestämmelsen är att beakta att medlemsstaterna har olika skattetraditioner på området och att indirekta skatter ofta används för att bedriva annan politik än budgetpolitik, och att den gör det möjligt för medlemsstaterna att, utöver den lägsta punktskatten, införa andra indirekta skatter för något särskilt ändamål.

47. Artikel 1.2 i direktiv 2008/118 innehåller ett undantag från huvudregeln att elförbrukning endast ska belastas med harmoniserad punktskatt och mervärdesskatt, vilket innebär att ett restriktivt tolkningskriterium ska tillämpas. Medlemsstaternas handlingsutrymme begränsas dessutom av att det i artikel 1.2 i direktiv 2008/118 föreskrivs två kumulativa villkor som indirekta skatter för särskilda ändamål ska uppfylla (nämligen att de har ett särskilt ändamål och att de är förenliga med unionens grundläggande regler om punktskatt eller mervärdesskatt). ( 20 )

48. Vad gäller det ”särskilda ändamålet” med indirekt skatt för särskilda ändamål, har domstolen påpekat att den ska ha ett annat mål än det rena budgetmålet. ( 21 ) I domen i målet Transportes Jordi Besora ( 22 ) slog domstolen fast att en förstärkning av en territoriell enhets självstyre genom att medge en befogenhet att ta ut skatter utgör ett rent budgetmässigt ändamål som inte i sig kan utgöra ett särskilt ändamål. ( 23 ) För att denna skatt skulle innefattas i kategorin indirekt skatt för särskilda ändamål, måste det vara obligatoriskt att skatteintäkterna användes till att minska de samhällskostnader och miljökostnader som är knutna specifikt till konsumtionen av de skattepliktiga mineraloljorna, så att det fanns en direkt anknytning mellan användningen av skatteintäkterna och den aktuella skattens ändamål. ( 24 )

49. Om fördelningen av de allmänna kostnaderna för elsystemet mellan de italienska konsumenterna skulle kunna innefattas i kategorin indirekt skatt för särskilda ändamål, skulle kravet på särskilt ändamål vara uppfyllt, eftersom det framgår av beslutet om begäran om förhandsavgörande och av den italienska regeringens yttrande, att de belopp som elleverantörerna uppbär överförs till utjämningsfonden, vilken i sin tur fördelar dem mellan de olika mål av allmänt intresse som har fastställts i den italienska lagstiftningen. ( 25 ) Det ankommer under alla omständigheter på den nationella domstolen att granska de olika delarna av mekanismen för de allmänna kostnaderna för elsystemet och pröva om de används för det ändamål som föreskrivits i lag och inte ingår i statsbudgeten som offentliga intäkter, det vill säga utan att vara knutna till det ändamål som ligger till grund för uppbörden av avgiften.

50. Jag menar i stället att det finns välgrundade argument för att den italienska mekanismen för att finansiera de allmänna kostnaderna för elsystemet inte ska anses uppfylla villkoret för att den ska omfattas av artikel 1.2 i direktiv 2008/118. Detta villkor innebär att det ska röra sig om en indirekt skatt som har egenskaper som liknar ( 26 ) antingen de punktskatter som harmoniserats av unionen eller mervärdesskatt. ( 27 )

51. Innan jag redogör för dessa argument, kan det vara lämpligt att kort ta upp några tillfällen då domstolen har prövat mekanismer som liknar det italienska systemet, om än med avseende på huruvida de var förenliga med reglerna om statligt stöd. Det innebär att domstolen inte direkt har prövat huruvida dessa mekanismer för att övervältra de allmänna kostnaderna för elsystemet på konsumenterna ska anses ha karaktären av en skatt eller inte.

52. I domen i målet Association Vent De Colère! m.fl. ( 28 ) slog domstolen fast att en mekanism för ersättning för merkostnaden, som finansieras av samtliga slutförbrukare av el inom landet och som innebär att de belopp som samlas in på det sättet fördelas mellan och betalas ut till stödmottagarna, i enlighet med medlemsstatens lagstiftning, av ett offentligt organ, ska vara att anse som en statlig åtgärd eller en åtgärd som vidtas med statliga medel i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF.

53. I beslutet i målet Elcogás ( 29 ) tillade domstolen i linje med detta att ”det saknar i detta sammanhang betydelse att de belopp som är avsedda att utgöra ersättning för merkostnaden inte härrör från ett särskilt tillägg till eltaxan och att den finansieringsmekanik som har prövats inte kan hänföras till kategorin skatt, skatteuttag eller skatteliknande avgift i egentlig mening enligt den nationella rätten”. ( 30 )

54. Domstolen har även prövat om andra taxemekanismer inom elsektorn var förenliga med de unionsrättsliga bestämmelserna om statligt stöd. Ibland har domstolen betecknat dem som skatteliknande avgifter och tillämpat sin praxis om förbud mot avgifter med motsvarande verkan och diskriminerande interna skatter på dem. I målet Alcoa Transformazioni/kommissionen ( 31 ) betecknade domstolen, på ett generellt och oprecist sätt, det tilläggsbelopp som de italienska konsumenterna fakturerades för att energiintrensiva industrier i Italien, bland annat aluminiumfabriker tillhörande Alcoa, skulle få en förmånlig eltariff som en skatteliknande avgift. Uppbörden av denna skatteliknande avgift överfördes till kompensationsfonden, vilken ersatte Alcoa direkt för skillnaden mellan den eltariff som Alcoa hade betalat till ENEL och den förmånliga tariffen.

55. I domen i målet Régis Network ( 32 ) ogiltigförklarade domstolen det beslut i vilket kommissionen hade funnit att det statliga stöd som Frankrike hade beviljat lokala radiostationer var förenligt med unionsrätten. Stödet hade finansierats genom en skatteliknande avgift till förmån för en fond till stöd för radioutsändning, vilken framstod som en regelrätt skatt i den franska lagstiftningen. Det ankom vidare på Direction générale des impôts (skattemyndigheten) att beräkna, fastställa och ta ut avgiften till förmån för fonden, enligt de bestämmelser och med de garantier och påföljder som gäller för mervärdesskatt.

56. Den vida definition som domstolen har gett begreppen avgifter med motsvarande verkan och diskriminerande interna skatter, har gjort att den har kunnat utsträcka dem till att omfatta varje ekonomisk skyldighet som ensidigt har införts av medlemsstaterna, oberoende av om den har karaktären av en skatt eller inte. ( 33 ) Jag anser således att det är lämpligt att domstolen med anledning av förevarande begäran om förhandsavgörande intar en ståndpunkt som är tydligare (och om möjligt rigorösare, även ur ett skatterättsligt dogmatiskt perspektiv) vad beträffar vad som anses vara skatteliknande avgifter, så att inte regelrätta skatter utan vidare jämställs med offentliga ekonomiska prestationer som inte har karaktären av en skatt.

57. Även om detta klargörande inte är strängt nödvändigt för att tillämpa bestämmelserna om statligt stöd eller när det gäller förbud mot avgifter med motsvarande verkan eller mot diskriminerande intern skatt, anser jag att det är nödvändigt när man som i förevarande fall tolkar harmoniseringsdirektiv på skatteområdet.

58. Enligt min uppfattning finns det två avgörande argument för att hävda att elanvändarnas proportionella betalning av de allmänna kostnaderna för elsystemet inte bygger på en skattskyldighet. Det första rör deras beskaffenhet, som är karaktäristisk för en ekonomisk prestation, som visserligen har införts genom den italienska lagen men som inte har karaktären av en skatt. ( 34 ) Även om det medges att de totala belopp som de omvandlas till har karaktären av statliga medel, för att bedöma om det eventuellt rör sig om statligt stöd, innebär det inte att de får en skatts kännetecknande drag (eller beskaffenhet).

59. Betalningarna för att täcka de allmänna kostnaderna för elsystemet kan inte betecknas som en skatt i förevarande fall (det vill säga med avseende på direktiven 2003/96 och 2008/118), eftersom de inte har en skattestruktur som liknar harmoniserade punktskatter eller mervärdesskatt. Jag vill erinra om att det sistnämnda villkoret måste vara uppfyllt för att de ska kunna omfattas av kategorin indirekt skatt för särskilda ändamål, i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 2008/118.

60. Ekonomiska prestationer av offentlig karaktär ger till skillnad från skatt inte upphov till intäkter som går in i statsbudgeten för att tillgodose allmänna eller särskilda offentliga behov som de nationella myndigheterna ska finansiera. Denna faktor (skapandet av ”en intäkt för det offentliga”) har identifierats av domstolen som ett inslag som är karaktäristiskt för skatter. ( 35 )

61. Det italienska elsystemet (inte statskassan) uppbär vissa belopp från elkonsumenterna som används för att täcka kostnader som är förknippade med systemet, enligt lagstiftarens beslut. Det offentliga organ som handhar systemet (utjämningsfonden) fungerar enbart som en insättnings- och utjämningskassa, till vilken intäkter kommer in för att sedan fördelas på ett sätt som fastställts på förhand i italiensk lag. Mottagarna av de uppburna intäkterna är inte offentliga organ, utan vissa företag eller andra mottagare av de belopp som avser de kostnader som har betalats genom denna mekanism. De belopp som uppbärs för att bidra till de allmänna kostnaderna för elsystemet är således inte intäkter som går in i statsbudgeten, eller budgeten för någon av statens organ, och sedan används till att finansiera en viss kostnad. ( 36 ) De kan således knappast betecknas som skatt i teknisk-juridisk mening.

62. Det andra argumentet för denna ståndpunkt är att det i mekanismen för fördelning av de allmänna kostnaderna för elsystemet inte finns någon medverkan av de nationella skattemyndigheterna och de kan inte heller utnyttja de privilegier som sådana myndigheter vanligtvis åtnjuter. Om en konsument inte betalar den procentuella andel som elleverantören för in i sin elräkning med avseende på allmänna kostnader för elsystemet (och som sedan vidarebefordras till utjämningsfonden) föranleder det inga åtgärder från skattemyndigheternas sida. Uppstår det någon oenighet mellan leverantören och användaren rörande detta får den avgöras av allmän domstol.

63. En ekonomisk prestation av det här slaget kan inte betecknas som indirekt skatt för särskilda ändamål i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 2008/118, om den inte backas upp av ett system för uppbörd och sanktioner som är försett med skattemyndigheternas privilegier, vilka garanterar en effektiv uppbörd av mervärdesskatt och punktskatter, oavsett om de är harmoniserade eller inte. Den italienska mekanismen för de allmänna kostnaderna för elsystemet saknar ett system för ”övervakning” som kan likställas med det som gäller för mervärdesskatt och harmoniserade punktskatter, vilket enligt artikel 1.2 i direktivet uttryckligen krävs för att medlemsstaterna ska få påföra indirekta skatter på punktskattepliktiga varor som elektricitet.

64. Med andra ord anser jag att a) mekanismen för finansiering av de allmänna kostnaderna för elsystemet inte ska betraktas som en indirekt skatt för särskilda ändamål i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 2008/118, och att b) ett system med lättnader för energiintensiva företag som det som fastställts i de italienska bestämmelser som den nationella domstolen har hänvisat till, därmed inte omfattas av begreppet ”skattenedsättning” i den mening som avses i artikel 17.1 i direktiv 2003/96. Följaktligen kan en medlemsstat välja att använda sig av ett system med lättnader för energiintensiva företag, under förutsättning att det är förenligt med de unionsrättsliga bestämmelserna om statligt stöd. ( 37 )

65. Om domstolen, till skillnad från vad jag anser, skulle finna att den mekanism för att täcka de allmänna kostnaderna för elsystemet som Italien använder är att betrakta som en skatt, måste den betecknas som en skatt för ett särskilt ändamål i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 2008/118 och i så fall ska direktiv 2003/96 tillämpas på den. I sådana fall kan de energiintensiva företagen komma i åtnjutande av de skattenedsättningar som avses i artikel 17 i direktiv 2003/96. Enligt den bestämmelsen, och självklart inom de gränser som anges där, får skattebördan från den harmoniserade punktskatten på elektricitet och de icke-harmoniserade indirekta skatterna minskas.

C – Den andra tolkningsfrågan: huruvida ett nationellt system med skattenedsättningar som enbart gynnar energiintensiva företag i tillverkningsindustrin är förenligt med direktiv 2003/96

66. Jag har som svar på den första tolkningsfrågan föreslagit att mekanismen för att täcka de allmänna kostnaderna för elsystemet inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2008/118, vilket innebär att den inte heller omfattas av direktiv 2003/96. Om domstolen godtar detta resonemang, behöver den inte pröva den andra tolkningsfrågan från Consiglio di Stato.

67. Jag ska trots detta uttala mig om den i andra hand, för det fall att domstolen skulle finna att de italienska elkonsumenternas bidrag till de allmänna kostnaderna för elsystemet kan betecknas som en indirekt skatt för särskilda ändamål i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 2008/118 och att direktiv 2003/96 därför är tillämpligt på det.

68. För det fall att domstolen skulle finna att så är fallet, anser jag att svaret på den andra frågan inte medför några större svårigheter. Enligt artikel 5 i direktiv 2003/96 får medlemsstaterna tillämpa olika skattesatser för el beroende på om det rör sig om yrkesmässig eller privat användning. Enligt artikel 11.1 avses med yrkesmässig användning den förbrukning varje företagsenhet har som bedriver ekonomisk verksamhet, i den mening som avses i andra stycket i nämnda bestämmelse, det vill säga ”all verksamhet som bedrivs av producenter, återförsäljare och personer som tillhandahåller tjänster, däribland gruvdrift, jordbruksverksamhet och verksamhet inom fria yrken”. De energiintensiva företag som den italienska lagstiftningen gynnar använder utan tvekan elektriciteten yrkesmässigt inom ramen för sin ekonomiska verksamhet.

69. Enligt artikel 11.4 i direktiv 2003/96 får medlemsstaterna ”begränsa omfattningen av den lägre skattenivån vid yrkesmässig användning”. Denna bestämmelse ger dem således möjlighet att begränsa den lägre skattenivån till vissa produktionsområden. En nationell lagstiftning som den italienska, som begränsar denna yrkesmässiga användning till enbart tillverkningsindustrin, är enligt min uppfattning förenlig med direktiv 2003/96.

70. Dessutom får medlemsstaterna enligt artikel 17.1 i direktiv 2003/96 tillämpa skattenedsättningar för vissa energiintensiva företags elförbrukning ( 38 ) och den ger medlemsstaterna möjlighet att ”tillämpa mer restriktiva begrepp, inbegripet definitioner av försäljningsvärde, process- och sektorsvisa definitioner”.

71. Den italienska lagstiftningen iakttar denna bestämmelse i direktiv 2003/96, eftersom den innehåller samma definition av begreppet energiintensivt företag (som den som används i direktivet) och dessutom, med stöd av det utrymme för skönsmässig bedömning som föreskrivs i artikel 17.1, endast medger skattelättnader för företag i tillverkningsindustrin. Att inte bevilja skattelättnader för företag i andra branscher (exempelvis branschen för hälso- och sjukvårdstjänster som Fondazione Santa Lucia tillhör) är inte på något sätt förbjudet enligt direktiv 2003/96. Lagstiftningen kan inte anses vara diskriminerande när den med hjälp av allmänna kategorier skiljer vissa företag (de i tillverkningsindustrin) från andra, med hjälp av på förhand fastställda objektiva faktorer, som att de tillhör en viss bransch som enligt lagstiftaren är i behov av särskilda åtgärder.

72. Jag delar till fullo Consiglio di Statos bedömning att artikel 17 i direktiv 2003/96 ger de nationella myndigheterna rätt att välja mellan att a) inte medge stimulansåtgärderna i fråga för några energiintensiva företag, b) medge dessa stimulansåtgärder för alla energiintensiva företag eller c) enbart medge vissa energiintensiva företag i vissa branscher, vilka fastställs av de nationella myndigheterna i syfte att uppfylla specifika allmännyttiga mål, dessa stimulansåtgärder.

73. Om domstolen finner att en mekanism som den för de allmänna kostnaderna för elsystemet som regleras i den italienska lagstiftningen är en indirekt skatt för särskilda ändamål, ger artikel 17 i direktiv 2003/96 medlemsstaterna möjlighet att utforma nedsättningarna av denna skatt för energiintensiva företag på så sätt att de begränsas till tillverkningsindustrin.

IV – Förslag till avgörande

74. Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen besvarar tolkningsfrågorna från Consiglio di Stato på följande vis: 1) De lättnader som föreskrivs för vissa energiintensiva företag, som gör det möjligt för dem att minska de belopp som de ska betala för de allmänna kostnaderna för elsystemet, omfattas inte av begreppet ’skattenedsättningar’ i artikel 17.1 i rådets direktiv 2003/96/EG av den 27 oktober 2003 om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet, eftersom mekanismen för att täcka dessa allmänna kostnader inte kan betecknas som en indirekt skatt för särskilda ändamål i den mening som avses i artikel 1.2 i rådets direktiv 2008/118/EG av den 16 december 2008 om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv 92/12/EEG. 2) Om de belopp som ska betalas för att täcka de allmänna kostnaderna för elsystemet anses vara en indirekt skatt för särskilda ändamål i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 2008/118, får medlemsstaterna i enlighet med artikel 17 i direktiv 2003/96 besluta om skattenedsättningar med avseende på dessa belopp för energiintensiva företag i tillverkningsindustrin.

( 1 ) Originalspråk: spanska.

( 2 ) Rådets direktiv 2003/96/EG av den 27 oktober 2003 om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet (EUT L 283, s. 51).

( 3 ) Rådets direktiv 2008/118/EG av den 16 december 2008 om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv 92/12/EEG (EUT L 9, s. 12).

( 4 ) GURI nr 68 av den 22 mars 2007.

( 5 ) GURI nr 147 av den 26 juni 2012.

( 6 ) GURI nr 91 av den 18 april 2013.

( 7 ) Neologismen ’energislukande’ återfinns i beslutet att begära förhandsavgörande och jag anser att det är en mycket talande beteckning på företag vars verksamhet kräver en hög energiförbrukning.

( 8 ) I beslutet att begära förhandsavgörande (s. 17/24) har Consiglio di Stato påpekat att de så kallade allmänna kostnaderna för elsystemet är kostnader som har identifierats i lag för att främja allmänintresset och som påförs användarna, även företag, proportionellt genom att de förs in på elräkningen.

( 9 ) Europaparlamentets och rådets direktiv 96/92/EG av den 19 december 1996 om gemensamma regler för den inre marknaden för el (EGT L 27, s. 20).

( 10 ) De syften som anges är följande: avveckling av kärnkraftverk och slutning av kärnbränslecykeln, energiproduktion från förnybara energikällor, finansiering av system med särskilda taxor, finansiering av forsknings- och utvecklingsverksamhet, elkuponger för mindre gynnade kunder, lättnader för energiintensiva företag, ersättning till mindre elföretag, åtgärder för att främja energieffektivitet, ersättning till lokala enheter där det finns kärnkraftverk, ersättning för obalanser i transport- och distributionskostnader samt åtgärder för att återställa kvaliteten på tjänsterna.

( 11 ) Kommissionens beslut C(2004) 4333/8 av den 1 januari 2004.

( 12 ) EUT C 200, 2004, s. 1.

( 13 ) Inom området punktskatt kombineras särskilda direktiv som harmoniserar beskattningsunderlag och minimiskattesatser för punktskattepliktiga varor (bland annat direktiv 2003/96 för mineraloljor och elektricitet), med ett allmänt direktiv som innehåller gemensamma regler för produktion, innehav, flyttning och övervakning av punktskattepliktiga varor (direktiv 2008/118). Se Maitrot de la Motte, A., Droit fiscal de l’Union européenne, Bruylant, Bryssel, 2012, s. 386 och följande sidor; Becker, F; Cazorla, L.M; Martínez-Simancas, J., Los tributos del sector eléctrico, Aranzadi, Pamplona, 2013; Rozas Valdés, J.A., ”El modelo español de sistema financiero eléctrico a la luz del derecho comunitario”, Quincena fiscal, 2015, nr 3, s. 55–84.

( 14 ) Denna bestämmelse är otydlig, enligt den juridiska doktrinen. Se exempelvis Berlin, D., Politique fiscale, vol. I, Commentaire J. Mégret, Éditions de l’Université de Bruxelles, 2012, s. 561.

( 15 ) Av detta skäl nämns i artikel 39.3 i 2012 års ministerdekret och i 2013 års ministerriktlinjer lättnaderna för energiintensiva företag beträffande de allmänna kostnaderna för elsystemet, utöver den skattenedsättning som den italienska staten kan bevilja dem enligt artikel 39.2 i 2012 års ministerdekret, men de varken utvecklades eller tillämpades.

( 16 ) Dom Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774, punkt 107 och där angiven rättspraxis). Domstolen har även slagit fast att bestämmelserna om skattebefrielse i direktiv 2003/96 ska ges en självständig tolkning på grundval av deras lydelse och direktivets ändamål (dom Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, punkt 19, och dom de Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, punkterna 20–23).

( 17 ) Dom Kernkraftwerke Lippe-Ems (C5/14, EU:C:2015:354, punkt 56).

( 18 ) Den elavgift som tillämpades av huvudstadsregionen Bryssel bedömdes utgöra en indirekt skatt, eftersom den utformats och införts i syfte att övervältras på slutförbrukaren, och elleverantörerna inkluderade den i fakturorna till konsumenterna, i det här fallet till unionsinstitutionerna (dom kommissionen/Belgien, C‑163/14, EU:C:2016:4, punkterna 39 och 48).

( 19 ) Mål C‑5/14 (EU:C:2015:354, punkterna 58 och 59), och, analogt, dom kommissionen/Frankrike (C434/97, EU:C:2000:98, punkterna 18 och 19).

( 20 ) Dessa grundläggande regler rör bestämning av skattebas, skatteberäkning, skattskyldighet och övervakning (men de innefattar inte bestämmelser om undantag från skatteplikt).

( 21 ) Se dom kommissionen/Frankrike (C‑434/97, EU:C:2000:98, punkt 19), dom EKW och Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, punkt 31), och dom Hermann (C‑491/03, EU:C:2005:157, punkt 16).

( 22 ) Mål C‑82/12 (EU:C:2014:108, punkterna 20 och 21). Se även dom EKW och Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, punkt 30), och dom kommissionen/Frankrike (C‑434/97, EU:C:2000:98, punkt 26). I den förstnämnda domen rörde tvisten den regionala delen av skattesatsen, som lades på den statliga delen, för den spanska skatten på försäljning av vissa mineraloljor, vilken syftade till att finansiera vissa befogenheter som överförts till de autonoma regionerna.

( 23 ) Dom EKW och Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, punkt 33), och dom Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punkt 25).

( 24 ) Dom Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punkterna 30–32), samt generaladvokaten Wahls förslag till avgörande i samma mål (C‑82/12, EU:C:2013:694, punkterna 28–30).

( 25 ) Enligt den italienska regeringen är det bara en procentuell andel av komponent A2 av de allmänna kostnaderna för elsystemet som går in i statsbudgeten och den syftar till att täcka kostnaderna för avvecklingen av kärnkraftverk.

( 26 ) Det räcker med liknande egenskaper, egenskaperna behöver inte vara identiska, eftersom det enligt domstolens praxis endast krävs att den är förenlig med den allmänna systematiken i de beskattningsmetoder som föreskrivs i unionsrätten. Se, beträffande detta, dom EKW och Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110, punkt 47).

( 27 ) Detta villkor innebär att den ska uppvisa likheter med punktskatterna eller med mervärdesskatten, men inte med båda, eftersom det rör sig om indirekta skatter med särpräglade drag. Domstolen påpekade i domen i målet EKW och Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110, punkt 44), att ”[m]ervärdesskatten och punktskatterna har … vissa oförenliga särdrag. Den förstnämnda skatten är således proportionell mot priserna på de varor som den påförs medan de sistnämnda skatterna i första hand beräknas på varans volym. Dessutom uppbärs mervärdesskatten i varje fas av produktions- och distributionsprocessen (eftersom den skatt som erlagts i tidigare omsättningsled i princip är avdragsgill), medan punktskatter tas ut när de beskattade varorna släpps för konsumtion (utan att en liknande avdragsmekanism inträder). Slutligen kännetecknas mervärdesskatten av att den är allmängiltig, medan punktskatten enbart uttas på bestämda varor”.

( 28 ) Mål C‑262/12 (EU:C:2013:851), punkterna 28 och 37.

( 29 ) Mål C‑275/13 (EU:C:2014:2314, punkt 31). Tribunal Supremo (högsta domstolen) i Spanien hade i detta mål uttryckt tvivel om huruvida de medel som Elcogás uppbar kunde anses härröra från staten, eftersom finansieringsmekanismen inte kunde hänföras till kategorierna skatt, skatteuttag eller skatteliknande avgift i egentlig mening, utan till kategorin ytterligare kostnad för elsystemet.

( 30 ) Den spanska mekanismen i målet Elcogás liknar i hög grad det italienska systemet för de allmänna kostnaderna för elsystemet, eftersom den slutliga taxa som tillämpades på elkonsumenterna och användarna av transport- och distributionsnäten, utgjordes av en post som tillsammans med energipriset skulle utgöra ersättning för såväl den energi som levererats och utnyttjandet av de berörda elföretagens nät som de övriga ”fasta kostnaderna för systemet”, i vilka avgiften till Elcogás ingick. Dessutom fördelades den ”gemensamma fond” som finansierades av elkonsumenterna och nätanvändarna i efterhand genom en mekanism för fastställande av betalningar, vilken handhades av ett statligt organ, som tog emot dessa medel och beräknade och fastställde, i enlighet med de lagstadgade kriterierna, och utan något utrymme för skönsmässig bedömning, de belopp som de olika stödmottagarna i systemet skulle erhålla (beslut Elcogás, C‑275/13, EU:C:2014:2314, punkterna 15 och 16). Se även beslut Alcoa Transformazioni/kommissionen (C‑604/14 P, EU:C:2016:54), vilket meddelades senare.

( 31 ) C‑194/09 P, EU:C:2011:497, punkt 14.

( 32 ) C‑333/07, EU:C:2008:764.

( 33 ) Se exempelvis generaladvokaten Mengozzis förslag till avgörande i målet Essent Netweerk Noord (C‑206/06, EU:C:2008:33, punkterna 40–44), i vilket ett nederländskt pristillägg, som under en övergångsperiod påförs elkonsumtionen och som tas ut av nätoperatörerna, vilka betalar dessa intäkter till ett bolag som är det gemensamma dotterbolaget till de nationella elproducenterna, betecknas som en skatteliknande avgift (som omfattas av begreppet avgift med motsvarande verkan som en tull eller intern skatt). Bolaget är enligt denna bestämmelse skyldigt att hålla inne en del av dessa intäkter för att täcka de strandade kostnader som följer av investeringar som detta bolag eller producerande företag har gjort innan marknaden öppnades för konkurrens, men som även är skyldigt att betala det eventuella överskottet till staten. Enligt generaladvokaten Mengozi företer det ifrågavarande tillägget kännetecken som gör att det skiljer sig från en klassisk avgift (punkt 41 i hans förslag till avgörande).

( 34 ) Se bidragen av Lavilla Rubira, J.J., ”Prestaciones patrimoniales públicas no tributarias impuestas a las empresas que operan en el sector eléctrico”, s. 69–102; och Gómez-Ferrer Rincón, R., ”Las prestaciones patrimoniales de carácter público y naturaleza no tributaria”, s. 31–67, i López Ramón, F. (koordinator), Las prestaciones patrimoniales públicas no tributarias y la resolución extrajudicial de conflictos, Instituto Nacional de Administración Pública, Madrid, 2015.

( 35 ) I domen i målet Air Transport Association of America m.fl. (C‑366/10, EU:C:2011:864, punkt 143), slog domstolen med avseende på unionens system för handel med utsläppsrätter fast att ”till skillnad från skatter, tullar och avgifter som uttas på förbrukning av bränsle, innebär det system som genomförts genom direktiv 2003/87, i dess lydelse enligt direktiv 2008/101, förutom att det inte syftar till att skapa en intäkt för det offentliga, inte någon möjlighet att, på grundval av en i förväg fastställd kvantitet och avgiftsnivå, fastställa ett belopp som ska betalas per ton förbrukat bränsle för samtliga flygningar som genomförs under ett kalenderår” (utan kursivering i originalet). Av detta uttalande följer motsatsvis att för att det ska föreligga en skatt, krävs det enligt unionsrätten att det ger upphov till en offentlig intäkt.

( 36 ) I domen i målet CIBA (C‑96/08, EU:C:2010:185, punkt 23), prövade domstolen en avgift för fortbildning som bolagen skulle erlägga på grundval av deras lönekostnader. Intäkterna från denna avgift gick till en avdelning i den fond för arbetsmarknaden som tillhandahöll stöd till anstalter för fortbildning i Ungern. Enligt domstolen kan den omständigheten att avgiften betalas till en fond som avskilts från den centrala statsbudgeten och öronmärkts för ett särskilt ändamål emellertid inte i sig utesluta att den omfattas av beskattningens område. De medel som erhölls genom avgiften var i det fallet offentliga intäkter som uppburits av de ungerska myndigheterna, enbart med det särdraget att de användes till en särskild post i budgeten.

( 37 ) Beträffande energiprodukter som är undantagna från tillämpningsområdet för direktiv 2003/96, har domstolen slagit fast att medlemsstaterna i princip är behöriga att beskatta dem, förutsatt att de iakttar unionsrätten när de utövar sin behörighet (dom Fendt Italiana, C‑145/06 och C‑146/06, EU:C:2007:411, punkterna 38 och 41, och dom X,C‑426/12, EU:C:2014:2247, punkt 30).

( 38 ) Närmare bestämt när det rör sig om ”en företagsenhet som avses i artikel 11, där antingen energiprodukternas och elektricitetens inköpskostnad uppgår till minst 3,0 % av produktionsvärdet, eller den nationella erlagda energiskatten uppgår till minst 0,5 % av förädlingsvärdet”.