Förslag till avgörande av generaladvokat Cosmas föredraget den 3 juli 1997. - Verband deutscher Daihatsu-Händler eV mot Daihatsu Deutschland GmbH. - Begäran om förhandsavgörande: Oberlandesgericht Düsseldorf - Tyskland. - Bolagsrätt - Årsbokslut - Påföljder vid underlåtenhet att offentliggöra - Artikel 6 i första direktivet 68/151/EEG. - Mål C-97/96.



Rättsfallssamling 1997 s. I-06843



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1 Detta mål gäller en fråga avseende tolkning av artikel 6 i första bolagsdirektivet av den 9 mars 1968(1) (nedan kallat direktivet) som Oberlandesgericht Düsseldorf har hänskjutit till domstolen med begäran om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EEG-fördraget.

II - Tillämpliga bestämmelser

2 I artikel 6 i direktivet föreskrivs följande:

"Medlemsstaterna skall föreskriva lämpliga påföljder för det fall att

- balans- och resultaträkningarna inte offentliggörs enligt artikel 2.1 f,(2)

- uppgifter inte lämnas enligt artikel 4 i de där nämnda handlingarna."

3 Artikel 2.1 f i direktivet innehåller följande bestämmelser:

"Medlemsstaterna skall se till att minst följande handlingar och uppgifter om ett bolag alltid offentliggörs:

...

f) balans- och resultaträkningar för varje räkenskapsår. Den handling som innehåller balansräkningen skall även lämna personuppgifter om dem som enligt lag skall bestyrka balansräkningen. För de i artikel 1 nämnda bolagen med begränsat ansvar enligt tysk ... rätt ... behöver denna föreskrift dock inte tillämpas förrän ett direktiv träder i kraft, som samordnar innehållet i balans- och resultaträkningarna ... Rådet skall utfärda det sistnämnda direktivet inom två år efter det att förevarande direktiv har antagits."

III - Bakgrund

4 I skrivelse av den 14 juni 1991 begärde Verband deutscher Daihatsu-Händler eV (nedan kallat Verband), som är klagande i målet vid den nationella domstolen, att Amtsgericht - Registergericht - den domstol som för handelsregister - skulle vid vite förelägga Daihatsu Deutschland GmbH (nedan kallat Daihatsu Deutschland)(3) att förete sina balansräkningar för åren 1989 och 1990. Amtsgericht avslog ansökningen med motiveringen att de balansräkningar som Verband begärt att få ta del av inte förelåg och att Daihatsu Deutschland inte lagligen kunde tvingas att förete dem, eftersom Amtsgericht inte kunde förordna om en sådan tvångsåtgärd ex officio och inte heller kunde förordna om den på begäran av Verband, då Verband inte tillhör den krets av enskilda som är berättigade att lämna in en sådan begäran.

5 Efter att utan framgång ha överklagat avslagsbeslutet överklagade Verband återigen beslutet (weitere Beschwerde) till Oberlandesgericht Düsseldorf, denna gång med yrkande att Registergericht skulle åläggas att vid vite förelägga Daihatsu Deutschland att enligt 325 § första stycket i den tyska handelsbalken ge in sina årsbokslut sedan år 1989 till handelsregistret. Inte heller detta yrkande vann framgång. Verband yrkade vidare att ett förfarande för att enligt 2.1 § andra meningen i Löschungsgesetz (lagen om avförande av bolag ur handelstregistret) upplösa motpartsbolaget skulle inledas ex officio.

6 Oberlandesgericht Düsseldorf har i sin begäran om förhandsavgörande påpekat att Verbands yrkanden inte kan vinna framgång enligt gällande tysk rätt. För det första kan nämligen 2.1 § i Löschungsgesetzt enligt den nationella domstolen inte tillämpas för att upplösa bolaget Daihatsu Deutschland,(4) och för det andra tillhör Verband inte dem som enligt den tyska handelsbalken har rätt att begära att behörig statlig myndighet skall förelägga Daihatsu Deutschland att offentliggöra sina balansräkningar. Visserligen föreskrivs i 335 § i den tyska handelsbalken att ett vite om högst 10 000 DM kan föreläggas, om ett bolag inte offentliggör sitt årsbokslut. Registergericht kan dock inte förelägga vitet ex officio, utan föreläggandet måste begäras av en bolagsman, en borgenär, en gemensam företagsnämnd (Gesamtbetriebsrat) eller bolagets företagsnämnd (Betriebsrat der Gesellschaft). Verband tillhör enligt den nationella domstolen alltså inte dem som har rätt att lämna in en sådan begäran.

7 Det är på denna punkt den nationella domstolen har funnit den svårighet att tolka gemenskapsrättsliga bestämmelser som har föranlett tolkningsfrågan. Den nationella domstolen anser att Förbundsrepubliken Tyskland har åsidosatt sin skyldighet att införliva första direktivet genom att underlåta att i enlighet med bestämmelserna i artikel 6 i direktivet föreskriva lämpliga påföljder för att tvinga bolag att offentliggöra sina balansräkningar eller årsbokslut för varje räkenskapsår. Den nationella domstolen ifrågasätter om inte bestämmelserna i artikel 6 i direktivet har sådan direkt effekt i den nationella lagstiftningen att Verband kan åberopa dem som grund för sin begäran.

IV - Tolkningsfrågan

8 Oberlandesgericht Düsseldorf har ställt följande tolkningsfråga till domstolen med begäran om förhandsavgörande:

"Har bestämmelsen i artikel 6 i det första bolagsrättsliga direktivet av den 9 mars 1968 direkt effekt när det i tysk rätt föreskrivs att den (enda) åtgärd som är tillgänglig för att förplikta ett bolag med begränsat ansvar bildat enligt tysk rätt (GmbH) att offentliggöra årsbokslutet utgörs av att den domstol som för handelsregister kan förelägga bolaget ett vite om högst 10 000 DM, medan denna domstol endast kan vidta åtgärder på begäran av en bolagsman, en borgenär, en gemensam företagsnämnd (Gesamtbetriebsrat) eller bolagets företagsnämnd (Betriebsrat der Gesellschaft), vilket har till följd att direktivbestämmelsen eventuellt omedelbart blir giltig på så sätt att den personkrets som enligt tysk rätt har rätt att framställa detta yrkande utvidgas så, att vem som helst kan yrka att vite skall föreläggas eller att denna rätt åtminstone tillfaller ett handelsmannaförbund som enligt sin stadga har till uppgift att tillvarata sina medlemmars intressen, vilka står i ett avtalsförhållande med det bolag med begränsat ansvar bildat enligt tysk rätt som har underlåtit att uppfylla sin skyldighet att offentliggöra årsbokslutet?"

V - Bedömning

9 Från gemenskapsrättslig synpunkt innefattar den rättsfråga som den nationella domstolen behandlar följande två aspekter. Den första är frågan om Förbundsrepubliken Tyskland i sin nationella lagstiftning har genomfört de åtgärder som krävs för att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 6 i första direktivet.(5) Om denna fråga besvaras nekande - men endast då - skall EG-domstolen för det andra avgöra om en sådan enskild part som Verband kan direkt stödja sig på artikel 6 i första direktivet för att begära att den behöriga nationella myndigheten skall föreskriva en påföljd gentemot ett bolag som inte har offentliggjort sina balansräkningar, när den enskilde enligt tysk lag inte är berättigad att lämna in en sådan begäran.

A - Frågan huruvida Förbundsrepubliken Tyskland har föreskrivit "lämpliga påföljder" gentemot bolag som har underlåtit att offentliggöra sitt årsbokslut

10 a) Förbundsrepubliken har för det första hävdat att skyldigheten enligt artikel 6 i första direktivet att införa lämpliga påföljder med anledning av underlåtenhet att offentliggöra balansräkningar eller årsbokslut ännu inte har inträtt i sådana fall som detta mål avser. Förbundsrepubliken har särskilt hänvisat till artikel 2.1 f i direktivet, till vilken bestämmelse artikel 6 i direktivet hänvisar och vilken innehåller en särskild undantagsregel för bolag med begränsat ansvar bildade enligt tysk rätt. För sistnämnda kategori av bolag inträder inte skyldigheten "förrän ett direktiv träder i kraft, som samordnar innehållet i balans- och resultaträkningarna ... Rådet skall utfärda det sistnämnda direktivet inom två år efter det att förevarande direktiv har antagits". Något sådant direktiv har enligt Förbundsrepubliken ännu inte antagits.

11 Detta påstående är enligt min mening juridiskt felaktigt. De relevanta bestämmelserna har kompletterats genom ikraftträdandet av fjärde bolagsdirektivet,(6) varför även de skyldigheter för medlemsstaterna som föreskrivs i artiklarna 2 och 6 i första direktivet har inträtt i full utsträckning. I motsats till vad Förbundsrepubliken Tyskland har hävdat har fjärde direktivet avhjälpt den brist i lagstiftningen som kvarstod genom artikel 2 i första direktivet. I ingressen till fjärde direktivet hänvisas till de omtvistade bestämmelserna i första direktivet. Där framhålls i synnerhet att direktiv 78/660/EEG syftar till en samordning av de nationella bestämmelserna om innehållet i årsbokslutet "främst i fråga om aktiebolag och andra bolag med begränsat ansvar", med påpekandet att "att en sådan samordning är nödvändig och brådskande har för övrigt erkänts och bekräftats i artikel 2.1 f(7) i direktiv 68/151/EEG".(8) Dessutom föreskrivs följande i artikel 47 i fjärde direktivet: "Vederbörligen fastställt årsbokslut, förvaltningsberättelsen och en berättelse avgiven av den person som är ansvarig för revisionen av räkenskaperna skall offentliggöras enligt varje medlemsstats lagstiftning i överensstämmelse med artikel 3 i direktiv 68/151/EEG."

12 Av det sagda följer att skyldighet att offentliggöra balansräkningar och årsbokslut föreligger från och med det att fjärde direktivet har trätt i kraft. Genom att bestämmelsen "om samordning av innehållet i årsbokslutet"(9) har infogats i fjärde direktivet har den upptagits i gemenskapens rättsordning; därigenom har artikel 2.1 f i första direktivet blivit fullt ut tillämplig även på bolag med begränsat ansvar. Följaktligen åligger det Förbundsrepubliken Tyskland att fullgöra den skyldighet att föreskriva lämpliga påföljder med anledning av underlåtenhet att offentliggöra balansräkningar och årsbokslut som föreskrivs i artikel 6 i första direktivet.

13 b) Förbundsrepubliken Tyskland har för det andra gjort gällande att sanktionsbestämmelsen i 335 § i den tyska handelsbalken, enligt vilken endast en begränsad krets av enskilda har rätt att begära att ett vite om högst 10 000 DM föreläggs ett bolag som har underlåtit att offentliggöra sitt årsbokslut, innebär att Förbundsrepublikens skyldigheter enligt de gemenskapsrättsliga bestämmelserna, särskilt artikel 6 i första direktivet, har uppfyllts. För att understödja sitt påstående har Förbundsrepubliken Tyskland åberopat att de relevanta gemenskapsrättsliga bestämmelserna inte avser att skydda samtliga fysiska eller juridiska personer, som är tredje man i förhållande till bolaget, utan endast bolagets borgenärer, inklusive dess anställda. Vite enligt 335 § i den tyska handelsbalken kan enligt Förbundsrepubliken därför med rätta inte föreläggas ex officio utan endast på begäran av en snäv och begränsad krets av enskilda, som inte inbegriper fysiska eller juridiska personer som i förhållande till bolaget är tredje man.

14 Detta påstående är enligt min mening felaktigt. Med utgångspunkt i artikel 54.3 g i fördraget, på grundval av vilket första och fjärde direktivet har antagits, skall påpekas att denna bestämmelse avser "skyddsåtgärder ... i bolagsmännens och tredje mans intressen", utan att göra någon åtskillnad mellan olika kategorier av tredje man. Till "tredje man" hör alltså per definition även andra kategorier än borgenärerna, vilka enligt den tyska lagstiftningen i varje fall har rätt att begära vitesföreläggande.

Vidare heter det i ingressen till första direktivet: "Offentligheten skall ge tredje man möjlighet att ta del av viktiga handlingar om ett bolag och att få vissa upplysningar om detta." Av denna formulering följer att skyldigheten att offentliggöra årsbokslutet är till för att informera enskilda som inte tillräckligt väl känner till bolagets situation och planer, så att de kan bedöma om det lönar sig att inleda någon form av rättslig förbindelse med bolaget. Nämnda bestämmelser syftar alltså till att skapa största möjliga insyn i bolagens verksamhet. Av detta skäl skall vissa uppgifter offentliggöras, som kan ge upplysningar om bolagets rättsliga och ekonomiska situation.

15 En begränsning av den krets av enskilda som kan dra nytta av denna insyn strider följaktligen mot bestämmelsernas bokstav och anda. Gemenskapslagstiftaren har enligt min mening med rätta funnit att det, på grund av mångfalden av de industriella och kommersiella förbindelser som kan tänkas förekomma mellan bolag och andra juridiska eller fysiska personer, är omöjligt att uttömmande räkna upp vilka som har rätt att begära vitesföreläggande. Av detta skäl anser jag den riktigaste tolkningen av artikel 6 i första direktivet vara, att kretsen av dem som kan begära vitesföreläggande med anledning av ett bolags underlåtenhet att offentliggöra årsbokslutet skall vara densamma som den mycket stora krets av enskilda, vilkas rätt till insyn bestämmelserna i artikel 54.3 g i fördraget och i första direktivet avser att säkerställa.

16 Jag tror att just de faktiska omständigheterna i det vid den nationella domstolen anhängiga målet är ett särskilt typiskt exempel, som visar nödvändigheten av att i största möjliga mån utvidga kretsen av dem som har ett berättigat intresse av att utverka att bolag iakttar sin skyldighet att offentliggöra vissa handlingar. Det är förståeligt och legitimt att ett bolags handelsagenter är intresserade av bolagets ekonomiska läge, eftersom deras yrkesverksamhet i huvudsak är beroende av detta. För övrigt torde det vara helt klart att de hör till den kategori "tredje man" vars intressen bestämmelserna i såväl artikel 54.3 g i fördraget som artiklarna 2 och 6 i första direktivet är avsedda att skydda.

17 Den tyska lagstiftningen skyddar inte dessa personers rätt att få information om den ekonomiska ställningen i det bolag som de företräder i sin yrkesverksamhet, eftersom de inte har tillgång till något förfarande för att tvinga det berörda bolaget att offentliggöra sitt årsbokslut. Jag anser därför att Förbundsrepubliken Tyskland inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt nämnda artiklar i första direktivet.

18 I detta sammanhang bör man också beakta påföljdernas natur och den funktion som de har i gemenskapsrätten. Först och främst är det på sin plats att påpeka att även om första direktivet inte skulle ha föreskrivit den speciella skyldigheten för medlemsstaterna att föreskriva "lämpliga påföljder" gentemot bolag som underlåter att enligt bestämmelserna i artikel 6 i direktivet offentliggöra årsbokslutet, följer en motsvarande skyldighet för dem indirekt av artikel 5 i fördraget och helt allmänt av gemenskapsbestämmelsernas bindande karaktär. I rättspraxis har sålunda konstaterats att "medlemsstaterna på grund av artikel 5 i fördraget är skyldiga att ådöma enskilda som bryter mot gemenskapsrätten samma påföljder som ådöms enskilda som bryter mot den nationella lagstiftningen".(10)

19 Eftersom medlemsstaterna enligt artikel 2 i direktivet skall "se till" att bolagens skyldighet att offentliggöra också omfattar årsbokslut, bör enligt min mening denna förpliktelse också innefatta skyldigheten att föreskriva lämpliga påföljder. Tillämpningen av en lagbestämmelse har ett omedelbart samband med en statlig tvångsreglering, som genom förebyggande eller beivrande åtgärder säkerställer att bestämmelsen i fråga iakttas. Den omständigheten, att gemenskapslagstiftaren inte har nöjt sig med att ålägga medlemsstaterna att föreskriva de nödvändiga åtgärderna utan dessutom har ålagt dem att föreskriva lämpliga påföljder, bestyrker den vikt som gemenskapslagstiftaren fäster vid dessa påföljder när det gäller skyldigheten att offentliggöra årsbokslut.

20 I rättspraxis anges vidare de kriterier som skall ligga till grund för prövningen av frågan om en påföljd är lämplig. Belysande är en dom av den 21 september 1989 i målet kommissionen mot Grekland,(11) där det i punkt 24 sägs:

"Därvid måste nämligen medlemsstaterna, även om de har rätt att välja påföljder, beakta att brott mot gemenskapsrätten skall bestraffas enligt samma sakliga och processuella regler som gäller för brott mot motsvarande nationell lagstiftning, varvid påföljden i allt fall skall vara effektiv, proportionell och avskräckande" (min kursivering).

21 Som framgår av den nationella domstolens redogörelse för de faktiska omständigheterna i begäran om förhandsavgörande har påföljden enligt 335 § i den tyska handelsbalken visat sig vara allt annat än effektiv, eftersom den inte hindrat Daihatsu Deutschland från att hemlighålla sina årsbokslut och inte heller säkerställer Verbands i gemenskapsrätten garanterade rätt till insyn. Detta konstaterande är enligt min mening redan ett tillräckligt belägg för att någon påföljd i enlighet med bestämmelserna i artikel 6 i första direktivet inte har föreskrivits genom den nämnda tyska bestämmelsen.

22 c) Med hänsyn till att svaret på den nationella domstolens begäran om förhandsavgörande skall vara ändamålsenligt för avgörandet av det där anhängiga målet(12) skall enligt min mening också följande påpekas. Eftersom 335 § i den tyska handelsbalken inte är en sådan nationell åtgärd, som har korrekt införlivat bestämmelserna i första direktivet med den tyska lagstiftningen, skall den nationella domstolen pröva, om den nationella lagstiftningen innehåller andra materiella eller processuella bestämmelser, som, tolkade mot bakgrund av gemenskapsrätten, kan leda till att de mål som åsyftas med direktivet uppnås. Den nationella domstolens skyldighet att göra denna prövning grundar sig på gemenskapsrättens företräde framför motsvarande nationella lagstiftning och har fastslagits genom rättspraxis.(13) Vad angår föreliggande mål skall alltså prövas, om andra lagbestämmelser låter sig tolkas och tillämpas på sådant sätt, att de kan anses innebära att medlemsstaten har uppfyllt sin skyldighet att "se till" eller anses utgöra "lämpliga påföljder" enligt artikel 2 respektive artikel 6 i första direktivet. Ett användbart kriterium för att bedöma i vilken utsträckning sådana bestämmelser kan anses innebära att första direktivet har korrekt införlivats med den tyska lagstiftningen är frågan om de är ändamålsenliga, det vill säga frågan huruvida man genom att tillämpa dem i detta mål kan tvinga Daihatsu Deutschland att offentliggöra sitt bokslut och tillgodose Verbands intresse av att detta tvång verkställs.

23 Om sistnämnda fråga besvaras nekande, får den andra aspekten av tolkningsfrågan betydelse, det vill säga den som avser frågan huruvida en vidare krets av enskilda än den som omfattas av 335 § i den tyska handelsbalken har rätt att direkt åberopa artikel 6 i första direktivet för att begära att en myndighet skall föreskriva påföljd gentemot ett bolag som har underlåtit att offentliggöra sitt årsbokslut eller för att i varje fall tvinga fram detta offentliggörande.

B - Frågan huruvida enskilda som enligt sin nationella lagstiftning inte har rätt att begära att en myndighet skall föreskriva en påföljd kan åberopa artikel 6 i direktiv 68/151 som grund för en sådan begäran

24 Enligt fast rättspraxis(14) får bestämmelserna i ett direktiv direkt effekt i den nationella rättsordningen i de medlemsstater till vilka de är riktade, när de är ovillkorliga och tillräckligt precisa. Den tyska och den franska regeringen - den sistnämnda har endast yttrat sig under den muntliga förhandlingen vid domstolen utan att dessförinnan ha avgett något skriftligt yttrande - har påstått att de omtvistade bestämmelserna i direktivet inte har dessa kännetecken. Följaktligen ger de inte i sig enskilda, som inte omfattas av gällande tyska lagbestämmelser, rätt att begära att ett bolag som har underlåtit att offentliggöra sitt bokslut skall ådömas påföljd. Artikel 6 i första direktivet kräver att medlemsstaterna skall föreskriva "lämpliga" påföljder, men medlemsstaterna har enligt den tyska och den franska regeringen fritt utrymme för att skönsmässigt bestämma arten, svårighetsgraden och omfattningen av påföljderna. Eftersom den nationella lagstiftaren har förordnat att ett vite av en viss storlek kan föreläggas, om än endast på begäran av en begränsad krets av enskilda, är det alltså inte tillåtet att åberopa bestämmelserna i artikel 6 i första direktivet som grund för att utvidga denna krets. Rätten att begära vitesföreläggande enligt 335 § i den tyska handelsbalken har endast tillerkänts vissa enskilda, utan att detta betyder att den tyska lagstiftaren har ansett denna påföljd lämplig även när andra enskilda än dessa har intresse av insyn i bolagen. Att med stöd av artikel 6 i första direktivet utvidga kretsen av dem som kan begära vitesföreläggande skulle enligt den tyska och den franska regeringen därför innebära att domstolen vid bedömningen av "lämpligheten" av en påföljd skulle sätta sig i den nationella lagstiftarens ställe, vilket är oförenligt både med de omtvistade bestämmelsernas art och syfte och med gemenskapsdirektiven.

25 Den spanska regeringen har i sitt skriftliga yttrande och i sitt muntliga anförande vid domstolen hävdat precis motsatt uppfattning. Att bestämmelserna i artikel 6 i första direktivet är ovillkorliga framgår enligt den spanska regeringen av att det inte krävs några ytterligare genomförandeåtgärder för att den skyldighet som är föreskriven där skall föreligga. Dessutom är den formulering som gemenskapslagstiftaren har valt tillräckligt precis. Den nationella lagstiftarens handlingsutrymme för att säkerställa att det mål som avses med en direktivbestämmelse uppnås förtar enligt fast rättspraxis inte bestämmelsen dess omedelbarhet och ovillkorlighet.(15) Oavsett om ifrågavarande påföljder är "lämpliga" för att första direktivets mål skall uppnås eller ej, är bestämmelsen precis och ovillkorlig om medlemsstaternas skyldighet att föreskriva påföljder med anledning av att ett bolag har underlåtit att offentliggöra sina årsbokslut enligt den spanska regeringen och har därför direkt effekt i den tyska rättsordningen.

26 För egen del är jag böjd att dela den tyska regeringens uppfattning. Förbundsrepubliken Tysklands handlingsutrymme för att välja påföljd för bolag som underlåter att offentliggöra årsbokslutet skulle enligt min bestämda uppfattning bli oerhört begränsat eller rent av helt elimineras, om den omtvistade bestämmelsen tillerkändes direkt effekt.

27 Men även om den omtvistade bestämmelsen i första direktivet anses vara tillräckligt precis och ovillkorlig hindrar enligt min mening en annan fast rättspraxis ändå att man ur gemenskapsbestämmelsen härleder en allmän rätt för tredje man att begära att en myndighet skall föreskriva påföljder gentemot bolag som inte offentliggör årsbokslutet,(16) nämligen den praxis enligt vilken domstolen har avvisat direktivens direkta effekt på förhållanden mellan enskilda och uteslutit möjligheten att åberopa ett direktiv direkt mot enskilda.(17) Denna uppfattning stöds av både den tyska och den franska regeringen men delas inte av den spanska regeringen, som anser att det i detta fall inte är fråga om en direkt effekt på förhållanden mellan enskilda. Till skillnad från vad den nationella domstolen uttryckligen har angett i begäran om förhandsavgörande anser den spanska regeringen att den vid den nationella domstolen anhängiga tvisten inte är av rent privaträttslig karaktär. Eftersom den ena parten i målet är ett enskilt förbund och den andra en statlig tysk myndighet, är tvisten enligt den spanska regeringen offentligrättslig. Det relevanta överklagandet har riktats mot Registergericht, alltså inte mot en annan enskild, i detta fall Daihatsu Deutschland. Syftet med överklagandet är inte att tvinga fram ett föreläggande om skyldighet för Daihatsu Deutschland att offentliggöra sitt årsbokslut utan att få till stånd instruktioner för den behöriga tyska myndigheten att föreskriva en lämplig påföljd för ett bolag som har underlåtit att offentliggöra sitt årsbokslut. Artikel 6 i första direktivet ålägger inte direkt vissa kategorier av bolag att offentliggöra sina årsbokslut. En direkt effekt på förhållanden mellan enskilda kan enligt den spanska regeringens mening endast uppkomma, när ett direktiv direkt förpliktar enskilda till ett visst förhållningssätt, och detta gäller dessutom endast vid en tvist mellan två enskilda.(18) I ett "triangelförhållande" - som det som föreligger i målet vid den nationella domstolen -, det vill säga när en enskild begär att en offentlig myndighet skall vidta en åtgärd på grund av en annan enskilds beteende, är tvisten enligt den spanska regeringen däremot varken ömsesidig eller privaträttslig, varför det inte kan vara tal om en direkt effekt på förhållanden mellan enskilda.

28 Denna uppfattning kan inte godtas. Det synes mig vara på sin plats att här erinra om de skäl som har föranlett domstolen att inte tillerkänna direktiv en direkt effekt på förhållanden mellan enskilda. I punkterna 16 och 17 i domen i det ovannämnda målet El Corte Inglés(19) uttalar domstolen följande:

"Till grund för den rättspraxis som angår möjligheten att åberopa direktiv gentemot statliga inrättningar ligger direktivets bindande verkan, som dock enbart gäller de medlemsstater till vilka direktivet är riktat. Syftet med denna praxis är att undvika att en stat kan dra fördel av att inte följa gemenskapsrätten ... Att utsträcka denna rättspraxis till att även omfatta förhållanden mellan enskilda skulle innebära att gemenskapen gavs rätt att ålägga enskilda skyldigheter med omedelbar verkan, trots att den endast givits sådan behörighet i de fall som den har rätt att utfärda förordningar eller beslut ...".

29 Om den spanska regeringens uppfattning godtas, skulle det medföra att första direktivet i sig, oberoende av innehållet i den nationella lagstiftningen, skulle ålägga bolag förpliktelser. En sådan utveckling skulle strida mot både de allmänna principerna i rättspraxis(20) och gemenskapsrättens rådande institutionella jämvikt.(21) Ett direktiv kan inte under några förhållanden utan stöd av en nationell lagstiftning, som antagits för dess genomförande, åberopas gentemot en enskild för att tvinga honom att handla på ett visst sätt.(22)

30 Man får inte heller låta sig förvillas av den omständigheten att Verbands begäran om ådömande av en påföljd inte riktas direkt mot det bolag som har underlåtit att offentliggöra sitt årsbokslut utan mot den behöriga myndighet till vilken en sådan begäran skall lämnas in. Verbands huvudsyfte är att förmå statsapparaten att tvinga Daihatsu Deutschland att offentliggöra sina årsbokslut. Att Verband måste använda sig av den statliga tvångsapparaten för att kunna uppnå att bolaget uppfyller sin skyldighet är en direkt följd av den allmänna princip som i dag gäller i alla rättssystem, nämligen att den enskilde inte är berättigad till självhjälp, eftersom staten har monopol på att utöva tvång. De statliga myndigheternas medverkan, som endast innebär att tvångsmedel ställs till förfogande, löser inte tvisten mellan Verband och Daihatsu Deutschland och förvandlar den inte heller till ett "triangelförhållande", som den spanska regeringen har hävdat.

31 Första direktivets huvudsakliga syfte är, som redan nämnts, att säkerställa att vissa bolagshandlingar offentliggörs. Om direktivet skulle tillerkänna enskilda som åberopar det någon direkt rätt, skulle denna avse enskildas intresse av att tvinga fram ett offentliggörande, inte deras intresse av att få till stånd ett ådömande av en påföljd för bolag som har underlåtit offentliggörandet.(23) En påföljd kan inte vara ett mål i sig för en lagbestämmelse. Den är inte autonom utan hänger ihop med en skyldighet att iaktta ett visst handlingssätt, vars fullgörande den skall säkerställa.

32 Eftersom den bestämmelse i första direktivet som föreskriver ett visst handlingssätt (offentliggörande av årsbokslutet) är riktad mot enskilda och inte kan ha någon direkt effekt i den nationella rättsordningen, kan direktivbestämmelsen om att föreskriva påföljder med anledning av underlåtenhet att iaktta detta handlingssätt per definition inte heller ha någon direkt effekt, eftersom den i annat fall skulle leda till att enskilda direkt och utan åberopande av en nationell lagbestämmelse skulle kunna åläggas att förhålla sig på ett visst sätt.

33 Under den muntliga förhandlingen har den spanska regeringen slutligen åberopat generaladvokaten Mischos förslag till avgörande av den 28 november 1989 i mål C-221/88(24), särskilt den passus där generaladvokaten hänvisar till målet Fratelli Costanzo,(25) och därav dragit slutsatsen att man måste skilja mellan å ena sidan det fall då tillämpning av ett direktiv får ogynnsamma följder för en enskild och å andra sidan de fall då direktivet har en direkt effekt på förhållanden mellan enskilda. Om en rätt som någon har på grund av direktivets direkta effekt i den nationella rättsordningen tillgodoses och detta medför ogynnsamma följder för andra enskilda, betyder detta med andra ord inte att direktivet har tillämpats direkt på de sistnämnda. Den spanska regeringen har överfört denna tankegång till föreliggande mål och därav dragit slutsatsen, att en rätt för Verband att hos den behöriga tyska myndigheten begära, att nödvändiga åtgärder vidtas för att tvinga Daihatsu Deutschland att offentliggöra sitt årsbokslut, för motparten bara skulle medföra en "indirekt ogynnsam följd" av direktivets direkta effekt i den nationella rättsordningen och inte innebära att direktivet direkt tillämpades på detta bolag.

34 Jag anser inte att parallellen mellan målet Fratelli Costanzo och detta mål är riktig. Det förstnämnda målet gällde ett förfarande för tilldelning av offentliga kontrakt om bygg- och anläggningsarbeten, där den tillämpliga nationella lagstiftningen stred mot motsvarande bestämmelser i ett gemenskapsdirektiv. Med hänsyn till att den offentlige uppdragsgivaren inte hade beaktat de gemenskapsrättsliga bestämmelserna ansåg domstolen, att en enskild kunde åberopa dessa vid den nationella domstolen för att bestrida det sätt på vilket tilldelningen av ett kontrakt hade skett. I det målet hade sålunda den enskilde i en offentligrättslig tvist, i syfte att erhålla ett offentligt kontrakt om bygg- och anläggningsarbeten, uteslutande vänt sig mot en offentlig myndighet för att få en rättighet fastställd, som tillkom honom enligt gemenskapsrätten. Att den enskilde tillerkändes denna rättighet medförde inte någon direkt skyldighet för en annan enskild, även om tillgodoseendet av rättigheten, det vill säga att vederbörande fick kontraktet, likväl på sätt och vis berörde den konkurrent som skulle ha fått kontraktet, om det i direktivet föreskrivna förfarandet inte hade tillämpats i vederbörlig ordning. Denna effekt till nackdel för en eller flera konkurrenter är indirekt och en återverkan av att den rätt som en person har på grund av direktivet tillgodoses. Den medför inte någon direkt skyldighet för konkurrenterna och grundar sig i slutändan inte direkt på direktivet utan på följderna av att de nationella myndigheterna har handlat rättsstridigt. För övrigt är sådana återverkningar på tredje man till följd av att man tillgodoser en offentligrättslig rättighet som tillkommer en enskild - till exempel en rättighet som härrör från direktivets direkta effekt i den nationella rättsordningen - en normal företeelse, som har direkt samband med rättsförhållandenas komplexitet och inbördes beroende och alltså är en specifikt rättslig företeelse. Frågan huruvida direktivet får direkta effekter på förhållanden mellan enskilda uppkommer, när nämnda konsekvenser inte endast är indirekta återverkningar utan innebär att enskilda, uteslutande genom tillämpning av direktivet, åläggs direkta skyldigheter. Så är enligt min mening fallet i detta mål. Oavsett vilken rätt Verband tillerkänns skulle denna med nödvändighet motsvaras av, och inskränka sig till, en skyldighet för en enskild person, nämligen i förevarande fall en skyldighet för Daihatsu Deutschland att offentliggöra sitt årsbokslut. Denna skyldighet skulle grunda sig direkt på direktivet och inte på hur de statliga tyska myndigheterna förhåller sig för att tillgodose en offentligrättslig rättighet för Verband.

IV - Förslag till avgörande

35 På grund av det anförda föreslår jag domstolen att besvara tolkningsfrågan på följande sätt:

Ett vite som endast kan åläggas på begäran av en bolagsman, en borgenär, en gemensam företagsnämnd eller företagsnämnden för ett bolag är inte en lämplig påföljd i den mening som avses i artikel 6 i direktiv 68/151/EEG när ett bolag inte offentliggör sitt årsbokslut. I avsaknad av andra nationella bestämmelser, som, tolkade mot bakgrund av gemenskapsrätten, skulle innebära att nämnda direktiv vederbörligen införlivats, kan dock artikel 6 i direktivet inte åberopas för att tillerkänna andra än dem som uttryckligen anges i den berörda nationella lagbestämmelsen rätt att begära föreläggande av det enligt den nationella lagstiftningen föreskrivna vitet.

(1) - Rådets första direktiv 68/151/EEG av den 9 mars 1968 om samordning av de skyddsåtgärder som krävs i medlemsstaterna av de i artikel 58 andra stycket i fördraget avsedda bolagen i bolagsmännens och tredje mans intressen, i syfte att göra skyddsåtgärderna likvärdiga inom gemenskapen (EGT L 65, s. 8; svensk specialutgåva, område 17, volym 1, s. 3).

(2) - I den grekiska texten hänvisas här till ett fel i den grekiska språkversionen av direktivet (översättarens anmärkning).

(3) - Det är här fråga om den tyska generalagenten för Daihatsu-fordon.

(4) - Bestämmelsen i fråga lyder, i den lydelse som den har sedan den 19 oktober 1994, på följande sätt: "Ett aktiebolag, ett kommanditbolag med aktier för kommanditdelägarna eller ett bolag med begränsat ansvar, som inte äger någon förmögenhet, kan avföras ur handelsregistret på begäran av handelsmännens fackförbund, skattemyndigheterna eller ex officio. Därefter anses bolaget vara upplöst. Någon likvidation skall inte äga rum. Innan beslut om upphörande fattas skall alla berörda fackföreningar beredas tillfälle att yttra sig." Som den nationella domstolen har anmärkt är dock enligt den i Tyskland härskande uppfattningen redan den omständigheten att det finns en mycket ringa förmögenhet tillräcklig för att förhindra att bolaget upplöses ex officio.

(5) - Se beträffande detta också mitt förslag till avgörande i mål C-191/95, kommissionen mot Tyskland, föredraget den 5 juni 1997.

(6) - Rådets direktiv 78/660/EEG av den 25 juli 1978, grundat på artikel 54.3 g i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag (EGT L 222, s. 11).

(7) - I den grekiska texten hänvisas här till ett fel i den grekiska språkversionen av direktivet (översättarens anmärkning).

(8) - A.st. (ovan fotnot 1).

(9) - Artikel 2.1 f i första direktivet.

(10) - Se till exempel dom av den 21 september 1989 i mål 68/88, kommissionen mot Grekland (Rec. 1989, s. 2965), punkt 22.

(11) - A.st. (ovan fotnot 10).

(12) - Jämför dom av den 10 juli 1980 i förenade målen 253/78, 1/79-3/79, Giry och Guerlain m.fl. (Rec. 1980, s. 2327), av den 21 mars 1985 i mål 172/84, Celestri (Rec. 1985, s. 963), av den 24 oktober 1985 i mål 239/84, Gerlach (Rec. 1985, s. 3507), av den 20 mars 1986 i mål 35/85, Tissier (Rec. 1986, s. 1207), av den 12 september 1996 i förenade målen C-58/95, C-75/95, C-112/95, C-119/95, C-123/95, C-135/95, C-140/95, C-141/95, C-154/95 och C-157/95, Gallotti m.fl. (REG 1996, s. I-4345), och av den 18 mars 1993 i mål C-280/91, Viessman (Rec. 1993, s. I-971), punkt 17.

(13) - I dom av den 16 december 1993 i mål C-334/92, Wagner Miret (Rec. 1993, s. 6911), punkt 20, konstaterade domstolen att "om den nationella domstolen vid tillämpning av den nationella lagstiftningen - oavsett om denna utfärdats före eller efter det att direktivet antagits - behöver tolka denna lagstiftning, är den skyldig att vid tolkningen så långt möjligt beakta direktivets ordalydelse och syfte". Se även dom av den 7 december 1995 i mål C-472/93, Spano m.fl. (REG 1995, s. I-4321), och av den 13 november 1990 i mål C-106/89, Marleasing (Rec. 1990, s. I-4135).

(14) - Jämför dom av den 19 januari 1982 i mål 8/81, Becker (Rec. 1982, s. 53), av den 26 februari 1986 i mål 152/84, Marshall (Rec. 1986, s. 723), av den 14 juli 1994 i mål C-91/92, Faccini Dori (Rec. 1994, s. I-3325), och av den 19 november 1991 i förenade målen C-6/90 och C-9/90, Francovich m.fl. (Rec. 1991, s. I-5357, nedan kallat Francovich I).

(15) - Den spanska regeringen har hänvisat till domarna i målen Francovich I och Faccini Dori (ovan fotnot 14).

(16) - Se dom i ovannämnda målet Marshall (ovan fotnot 14), punkt 48, och i ovannämnda målet Faccini Dori (ovan fotnot 14), punkt 20, ävensom dom i ovannämnda målet Marleasing (ovan fotnot 13), punkt 6, samt dom av den 12 maj 1987 i förenade målen 372/85-374/85, Traen m.fl. (Rec. 1987, s. 2141), punkt 24, av den 11 juni 1987 i mål 14/86, Pretore di Salò (Rec. 1987, s. 2545), punkt 19, av den 22 februari 1990 i mål C-221/88, Busseni (Rec. 1990, s. I-495), punkt 23, av den 7 mars 1996 i mål C-192/94, El Corte Inglés (REG 1996, s. I-1281), punkt 16, och av den 26 september 1996 i mål C-168/95, Arcaro (REG 1996, s. I-4705).

(17) - Detta har tagits upp av både den tyska regeringen och kommissionen.

(18) - Detta är i varje fall den uppfattning som den spanska regeringen utläser av domarna i målen Marleasing och Marshall (ovan fotnot 13 respektive 14).

(19) - A.st. (ovan fotnot 16).

(20) - A.st. (ovan fotnot 16).

(21) - Såsom denna har utkristalliserats i artikel 189 i EG-fördraget, som anger genom vilka rättsakter gemenskapens institutioner kan fullgöra sina uppgifter.

(22) - Så mycket mindre kan den utgöra direkt grund för att ådöma påföljder för enskilda. Domstolen har fastställt att ett direktiv inte i sig och oberoende av nationell lagstiftning kan ha den effekten att det fastställer eller skärper det straffrättsliga ansvaret för dem som bryter mot direktivets bestämmelser (domarna i målen Pretore di Salò och Arcaro, se ovan fotnot 16).

(23) - En sådan rätt skulle kunna följa av artikel 2 i första direktivet. Men inte heller på denna rättsgrund kan direktivet direkt åberopas, eftersom detta skulle medföra erkännande av att artikel 2 i första direktivet har direkt effekt på förhållanden mellan enskilda i den nationella lagstiftningen. Den enda lösningen skulle, som redan nämnts (ovan punkt 22), vara att åberopa bestämmelser i den tyska lagstiftningen, som - tolkade mot bakgrund av artiklarna 2 och 6 i första direktivet - skulle göra det möjligt för den tyska domstolen eller den behöriga tyska förvaltningsmyndigheten att tvinga aktiebolag eller andra bolag med begränsat ansvar att offentliggöra sina årsbokslut. I ett sådant fall är de nationella myndigheterna skyldiga att använda de möjligheter som den nationella lagstiftningen ger dem för att säkerställa att direktivets mål uppnås.

(24) - Se ovan fotnot 16.

(25) - Dom av den 22 juni 1989 i mål 103/88 (Rec. 1989, s. 1839).