Dessa krav är inte uppfyllda när det i en interventionsansökan görs en generell hänvisning till ansökningar som lämnats in i mål som är förenade med det mål som interventionen avser och det därvid i själva interventionsansökan inte ens i sammanfattad form eller genom en redogörelse i stora drag framgår någon av de väsentliga faktiska och rättsliga omständigheter som interventionsansökan grundas på.

Talan mot kommissionsbeslut vari det konstateras att stödordningar är olagliga och oförenliga med den gemensamma marknaden och förordnas att de ska upphävas och att utbetalade stöd ska återkrävas får följaktligen föras av en organisation som har till uppgift att tillvarata företags intressen beträffande vilka det fastställs, även om detta sker under det muntliga förfarandet, att de är faktiska stödmottagare av ett individuellt stöd som beviljats i enlighet med nämnda stödordningar och att de i denna egenskap själva skulle ha rätt att föra talan.

Vid bedömningen av huruvida en statlig åtgärd utgör statligt stöd kan åtgärdens selektiva karaktär under vissa omständigheter vara motiverad med hänsyn till ”systemets art eller funktion”. I så fall är artikel 87.1 EG inte tillämplig på åtgärden. Artikel 87.1 EG är således inte tillämplig på en specifik skatteåtgärd som är motiverad med hänsyn till skattesystemets inre logik – såsom skattesatsens progressivitet, vilken är motiverad med hänsyn till systemets omfördelningsfunktion.

I artikel 6.1 i förordning nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 88 EG föreskrivs att berörda parter har möjlighet att inom ramen för det formella granskningsförfarandet lämna sina synpunkter till kommissionen. I nämnda bestämmelse preciseras det att dessa synpunkter ska lämnas in inom en viss tidsfrist, som i vederbörligen berättigade fall får förlängas. Det föreskrivs där emellertid inte någon möjlighet för en berörd part att, på eget initiativ och efter utgången av den fastställda fristen, lämna in nya synpunkter till kommissionen.

Härav följer att den omständigheten att kommissionen inte har beaktat kompletterande synpunkter från en berörd part, med motiveringen att de kommit in för sent och att nämnda part inte har begärt förlängning av fristen enligt artikel 6.1 i förordning nr 659/1999, inte kan utgöra ett åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar eller av principen om god förvaltningssed, i avsaknad av tydliga försäkringar om att kompletterande, eller till och med för sent inlämnade, synpunkter skulle beaktas även utan begäran om förlängning av fristen.

Rätten att göra anspråk på skydd för berättigade förväntningar tillkommer nämligen varje enskild person hos vilken en gemenskapsinstitution har väckt grundade förhoppningar, och ingen kan göra gällande ett åsidosättande av denna princip i avsaknad av tydliga försäkringar från gemenskapsadministrationen.

De garantier i administrativa förfaranden som ges genom gemenskapens rättsordning omfattar dessutom bland annat principen om god förvaltningssed, enligt vilken den behöriga institutionen är skyldig att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det enskilda fallet. Artikel 6.1 i förordning nr 659/1999 ger uttryck för nämnda principer i samband med förfarandet för granskning av statligt stöd. Inom ramen för ett sådant förfarande kan de berörda parterna inte göra anspråk på ett kontradiktoriskt förfarande med kommissionen såsom det som inleds i förhållande till den medlemsstat som har beviljat stödet, och de kan inte göra anspråk på rättigheter lika vidsträckta som rätten till försvar i sig. De allmänna rättsprinciperna, såsom principen om god förvaltningssed, kan inte medföra att gemenskapsdomstolen kan utöka de processuella rättigheter som berörda parter har tillerkänts, genom fördraget eller sekundärrätten, inom ramen för förfaranden för granskning av statligt stöd.

(se punkterna 259–272)