FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (fjärde avdelningen)

den 19 februari 1998

Mål T-196/97

Donato Continolo

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Tjänstemän — Kurortsbehandling — Artikel 59 i tjänsteföreskrifterna — Sjukledighet — Särskild ledighet”

Fullständig text på franska II-261

Saken:

Talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 24 juni 1996, såsom det bekräftats genom beslutet av den 30 januari 1997 om avslag på sökandens klagomål, att inte bevilja sökanden ytterligare ledighet för kurortsbehandling.

Utgång:

Talan ogillas.

Resumé av domen

Europeiska gemenskapernas administrationschefer i kollegium fattade vid sitt 205: e sammanträde den 8 december 1994 beslut nr 207/94 om särskild ledighet för andra kurortsbehandlingar än dem som sker för postoperativa ändamål eller i konvalescenssyfte (beslut av den 8 december 1994).

Den 28 december 1994 upprepade kommissionen i det interna direktivet nr 8927, vilket offentliggjordes i Informations administratives av den 9 januari 1995 (det interna direktivet av den 28 december 1994), de villkor för att beviljas särskild ledighet som uppställdes i det ovannämnda beslutet. I detta direktiv, som är tillämpligt på annan kurortsbehandling än den som sker för postoperativa ändamål eller i konvalescenssyfte efter den 1 januari 1995, föreskrivs att ”för kurortsbehandling som bedöms som strikt nödvändig av medicinska skäl och som i vederbörlig ordning godkänts av den rådgivande läkaren som är knuten till det gemensamma sjukförsäkringssystemet, kan [tillsättningsmyndigheten] bevilja särskild ledighet vars längd motsvarar halva den tid som är nödvändig för denna behandling - men som inte är längre än sju och en halv arbetsdagar - och under förutsättning att denna behandling sker vid anläggningar som är godkända av behöriga nationella myndigheter. Mot bakgrund av den rapport som upprättas vid slutet av behandlingen och på förslag från institutionens rådgivande läkare, kan tillsättningsmyndigheten bevilja upp till sju och en halv dagar ytterligare ledighet”.

Kommissionen offentliggjorde den 23 maj 1995Informations administratives nr 894 med rubriken ”Förfarande att iaktta för att erhålla ersättning för kostnader för kurortsbehandling och beviljande av särskild ledighet”.

Den 1 februari 1996 bekräftade institutionernas administrationschefer det kriterium som det interinstitutionella läkarkollegiet föreslagit för beviljande av den andra delen av särskild ledighet för kurortsbehandling. Sådan ytterligare ledighet skall endast beviljas för kurortsbehandling som är förknippad med en allvarlig sjukdom som ersätts till 100 procent (beslut av den 1 februari 1996).

Den 10 mars 1995 gav sökanden till avräkningskontoret för det gemensamma sjukförsäkringssystemet vid Ispra (avräkningskontoret) in en begäran om förhandstillstånd för kurortsbehandling under 20 dagar som han önskade genomgå i två etapper, i maj och i september samma år. Denna begäran styrktes med ett läkarintyg av den 9 mars 1995 av vilket det framgick att sökanden lider av ischias och diskbråck.

Den 21 mars 1995 gav den rådgivande läkaren vid Ispras avräkningskontor det av sökanden begärda tillståndet.

Sökanden genomgick en kurortsbehandling mellan den 8 och den 20 maj 1995 och mellan den 25 september och den 6 oktober samma år, under sammanlagt 19 arbetsdagar. Med tillämpning av det interna direktivet av den 28 december 1994 erhöll sökanden särskild ledighet om sju och en halv dagar för kurortsbehandling.

Den 20 december 1995 gav sökanden, med hänvisning till det interna direktivet av den 28 december 1994, in en begäran till den rådgivande läkaren i syfte att återtilldelas det sammanlagda antal semesterdagar som han tagit ut med anledning av kurortsbehandlingen.

Genom en skrivelse av den 2 april 1996 lät doktor Orth, högste sjukvårdsansvarig på Ispra, meddela sökanden att ”på grundval av beslutet av den 8 december 1994 är institutionens förtroendeläkare förhindrad att föreslå tillsättningsmyndigheten att bevilja ytterligare ledighet”.

Genom en skrivelse av den 10 juni 1996 sände sökanden sjukvårdstjänstens avslag till chefen för enhet 3 (”handläggning av individuella rättigheter”) vid direktorat B (”rättigheter och skyldigheter”) i generaldirektorat IX (”personal och administration”) (enhet IX.B.3), i dess egenskap av tillsättningsmyndighet, och begärde ytterligare sju och en halv dagars ledighet för kurortsbehandling.

Sökandens begäran avslogs genom en skrivelse av den 24 juni 1996 med motiveringen att beviljandet av ytterligare ledighet måste tillstyrkas av förtroendeläkaren, vilket i det aktuella fallet inte hade skett.

Den 16 september 1996 anförde sökanden klagomål mot detta beslut med stöd av artikel 90.2 i Tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (tjänsteföreskrifterna). Ett uttryckligt beslut om avslag av klagomålet fattades den 30 januari 1997. Detta beslut delgavs sökanden den 19 mars 1997.

Prövning i sak

Den första grunden, om överträdelse av artikel 59 i tjänsteföreskrifterna samt rättsstridigheten av beslutet av den 8 december 1994, av det interna direktivet av den 28 december 1994 och av beslutet av den 1 februari 1996

Eftersom sjukledighet enligt artikel 59.1 i tjänsteföreskrifterna inte beviljas en tjänsteman om han inte är ”oförmögen att tjänstgöra på grund av sjukdom eller olycksfall”, ligger kriteriet för tillämpning av denna bestämmelse i tjänstemannens oförmåga att vid tidpunkten för sin frånvaro arbeta på grund av sjukdom eller olycksfall. Följaktligen skall av det läkarintyg som den frånvarande tjänstemannen är skyldig att uppvisa enligt artikel 59.1 i tjänsteföreskrifterna oförmågan att arbeta framgå ”på ett tillräckligt exakt och övertygande sätt” (punkt 34).

Hänvisning till försiainstansrätten den 20 november 1996, T-135/95, Z mot kommissionen, REGP 1996. s. II-1413, punkt 34

Förstainstansrätten förklarade att bestämmelserna i artikel 59 j. tjänsteföreskrifterna således skall tolkas på så sätt att en tjänsteman som genomgår loirortsbehandling endast kan åtnjuta sjukledighet om han kan styrka att han vid tidpunkten för denna behandling är oförmögen att arbeta på grund av sjukdom eller olycksfall (punkt 35).

Det läkarintyg som en tjänsteman ger in i syfte att erhålla ett förhandstillstånd enligt punkt XI i bilaga I till reglerna om sjukförsäkring utgör endast ett intyg om att kurortsbehandling i den mening som avses i dessa regler är nödvändig. Nödvändigheten av att genomgå en kur, och som motiverar beviljandet av ett förhandstillstånd, visar emellertid inte i sig att tjänstemannen är oförmögen att tjänstgöra vid tidpunkten för behandlingen (punkt 36).

En kurortsbehandling skiljer sig från en medicinsk behandling som helt och hållet påverkar patienten fysiskt och således gör honom oförmögen att arbeta, exempelvis vid en operation, en dialys eller kemoterapi. I det senare fallet är en tjänsteman som genomgår en sådan behandling oförmögen att tjänstgöra på grund av sjukdom i den mening som avses i artikel 59 under den tid som denna behandling pågår, även om behandlingen på samma sätt som en kurortsbehandling kan vara planerad i förväg (punkt 37).

Ett läkarintyg som motiverar beviljande av förhandstillstånd för kurortsbehandling inom ramen för sjukförsäkringssystemet ger inte automatiskt rätt till sjukledighet med stöd av artikel 59 i tjänsteföreskrifterna. Det förhållandet att någon genomgår kurortsbehandling utesluter emellertid inte heller i sig att tjänstemannen kan åtnjuta sjukledighet i den mening som avses i artikel 59 i tjänsteföreskrifterna. När förutsättningarna i artikel 59 är uppfyllda skall tjänstemannen således ha rätt till sjukledighet även om han genomgår kurbehandling (punkterna 38 och 39).

Förutsättningarna i artikel 59 i tjänsteföreskrifterna är således uppfyllda när en tjänsteman genom läkarintyg visar att han under sin kur led av en sjukdom som skulle ha hindrat honom från att fullgöra sin tjänstgöring om han inte genomgick denna kurbehandling. På samma sätt som en funktionär som blir sjuk under sin årliga semester har rätt att återfå de semesterdagar under vilka han har varit sjuk, har en tjänsteman som genomgår en kurortsbehandling rätt till sjukledighet det antal dagar som han under kuren skulle ha varit oförmögen att arbeta på grund av sjukdom om han inte hade genomgått en kur (punkt 40).

Ī det aktuella fallet ansågs inte intyget av den 9 mars 1995 från den läkare som behandlade sökanden styrka att den sistnämnde var oförmögen att arbeta på grund av sjukdom eller olycksfall. Sökanden förmådde inte visa att han vid tidpunkten för kuren var oförmögen att tjänstgöra på grund av sjukdom eller olycksfall i den mening som avses i artikel 59 i tjänsteföreskrifterna. Han uppfyllde således inte förutsättningarna för att erhålla sjukledighet för den tid han genomgick kurortsbehandling (punkterna 41 och 42).

I enlighet med artikel 57 andra stycket i tjänsteföreskrifterna kan en tjänsteman utöver den årliga ledigheten ”i undantagsfall efter ansökan beviljas särskild ledighet. Bestämmelserna om sådan ledighet föreskrivs i bilaga V”. Det framgår av artikel 6 i bilaga V i tjänsteföreskrifterna att de fall som omnämns i denna artikel utgör en icke uttömmande uppräkning av situationer som kan ge rätt till särskild ledighet. Bilaga V, till vilken hänvisning sker i artikel 57 andra stycket i tjänsteföreskrifterna, utgör således den lämpliga rättsliga grunden för beviljande av särskild ledighet, även för frånvaro - som exempelvis frånvaro på grund av medicinsk behandling på kurort - som inte uttryckligen omnämns i artikel 6 i bilaga V till tjänsteföreskrifterna. Det är således därför som det interna direktivet av den 28 december 1994 på goda grunder är grundat på bilaga V till tjänsteföreskrifterna (punkt 43).

Härav följer att de bestämmelser vars lagenlighet sökanden i andra hand ifrågasatte reglerar den ”särskilda ledighet” som kan beviljas för kurortsbehandling. Förstainstansrätten ansåg att bestämmelserna inte på något sätt hade sin grund i artikel 59 i tjänsteföreskrifterna eller till uppgift att reglera vissa fall av sjukledighet eller att inskränka räckvidden av artikel 59 i tjänsteföreskrifterna. En tjänsteman som måste genomgå en kurortsbehandling har nämligen full rätt till sjukledighet om han förmår visa att förutsättningarna i artikel 59 är uppfyllda (punkt 44).

Förstainstansrätten godtog följaktligen inte argumentet att administrationschefernas beslut av den 8 december 1994 respektive den 1 februari 1996 och det interna direktivet av den 28 december 1994 var rättsstridiga (punkt 45).

Den andra grunden, om åsidosättande av motiveringsskyldigheten samt principerna om rättssäkerhet, om skydd för berättigade förväntningar, om förvärvade rättigheter och om förbud mot retroaktivitet

Skyldigheten att motivera ett beslut har till syfte dels att ge den berörda parten de upplysningar som är nödvändiga för att bedöma om beslutet är fattat på riktiga grunder, dels att göra det möjligt för domstolen att utöva sin kontroll av beslutets rättsenlighet. För att bedöma huruvida en rättsakt är tillräckligt motiverad måste den betraktas med utgångspunkt från den situation i vilken den antogs (punkt 52).

Hänvisning till domstolen den 14 februari 1990, C-350/88, Delacre m.fl. mot kommissionen, REG 1990, s. I-395, punkt 16; förstainstansrätten den 5 juni 1992, T-26/90, Finsider mot kommissionen, REG 1992, s. II-1789, punkt 72; förstainstansrätten den 17 maj 1995, T-16/94, Benecos mot kommissionen, REGP 1995, s. II-335, punkt 33; förstainstansrättenden 19 september 1996, T-158/94, Brunagel mot parlamentet, REGP 1996, s. II-1131, punkt 106; förstainstansrätten den 18 mars 1997, T-178/95 och T-179/95, Picciolo och Caló mot regionkommittén, REGP 1997, s. II-155, punkt 33

Förstainstansrätten ansåg att beslutet att avslå begäran och beslutet att avslå klagomålet var tillräckligt motiverade. Argumentet att artikel 25 andra stycket i tjänsteföreskrifterna hade åsidosatts kunde därför inte godtas (punkt 53-58).

Vad avser det påstådda åsidosättandet av principerna om rättssäkerhet och om förbud mot retroaktivitet följde det inte av någon av handlingarna i målet att tillsättningsmyndigheten i det aktuella fallet skulle ha tillämpat något av kriterierna i administrationschefernas beslut av den 1 februari 1996 vid behandlingen av sökandens begäran angående den andra delen av hans särskilda ledighet (punkt 59).

Domslut:

Talan ogillas.