FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

föredraget den 26 april 2018 ( 1 )

Mål C‑17/17

Grenville Hampshire

mot

The Board of the Pension Protection Fund,

Berörd part:

Secretary of State for Work and Pensions

(begäran om förhandsavgörande från Court of Appeal (Appellationsdomstolen, Förenade kungariket))

”Begäran om förhandsavgörande – Skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens – Artikel 8 i direktiv 2008/94/EG – Skydd för arbetstagares förvärvade rättigheter till pensionsförmåner – Kompletterande tjänstepensionssystem – Minimigaranti – Direkt effekt”

I. Inledning

1. Denna begäran om förhandsavgörande från det socialpolitiska området gäller skyddet för anställda vid arbetsgivarens insolvens. Konkret är det i fallet fråga om vad som händer med anspråk från en tjänstepension som upprättats av arbetsgivaren, vid arbetsgivarens insolvens. Sådana anspråk omfattas av artikel 8 i direktiv 2008/94/EG ( 2 ), där det fastställs att medlemsstaterna ska säkerställa att åtgärder vidtas för att skydda arbetstagarnas intressen i fråga om deras rättigheter till ålderspensionsförmåner om arbetsgivaren blir insolvent. I sina domar i målen Robins och Hogan har domstolen redan konkretiserat att skyldigheten att tillhandahålla skydd ska innebära att arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens ska ha rätt att erhålla minst 50 procent av sina ålderspensionsförmåner. ( 3 )

2. I fokus för detta förfarande står på nytt Förenade kungarikets genomförande av detta direktiv, som föreskriver att arbetstagarens ersättningsanspråk ska täckas fullt ut vid arbetsgivarens insolvens. De som berörs av den omtvistade nationella bestämmelsen är framför allt arbetstagare med relativt höga förmåner från det kompletterande tjänstepensionssystemet. För klaganden i det nationella målet, Grenville Hampshire, resulterar denna bestämmelse i att hans ålderspensionsförmåner reduceras med över 67 procent.

3. Mot denna bakgrund uppkommer frågan om omfattningen av domstolens fastslagna minimigaranti för förvärvade pensionsrättigheter och hur denna garanti ska hanteras praktiskt sett.

4. Dessutom uppkommer frågan om det finns en möjlighet att artikel 8 i direktivet får direkt effekt i förevarande mål. Enligt sin ordalydelse är denna bestämmelse visserligen relativt öppet hållen, men genom domstolens rättspraxis har den redan i hög grad konkretiserats.

II. Tillämpliga bestämmelser

A. Unionsrätt

5. De tillämpliga unionsrättsliga bestämmelserna i förevarande mål utgörs av bestämmelserna i direktiv 2008/94 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens (nedan även kallad direktivet). Enligt tredje skälet i detta direktiv är dess syfte att skydda arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens, särskilt med avseende på betalning av deras utestående fordringar.

6. I artikel 8 i direktivet föreskrivs följande: ”Medlemsstaterna ska säkerställa att nödvändiga åtgärder vidtas för att skydda arbetstagarnas intressen och de personers intressen som vid inträdet av arbetsgivarens insolvens redan har lämnat arbetsgivarens företag eller verksamhet, vad gäller rättigheter som tillförsäkrar dem omedelbara eller framtida ålderspensionsförmåner inklusive efterlevandeförmåner enligt kompletterande pensionssystem utanför de nationella författningsreglerade socialförsäkringssystemen för ett eller flera företag.”

7. Det ska även hänvisas till artikel 12 a i direktivet, som innehåller följande bestämmelse: ”Detta direktiv ska inte påverka medlemsstaternas möjligheter att a) vidta åtgärder för att förhindra missbruk, b) …”

B. Nationell rätt

8. Vad gäller skyddet för arbetstagares förvärvade rättigheter till pensionsförmåner har direktiv 2008/94 genomförts i Förenade kungariket framför allt genom Pensions Act 2004 (2004 års pensionslag).

9. Genom Pensions Act 2004 inrättas en lagstadgad pensionsskyddsfond, Pension Protection Fund (nedan kallad PPF). Vid en arbetsgivares insolvens övertar denna fond under vissa förutsättningar ansvaret för arbetstagarnas fordringar från det kompletterande tjänstepensionssystemet. För att finansiera denna verksamhet tar fonden ut en avgift från alla godkända kompletterande tjänstepensionssystem. Vid detta ansvarsövertagande övertar fonden dessutom det berörda systemets kvarvarande tillgångar. PPD förvaltas av Board of the Pension Protection Fund (nedan kallad Board).

10. Enligt section 127.2 i Pensions Act 2004 är PPF:s ansvarsövertagande kopplat till ett villkor om att värdet av det berörda systemets tillgångar måste understiga de skyddade åtagandena vid inträdet av insolvens.

11. Med ”skyddade åtaganden” avses enligt denna bestämmelse dock inte de fullständiga pensionsförmånerna för samtliga arbetstagare som omfattas av det kompletterande tjänstepensionssystemet, utan endast de ersättningsanspråk som följer av Pensions Act 2004 (den så kallade PPF-ersättningen). Nivån på den PPF-ersättning som ska betalas ut i varje enskilt fall beslutas av Board efter inträdet av solvensen under en så kallad bedömningsperiod.

12. Enligt section 162 i Pensions Act 2004 ska det inte ske någon nedsättning av förmånerna för de arbetstagare som redan uppnått normal pensionsålder enligt sitt pensionssystem. Arbetstagare som ännu inte uppnått normal pensionsålder vid inträdet av insolvens har däremot endast rätt till 90 procent av värdet av sina förvärvade pensionsrättigheter. För deras förmån gäller dessutom det här omtvistade taket enligt bilaga 7 punkt 26 i Pensions Act 2004.

13. Det årliga beloppstaket för arbetstagare i en viss ålderskategori fastställs av PPF. Visserligen höjs detta belopp årligen i enlighet med den allmänna löneutvecklingen. Förmånsmottagare som når upp till taket får däremot samma belopp livet ut, baserat på den bedömning som gjordes det år då PPF först betalade ut förmånerna till denna person.

14. I bilaga 7 punkt 28 i Pensions Act 2004 föreskrivs också en inflationsjustering på högst 2,5 procent per år av den en gång fastställda maximinivån. Enligt denna bestämmelse får emellertid maximinivån inte justeras för ersättningar som utbetalas med anledning av en anställning som förelåg före den 6 april 1997.

15. Om PPF efter avslutad bedömning och beräkning av samtliga skyddade åtaganden drar slutsatsen att det vid den relevanta tidpunkten finns tillräckliga tillgångar i det kompletterande tjänstepensionssystemet för att betala ut PPF-ersättning till arbetstagarna, slår fonden fast att det enligt section 154 i Pensions Act 2004 saknas grund för PPF att överta ansvaret.

16. I så fall avvecklas det kompletterande tjänstepensionssystemet utanför PPF. Det kompletterande tjänstepensionssystemet är i så fall skyldigt att betala ut PPF-ersättningen till arbetstagarna med de kvarvarande tillgångarna. Enligt section 154.7 i Pensions Act 2004 ska det kompletterande tjänstepensionssystemet följa PPF:s anvisningar i samband med detta.

17. Så snart PPF har gjort sin bedömning är den enligt section 145 i Pensions Act 2004 bindande – förutsatt att den inte överklagas.

III. Bakgrund, förfarandet vid den nationella domstolen och begäran om förhandsavgörande

18. Grenville Hampshire, klagande i det nationella målet, var anställd vid Turner & Newall plc (nedan kallat T&N) från 1971 till 1998. Han var under hela sin anställningstid medlem i T&N:s kompletterande tjänstepensionssystem. År 1998, vid 51 års ålder, gick han i pension, och förvaltaren av T&N:s kompletterande tjänstepensionssystem fastställde då hans pensionsförmåner till 48781,80 brittiska pund brutto per år, plus en årlig höjning på minst 3 procent. Sedan T&N övertagits av det amerikanska företaget Federal Mogul anmälde T&N, nu Federal Mogul, insolvens år 2001. Efter detta inledde PPF i Förenade kungariket den 10 juli 2006 sin bedömning av övertagandet av det kompletterande tjänstepensionssystemet.

19. Efter avslutad bedömning konstaterade PPF den 19 september 2011 att T&N:s pensionssystem per den 10 juli 2006 hade tillräckliga medel för att betala ut åtminstone PPF-ersättningen till de resterande arbetstagarna under återstoden av deras liv. För Grenville Hampshire fastställdes den aktuella PPF-ersättningen till 19819 brittiska pund brutto per år, eftersom han 2006 ännu inte hade uppnått normal pensionsålder enligt T&N-pensionssystemet och därmed omfattades av takbestämmelsen.

20. Därtill ska läggas att det inte görs någon inflationsjustering av detta belopp, eftersom Grenville Hampshires anställning till större del förelåg före den 6 april 1997. Jämfört med de förmåner som Grenville Hampshire skulle ha erhållit om hans arbetsgivare inte blivit insolvent 2006 – det vill säga 60240 brittiska pund per år – motsvarar detta en 67-procentig sänkning, som sannolikt kommer att öka ytterligare.

21. Mot denna bakgrund begärde Grenville Hampshire och ytterligare 15 tidigare T&N-anställda som drabbats av liknande sänkningar, först en omprövning av PPF:s bedömning, i enlighet med Pensions Act 2004, och överklagade därefter bedömningen av det fastställda beslutet och åberopade i samband med detta artikel 8 i direktiv 2008/94.

22. PPF anser emellertid att det som framgår av domstolens rättspraxis avseende artikel 8 i direktiv enbart är att medlemsstaterna är skyldiga att införa skyddssystem som garanterar att samtliga arbetstagare som omfattas av ett kompletterande tjänstepensionssystem erhåller en ersättning på i genomsnitt minst 50 procent av värdet av sina intjänade förmåner, men inte att detta gäller varje enskild arbetstagare.

23. Målet har nu anhängiggjorts vid Court of Appeal (Appellationsdomstolen, Förenade kungariket). Genom beslut av den 26 juli 2016, som inkom till EU-domstolen den 16 januari 2017, har Court of Appeal (Appellationsdomstolen) vilandeförklarat målet och hänskjutit följande frågor till EU-domstolen enligt artikel 267 FEUF: 1) Innebär artikel 8 i direktiv 80/987/EEG (nu artikel 8 i direktiv 2008/94/EG) att medlemsstaterna ska säkerställa att varje enskild anställd erhåller minst 50 procent av värdet av sina intjänade ålderspensionsförmåner vid arbetsgivarens insolvens (med situationer av missbruk som enda undantag, vilka omfattas av artikel 10 a i nämnda direktiv)? 2) I andra hand, beroende på de nationella domstolarnas bedömning av de faktiska omständigheterna i målet, räcker det, enligt artikel 8 i direktiv 80/987, att en medlemsstat har ett skyddssystem där arbetstagarna normalt erhåller mer än 50 procent av värdet av sina intjänade ålderspensionsförmåner, men vissa enskilda arbetstagare erhåller mindre än 50 procent på grund av a) ett beloppstak på den ersättning som betalas till anställda (närmare bestämt anställda som inte har uppnått den normala pensionsåldern enligt pensionssystemet vid tidpunkten för arbetsgivarens insolvens), och/eller b) bestämmelser som begränsar de årliga höjningarna av den ersättning som betalas till anställda eller den årliga omräkningen av deras förmåner före pensionsåldern? 3) Har artikel 8 i direktiv 80/987/EEG direkt effekt under de omständigheter som är för handen i förevarande mål?

24. I förfarandet vid EU-domstolen har Grenville Hampshire, PPF, Förenade kungariket, Irland och Europeiska kommissionen inkommit med skriftliga yttranden. Dessa deltog även i förhandlingen den 8 mars 2018.

IV. Bedömning

25. Den hänskjutande domstolen har frågat EU-domstolen om tolkningen av ”artikel 8 i direktiv 80/987, nu artikel 8 i direktiv 2008/94”. Bestämmelsens lydelse är oförändrad i den omarbetade versionen av direktivet. Eftersom det nationella målet avser PPF:s beslut av den 19 september 2011, kommer jag i det följande enbart att utgå från bestämmelserna i direktiv 2008/94.

A. Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning

26. Inledningsvis ska jag behandla Förenta kungarikets invändning om att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning, eftersom de frågor som tas upp enbart skulle vara av hypotetisk karaktär.

27. Detta anses följa av följande omständigheter. För det första är det i alla händelser inte aktuellt för PPF att överta ansvaret, eftersom det finns tillräckligt med tillgångar i T&N-pensionssystemet även om det skulle göras en högre bedömning av de skyddade åtagandena.

28. För det andra skulle Grenville Hampshire enbart kunna gå vidare med sin begäran genom att väcka en skadeståndstalan mot staten, eftersom artikel 8 i direktivet inte har direkt effekt. Det skulle emellertid inte finnas sannolika skäl för en sådan talan, eftersom domstolen i domen i målet Hogan slagit fast att en klar överträdelse av artikel 8 i direktivet inte kan antas ske förrän den 25 januari 2007, ( 4 ) medan arbetsgivarens insolvens i förevarande mål inträdde redan år 2006.

29. Det ska inledningsvis erinras om att enligt domstolens fasta rättspraxis ankommer det uteslutande på den nationella domstolen att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Undantag kan emellertid göras om det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet. ( 5 )

30. För det nationella målet ska det dock här under alla omständigheter klargöras om den beräkning av de skyddade åtagandena som gjorts med stöd av bestämmelserna i Pensions Act 2004 uppfyller kraven enligt artikel 8 i direktiv 2008/94. I annat fall måste PPF göra en förnyad bedömning av de skyddade åtagandena. Det kan sålunda inte bestridas att tolkningsfrågorna avser den konkreta tvisten i det nationella målet och är relevant för hur detta mål ska avgöras.

31. Frågan huruvida artikel 8 i direktivet har direkt effekt, mot bakgrund av omständigheterna i det nationella målet, eller om enda alternativet är att väcka skadeståndstalan mot staten är för övrigt också något som tas upp i begäran om förhandsavgörande. ( 6 ) Det är inte alls uppenbart att artikel 8 i direktivet inte skulle ha någon direkt effekt.

32. Härav följer att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning.

B. De två första tolkningsfrågorna

33. Genom sin första fråga vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få svar på om artikel 8 i direktiv 2008/94 mot bakgrund av domstolens domar i målen Robins ( 7 ) och Hogan ( 8 ) ska tolkas så, att medlemsstaterna måste föreskriva skyddssystem som ska säkerställa att varje enskild anställd erhåller minst 50 procent av värdet av sina intjänade ålderspensionsförmåner vid arbetsgivarens insolvens.

34. Alternativt skulle den hänskjutande domstolen med sin andra tolkningsfråga vilja klargöra om ett nationellt system kan uppfylla direktivets krav även om detta system medför att vissa enskilda personer erhåller mindre än 50 procent av värdet av sina intjänade förmåner på grund av a) beloppstak eller b) utebliven årlig höjning av beloppen. I fall b skulle detta kunna innebära att ersättningsnivån först med tiden sjunker under 50 procent av nivån på de intjänade rättigheterna.

35. Svaret på fråga 2 b är alltså beroende av vilket värde som skyddas genom artikel 8 i direktivet: det belopp som en arbetstagare kan göra anspråk på vid tidpunkten för arbetsgivarens insolvens eller det totala värdet av de intjänade ålderspensionsförmånerna.

36. Eftersom såväl den första som den andra frågan avser tolkningen av artikel 8 i direktivet med avseende på skyddsnivån och tolkningen av rättspraxis gällande denna bestämmelse, ska de båda första tolkningsfrågorna behandlas gemensamt.

37. I ett första steg ska jag här undersöka om artikel 8 i direktivet utgör en individuell garanti för varje enskild arbetstagare – och inte enbart en genomsnittlig skyddsnivå för samtliga arbetstagare – (se punkt 1) och i ett andra steg gå in på frågan vilket värde en sådan minimigaranti i så fall avser (se punkt 2). Till sist ska jag ta upp Förenade kungarikets argument för att begränsa skyddsnivån i förevarande mål (se punkt 3).

1. Innehåller artikel 8 i direktivet en individuell minimigaranti för varje arbetstagare (frågorna 1 och 2 a))?

38. Enligt artikel 8 i direktiv 2008/94 ska medlemsstaterna säkerställa ”att nödvändiga åtgärder vidtas för att skydda arbetstagarnas intressen … vad gäller rättigheter som tillförsäkrar dem omedelbara eller framtida ålderspensionsförmåner …”.

39. I sina domar i målen Robins och Hogan har domstolen redan slagit fast vilken skyddsnivå som medlemsstaterna konkret måste tillhandahålla med avseende på denna bestämmelse. ( 9 ) I samband med detta har domstolen i målet Robins slagit fast att om förmånsnivån ”i vissa situationer kan leda till … 20 eller 49 procent av de rättigheter som en arbetstagare skulle kunna göra anspråk på, det vill säga uppgår till mindre än hälften av rättigheterna” kan det inte längre vara tal om att skydda arbetstagarnas intressen i den mening som avses i ovannämnda bestämmelse. ( 10 ) Domstolen har därefter bekräftat denna tolkning i målen Hogan och Webb-Sämann. ( 11 )

40. Domstolens citerade uttalande om skyddsnivån enligt artikel 8 i direktivet ska tolkas som en individuell minimigaranti för varje enskild arbetstagare.

41. För det första följer detta av den formulering som domstolen har valt: Domstolen har slagit fast att kravet om att ”skydda arbetstagarnas intressen” inte är uppfyllt redan om mindre än hälften av värdet av de förvärvade förmånerna betalas ut i vissa fall. ( 12 ) Detta visar att redan om den fastslagna skyddsnivån har underskridits i ett enskilt fall har alltså direktivet åsidosatts.

42. I målet Hogan kunde det följaktligen slås fast att det rörde sig om ett klart åsidosättande av artikel 8 i direktivet när tio namngivna arbetstagare, i enlighet med det system som tillämpas i Irland, hade fått utbetalningar som uppgick till mindre än 50 procent av värdet av deras individuella pensionsrättigheter. ( 13 ) Av detta följer att det räcker om endast ett mindre antal förmånsmottagare – som i det nationella målet 0,1–0,2 procent av T&N:s arbetstagare – drabbas av sänkningar på över 50 procent.

43. För det andra understryker domstolen i fast rättspraxis målsättningen med direktivet: att alla arbetstagare ska säkerställas en lägsta skyddsnivå. ( 14 ) Detta mål kan emellertid endast uppnås på ett effektivt sätt om miniminivån gäller för varje enskild arbetstagare och kan åberopas av vederbörande. Med den utgångspunkt som Förenade kungariket förordar – att det endast kan säkerställas att 50 procent av pensionsförmånerna ska erhållas ”i normalfallet” – skulle emellertid enskilda också i vissa fall kunna bli helt utan skydd. Direktivet bygger på konceptet minimiharmonisering och just därför är det också förbjudet att underskrida den skyddsnivå som fastställs som bindande i direktivet. ( 15 ) Vissa enskilda arbetstagare får därför inte hamna under denna miniminivå.

44. För övrigt framgår det av förarbetena till nuvarande artikel 8 i direktivet att unionslagstiftaren avsåg att bestämmelsen skulle förhindra särskilda svårigheter. ( 16 ) En bestämmelse om särskilda svårigheter ska just beakta de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet.

45. Motsvarande följer för övrigt redan av de omständigheter som låg till grund för domarna i målen Robins och Hogan; båda dessa mål gällde emellertid också om Förenade kungariket respektive Irland kunde vara skadeståndsansvariga till följd av att direktivet genomförts på ett felaktigt sätt. För denna typ av anspråk är det en tvingande förutsättning att den enskilde tilldelas subjektiva rättigheter genom en bestämmelse. ( 17 ) Domstolen grundade då sin bedömning på att medlemsstatens skadeståndsansvar var avhängigt av att det hade fastställts en klar överträdelse av skyldigheten att genomföra direktivet ( 18 ) och samtliga övriga förutsättningar, alltså i synnerhet tilldelandet av subjektiva rättigheter enligt artikel 8 i direktivet, förelåg sålunda.

46. Mot denna bakgrund ska utgångspunkten även här vara att artikel 8 i direktivet medför att de berörda arbetstagarna har en individuell rätt till skydd av minst 50 procent av sina intjänade ålderspensionsförmåner. Eftersom den första frågan ska besvaras jakande ska följaktligen fråga 2 a besvaras nekande.

47. Avslutningsvis bör nämnas att minimigarantin enligt artikel 8 i direktivet självklart ska tillämpas i varje skede av processen, i synnerhet den bedömningsperiod som Pensions Act 2004 föreskriver. ( 19 )

2. Skyddar artikel 8 i direktivet även den förutsedda utvecklingen av pensionsförmånerna (fråga 2 b)?

48. Vidare uppkommer frågan om minimigarantin enligt artikel 8 i direktiv 2008/94 enbart avser det beloppsmässiga värdet av förmånerna vid tidpunkten för arbetsgivarens insolvens eller om den avser den förutsedda utvecklingen av förmånsnivån under hela pensionsperioden.

49. Genom rättspraxis har det redan slagits fast att artikel 8 i direktivet avser ett skydd av samtliga pensionsförmåner som har förvärvats genom avgiftsbetalningar. I målet Webb-Sämann har domstolen sålunda slagit fast att artikel 8 – till skillnad från artikel 3 i direktivet – syftar till att ”säkerställa skyddet för arbetstagarnas långsiktiga intressen, eftersom sådana intressen med avseende på omedelbara eller framtida rättigheter i princip sträcker sig över hela pensionsperioden”. ( 20 )

50. Detta framgår även av förarbetena till direktivutkastet, där det fastställs att artikel 8 i direktivet ska säkerställa att de pensionskrav som arbetstagarna ”har förvärvat genom många års arbete i verksamheten” kan uppnås. ( 21 ) I linje med detta konstaterar domstolen i fast rättspraxis att arbetstagarnas pensionsförmåner från kompletterande tjänstepensionssystem utgör en form av ”uppskjuten lön”. ( 22 )

51. Om pensionsförmånernas förutsedda utveckling inte beaktas när minimiskyddet ska beräknas, tas det inte tillräcklig hänsyn till de tidigare erlagda avgiftsbetalningarna. Den förutsedda årliga ökningen har nämligen räknats in i avgiftsbetalningarna.

52. Följaktligen måste förmånernas utveckling beaktas även inom medlemsstaternas skyddssystem enligt artikel 8 i direktiv 2008/94, eftersom det garanterade beloppet inte heller längre fram i tiden får understiga 50 procent av det värde som ursprungligen intjänades för ett pensionsår.

53. Den andra tolkningsfrågan ska följaktligen besvaras nekande i sin helhet.

3. Finns det möjlighet till begränsning sett till omständigheterna i det nationella målet?

54. Sålunda kvarstår att fastställa om en lägre individuell skyddsnivå skulle kunna motiveras av andra skäl i förevarande mål.

55. Som första skäl anför Förenade kungariket att Grenville Hampshire redan har en mycket hög pension jämfört med andra arbetstagare och att det inte vore socialt ansvarsfullt att ersätta dessa förmåner fullt ut.

56. Som domstolen redan har slagit fast omfattar artikel 8 i direktivet ingen skyldighet att erbjuda en fullständig garanti mot förlust av rättigheter. ( 23 ) Ett tak för rättigheterna är alltså inget som är uteslutet i sig. Vid genomförandet av direktivet kan och måste medlemsstaterna ta hänsyn till behovet av en välbalanserad ekonomisk och social utveckling inom gemenskapen. ( 24 )

57. Därför är det möjligt – vilket också föreskrivs i den omtvistade nationella bestämmelsen – att utforma ersättningsnivån på olika sätt i förhållande till de sammanlagda förmånerna, så att förmånsmottagare som tidigare hade högre inkomster och därmed också högre förmåner belastas hårdare. En social utjämning kan uppnås genom att dessa förmånsmottagare erhåller endast 50 procent av värdet av sina förmåner. ( 25 ) Det kan dock inte utgöra någon lämplig utjämning att i hög utsträckning neka enskilda personer det skydd som föreskrivs i direktivet.

58. För det första framgår det av målsättningen med direktivet att de avgifter som erlagts under ett yrkesliv ska belönas, och här beaktas även att förmåner från tjänstepensionsinstitutet utgör en ”uppskjuten ersättning”. ( 26 ) För det andra finansieras PPF inte med skattemedel, utan med avgifter från kompletterande tjänstepensionssystem och deras övertagna tillgångar. Vid förhandlingen klargjordes även att dessa avgifter beräknas på riskbasis, så att pensionsinstitut med höga åtaganden också får betala motsvarande höga avgifter till PPF.

59. Mot denna bakgrund framstår unionsrättens föreskrivna minimigaranti på 50 procent för alla arbetstagare som en socialt lämplig utjämning. I det nationella målet är det för övrigt bara ett fåtal arbetstagare som berörs av förmånstaket. Mot denna bakgrund väger inte heller de potentiella ekonomiska konsekvenserna särskilt tungt i förhållande till systemets samlade kostnader.

60. Som andra skäl för förmånstaket anför Förenade kungarikets regering att det ska förhindra så kallad moral hazard, alltså risken för att personal i ledande ställning på ett medvetet sätt agerar på ett sätt som skadar verksamheten. Personal i ledande ställning ska inte förledas att fatta riskfyllda beslut som kan komma att resultera i att företaget blir insolvent och ändå kunna vara säkra på att det finns ett statligt skydd för deras pensionsförmåner trots företagets insolvens.

61. Det överensstämmer visserligen med domstolens fasta rättspraxis att ingen får missbruka unionsrätten eller åberopa den i bedrägligt syfte. ( 27 ) Vid konkretiseringen av denna allmänna rättsprincip ( 28 ) i artikel 10 i direktiv 80/987, nu artikel 12 a direktiv 2008/94, anges uttryckligen att medlemsstaterna har rätt att vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra missbruk.

62. Förenade kungariket gör emellertid inte gällande att landet har utnyttjat den befogenhet som fastställs i artikel 10 i direktiv 80/987, nu artikel 12 i direktiv 2008/94, genom bestämmelsen om ett förmånstak. Följaktligen krävs det inte att domstolarna i medlemsstaterna ska fastställa att förmånstagaren har gjort sig skyldig till missbruk för att den nationella bestämmelsen ska kunna tillämpas. ( 29 ) För andra medlemsstatsåtgärder med något liknande målsättning finns det emellertid inget utrymme att förhindra konkreta fall av missbruk utöver den uttryckliga befogenheten i direktivet.

63. Bestämmelsen i Pensions Act 2004 går under alla omständigheter längre än vad som krävs för att förhindra moral hazard. ( 30 )

64. För det första framstår det som djärvt att anta att en person i ledande ställning som har gått i förtida pension och har motsvarande höga pensionsförmåner med stor sannolikhet själv bär ansvaret för företagets insolvens. För det andra omfattar detta tak över huvud taget inte sådan personal i ledande ställning som redan har uppnått normal pensionsålder, även om de kan ha agerat på ett riskfyllt sätt och fattat företagsbeslut som har bidragit till företagets insolvens. Den nationella bestämmelsen uppnår sålunda inte det mål som anförts av Förenade kungarikets regering på ett sammanhängande och systematiskt sätt. ( 31 ) Ålder är därför uppenbart inte något lämpligt kriterium för att fastställa en risk för missbruk.

65. Sammanfattningsvis utgör den nationella bestämmelsen också en form av generellt misstänkliggörande av personal i ledande ställning som ännu inte uppnått pensionsålder, vilket strider mot grundtanken med missbruksbekämpning. Enligt rättspraxis får nämligen en allmän presumtion om missbruk inte tas upp till prövning. ( 32 )

4. Slutsats i denna del

66. Svaret på de två första frågorna ska följaktligen vara att artikel 8 i direktiv 2008/94 ska tolkas så, att varje enskild arbetstagare – med förbehåll för konkreta fall av missbruk enligt artikel 12 a i detta direktiv – har rätt till ersättning som uppgår till minst 50 procent av värdet av sina intjänade ålderspensionsförmåner vid arbetsgivarens insolvens.

C. Den tredje tolkningsfrågan

67. Den tredje tolkningsfrågan gäller huruvida artikel 8 i direktiv 2008/94 har direkt effekt i det nationella målet.

68. Enligt fast rättspraxis ankommer det på de nationella domstolarna att säkerställa det rättsliga skydd som enskilda tillerkänns enligt unionsbestämmelserna och att garantera att dessa bestämmelser ges full verkan. ( 33 ) Om det rör sig om direktivbestämmelser ska medlemsstaternas domstolar dessutom, i den utsträckning det är möjligt, tolka den nationella rätten mot bakgrund av direktivets ordalydelse och syfte för att uppnå det resultat som avses i direktivet och således följa artikel 288 tredje stycket FEUF. ( 34 )

69. Om den nationella domstolen bedömer att en direktivkonform tolkning inte är möjlig, kan en direktivbestämmelse även ges direkt effekt. Detta gäller i fallet med ett ej tidsbegränsat eller endast bristfälligt genomförande av samtliga bestämmelser i ett direktiv som till sitt innehåll framstår som ovillkorliga och tillräckligt precisa (se punkt 1) för att kunna åberopas gentemot staten (se punkt 2). ( 35 )

1. En bestämmelse som till sitt innehåll framstår som ovillkorlig och tillräckligt precis

70. I målet Francovich konkretiserade domstolen under vilka förutsättningar som en bestämmelse till sitt innehåll ska framstå som ovillkorlig och tillräckligt precis. Avgörande här är tre aspekter: för det första vilka som omfattas av rättigheten, för det andra innehållet i denna rättighet och slutligen vem som är ansvarig för rättighetens fullgörande, det vill säga vem som är mottagare för åtagandet. ( 36 ) Till skillnad från målet Francovich är i förevarande mål samtliga tre kriterier uppfyllda för att direktivet ska ha direkt effekt, varvid mottagaren tydligt framgår av den nationella genomförandebestämmelsen. ( 37 ) – Vilka som omfattas av rättigheten

71. Av ordalydelsen i artikel 8 i direktiv 2008/94 framgår det klart att syftet är att skydda arbetstagare som drabbas av arbetsgivarens insolvens. Domstolen har redan slagit fast att den personkrets som ska omfattas av garantierna fastställs i direktivet med den precision och ovillkorlighet som krävs för att bestämmelsen ska få direkt effekt enligt rättspraxis. ( 38 ) – Rättighetens innehåll

72. Om man enbart ser till ordalydelsen i artikel 8 i direktivet är den visserligen inte helt tydlig ( 39 ) vad gäller rättighetens konkreta innehåll för arbetstagarnas del.

73. Redan i målet Francovich slog domstolen emellertid fast att den omständigheten att det finns en valmöjlighet mellan flera tillvägagångssätt inte i sig utesluter att de berörda direktivbestämmelserna kan få direkt effekt. ( 40 ) Det är tillräckligt att det går att fastställa en minimigaranti med stöd av denna bestämmelse. ( 41 ) I domen i målet Webb-Sämann fann domstolen sålunda att även om medlemsstaterna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid genomförandet av artikel 8 i direktiv 2008/94 är de skyldiga att garantera arbetstagarna det minimiskydd som krävs enligt denna bestämmelse. ( 42 )

74. Det exakta innehållet i denna minimigaranti framgår utan tvekan av domstolens rättspraxis gällande denna bestämmelse. ( 43 ) Genom rättspraxis klargörs och förtydligas bestämmelsens innebörd och tillämpningsområde, såsom den ska tolkas och tillämpas eller skulle ha tolkats och tillämpats. ( 44 )

75. Kravet på att en bestämmelse till sitt innehåll ska framstå som ovillkorlig och tillräcklig för att få direkt effekt har till syfte att garantera en rättighet som ska vara hanterbar i praktiken. I enlighet med detta framhåller domstolen i fast rättspraxis att en bestämmelse ska vara så precis att den kan åberopas av enskild och tillämpas av en domstol. ( 45 ) Avgörande för bedömningen är därför om dess precisa innehåll är uppenbart för rättstillämpare, sett till själva bestämmelsen, dess sammanhang och dess tillkomsthistoria ( 46 ) samt med stöd av rättspraxis gällande denna bestämmelse. ( 47 )

76. För PPF:s ansvariga borde det senast den 25 januari 2007, det vill säga den dag då domen i målet Robins avkunnades, ha stått klart att de inte kunde använda sig av en beräkningsgrund som medför att vissa arbetstagare erhåller en ersättning till ett värde som understiger 50 procent av sina intjänade förmåner. ( 48 ) I stället borde maxgränsen för ersättningsanspråk vid direkt effekt av artikel 8 i direktivet ha fastställts till minst 50 procent av de intjänade pensionsförmånerna.

77. Den 19 september 2011, det vill säga dagen för PPF:s omtvistade prövningsbeslut, kan följaktligen innehållet i den skyldighet som framgår av artikel 8 i direktiv 2008/94 anses vara ovillkorligt och tillräckligt precist. ( 49 ) – Mottagare av åtagandet

78. Vad gäller mottagarna av åtagandet har domstolen slagit fast att medlemsstaterna i artikel 8 i direktivet tillerkänns ett utrymme för skönsmässig bedömning beträffande vilka mekanismer som ska användas för att skydda förmånerna. Skyddet kan till exempel säkerställas genom direkt statlig finansiering, en skyldighet för arbetsgivaren att teckna försäkring eller inrättande av en garantiinstitution. ( 50 )

79. Vad gäller fastställandet av mottagare har domstolen i mål Gharehveran också slagit fast att den enskilde måste kunna åberopa direktivet när medlemsstaten till fullo har utnyttjat sitt utrymme för skönsmässig bedömning. ( 51 ) Följaktligen måste medlemsstaten hålla sig till det beslut som har fattats inom ramen för direktivets genomförande om detta utgör medlemsstatens skönsmässiga bedömning. ( 52 )

80. I målet Francovich bedömde domstolen att artikel 3 i direktiv 80/987 inte var direkt tillämpligt i samband med fastställandet av mottagare, eftersom direktivet över huvud taget inte hade genomförts i den berörda medlemsstaten. Domstolen slog då fast att Republiken Italien inte kan anses som betalningsansvarig för utestående fordringar och skälet till detta var inte enbart att direktivet inte hade genomförts. ( 53 )

81. Förevarande mål är däremot annorlunda. Förenade kungariket har infört en bestämmelse för att genomföra direktiv 2008/94 som emellertid inte uppfyller kraven enligt artikel 8 i direktivet där det fastställs att minimigarantin ska vara 50 procent. I den nationella bestämmelsen fastställs det emellertid klart och tydligt vilket organ som ska genomföra beräkningarna och bära ansvaret, nämligen PPF. Det har även fastställts detaljerade regler för PPF:s finansiering och avvecklandet av kompletterande tjänstepensionssystem. ( 54 )

82. I förevarande mål har sålunda även mottagaren för det åtagande som anges i artikel 8 i direktivet fastställts på ett ovillkorligt och tillräckligt precist sätt.

2. Åberopande av direkt effekt gentemot statliga organ

83. Det har fastställts att enskilda kan åberopa bestämmelser i ett direktiv som är ovillkorliga och tillräckligt precisa inte bara mot en medlemsstat och alla dess förvaltningsorgan, ( 55 ) utan även mot andra organ eller enheter som är underställda staten, står under tillsyn av denna eller har särskilda befogenheter. ( 56 )

84. Ett organ som – oberoende av sin rättsliga form – av staten har getts ansvaret att erbjuda en allmännyttig tjänst under dess överinseende, och som för detta ändamål har särskilda befogenheter som går utöver dem som följer av de rättsregler som gäller i förhållanden mellan enskilda, förekommer bland de organ mot vilka det är möjligt att åberopa bestämmelserna i ett direktiv som kan ha direkt effekt. ( 57 )

85. PPF är just ett sådant organ. PPF tillhandahåller den allmännyttiga tjänsten i enlighet med direktivet, ( 58 ) fastställer konkret skyddsnivå i varje enskilt fall och övertar under vissa omständigheter ansvaret för arbetstagarnas förmåner. I enlighet med ovannämnda definition har PPF dessutom särskilda befogenheter, ( 59 ) eftersom PPF har rätt att ta ut en avgift från de kompletterande tjänstepensionssystemen och i överensstämmelse med section 154 i Pensions Act 2004 dessutom har befogenhet att ge de kompletterande tjänstepensionssystemen anvisningar i samband med avveckling. För övrigt framgick det vid behandlingen att PPF:s behörighet som statligt organ är ostridig mellan parterna.

86. Däremot kan ett direktiv inte direkt skapa en skyldighet för enskilda. ( 60 )

87. Förenade kungariket motsätter sig av detta skäl att artikel 8 i direktiv 2008/94 skulle ha direkt effekt i det nationella målet, eftersom bestämmelsen inte kan göras gällande mot ett privat organ som T&N:s pensionssystem.

88. Det framgår emellertid av beslutet om hänskjutande att det i det nationella målet inte behöver prövas huruvida Grenville Hampshire har möjlighet att direkt kräva att T&N ska betala ut en ersättning på minst 50 procent av hans intjänade pensionsförmåner. Motpart i det nationella målet är PPF. Den hänskjutande domstolen har angett att målet rör skedet innan utbetalning sker, nämligen PPF:s bedömning av de skyddade åtagandena. Genom detta beslut fastställs en bindande ersättningsnivå för arbetstagarna, oavsett om PPF övertar ansvaret eller om det sker en avveckling utanför PPF.

89. I det nationella målet uppkommer följaktligen enbart frågan om ett organ som PPF kan vara skyldigt att göra en förnyad bedömning av de skyddade åtagandena och i samband med detta låta artikel 8 i direktivet få direkt effekt.

90. Enligt Pensions Act 2004 ska T&N visserligen vara fortsatt ansvarig för utbetalningarna, förutsatt att företaget har tillräckliga tillgångar för att betala ut den PPF-ersättning som staten har fastställt. Detta innebär emellertid inte att bestämmelsen får direkt effekt gentemot T&N. För specialfallet att det förekommer ett överskott ska tjänstepensionssystemet enligt Pensions Act 2004 inte integreras i PPF, eftersom det inte krävs tillskjutande medel. Även i detta fall avvecklas emellertid det kompletterande tjänstepensionssystemet enligt Boards anvisningar, men utanför PPF. Skulle en förnyad bedömning visa att de skyddade åtagandena överstiger befintliga tillgångar måste PPF överta ansvaret.

91. Saken i det nationella målet, såsom den angetts i begäran om förhandsavgörande och diskuterats under förhandlingen vid EU-domstolen, är begränsad till att ålägga PPF att tillämpa artikel 8 i direktivet direkt vid sin beräkning av åtagandena. I samband med detta kan PPF även komma att åläggas att utöva sin befogenhet att ge T&N anvisningar i enlighet med unionslagstiftningen.

92. Den effekt som beräkningen av PPF-ersättning sedan kan komma att ha på kompletterande pensionssystem som har tillräckliga tillgångar även utan tillskjutande medel kan därför närmast sägas vara en reflex. Detta framgår av det som specifikt anges i Pensions Act 2004, inte av själva direktivet. Om detta anses utgöra en nackdel för T&N, har det i domstolens rättspraxis slagits fast att negativa återverkningar för tredje mans rättigheter inte i sig motiverar att enskilda förvägras rätten att med direkt åberopa en bestämmelse i ett direktiv gentemot den berörda medlemsstaten, även om det är säkert att sådana återverkningar uppstår. ( 61 )

93. Om överskottet fördelats på ett sådant sätt att Grenville Hampshire och övriga klagande fått alltför lågt beräknade ersättningsanspråk, kan detta eventuellt ha lett till att T&N:s övriga arbetstagare har erhållit extrabetalningar. Det ska härvidlag dock erinras om att enbart indragandet av sådana eventuella förmåner inte också kan anses utgöra en skyldighet som åligger tredje man enligt den direktivbestämmelse som åberopats. ( 62 )

V. Slutsats

94. Jag föreslår därför att tolkningsfrågorna besvaras på följande sätt: 1) Artikel 8 i direktiv 2008/94/EG ska tolkas på så sätt att varje enskild arbetstagare – med förbehåll för konkreta fall av missbruk enligt artikel 12 a i detta direktiv – har rätt till ersättning som uppgår till minst 50 procent av sina intjänade ålderspensionsförmåner vid arbetsgivarens insolvens. 2) Artikel 8 i direktiv 2008/94 innehåller en skyldighet för medlemsstaterna som till sitt innehåll är ovillkorlig och tillräckligt precis, vilket innebär att den kan åberopas direkt av enskild gentemot ett organ som Pension Protection Fund.

( 1 ) Originalspråk: tyska.

( 2 ) Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/94/EG av den 22 oktober 2008 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens (EUT L 283, 2008, s. 36), som ersätter rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (EGT L 283, 1980, s. 23).

( 3 ) Dom av den 25 januari 2007, Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2007:56, punkt 57), och dom av den 25 april 2013, Hogan m.fl. (C‑398/11, EU:C:2013:272, punkt 51).

( 4 ) Dom av den 25 april 2013, Hogan m.fl. (C‑398/11, EU:C:2013:272, punkt 51).

( 5 ) Dom av den 16 juli 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, punkt 23), dom av den 22 november 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, punkterna 34 och 37), och dom av den 21 december 2016, Tele2 Sverige och Watson m.fl. (C‑203/15 och C‑698/15, EU:C:2016:970, punkt 130).

( 6 ) Det anges inte heller varför det skulle vara uteslutet att inkomma med en tolkningsfråga avseende en unionsrättslig bestämmelses direkta effekt om det inte föreligger några förutsättningar för att väcka en skadeståndstalan mot staten. Vidare ska det erinras om att den statliga åtgärd som i det här fallet skulle kunna utgöra ett åsidosättande av artikel 8 i direktivet inte är inträdet av insolvens år 2006, utan PPF:s beslut år 2011.

( 7 ) Dom av den 25 januari 2007, Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2007:56).

( 8 ) Dom av den 25 april 2013, Hogan m.fl. (C‑398/11, EU:C:2013:272).

( 9 ) Dom av den 25 januari 2007, Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2007:56), och dom av den 25 april 2013, Hogan m.fl. (C‑398/11, EU:C:2013:272).

( 10 ) Dom av den 25 januari 2007, Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2007:56, punkt 57).

( 11 ) Dom av den 25 april 2013, Hogan m.fl. (C‑398/11, EU:C:2013:272, punkt 51), och dom av den 24 november 2016, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, punkt 35).

( 12 ) Dom av den 25 januari 2007, Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2007:56, punkt 57).

( 13 ) Även domslutet i domen i målet av den 25 april 2013, Hogan m.fl. (C‑398/11, EU:C:2013:272), grundar sig på att de klagande inte hade erhållit minst 50 procent av värdet på sina förmåner.

( 14 ) Dom av den 19 november 1991, Francovich m.fl. (C‑6/90 och C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 3), dom av den 18 oktober 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, punkt 26), och dom av den 24 november 2016, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, punkt 31); se även skäl 3 i direktiv 2008/94.

( 15 ) Se även artikel 11.1 i direktiv 2008/94.

( 16 ) KOM(78) 141 slutlig, s. 7, avseende artikel 7 i utkastet till direktiv som i väsentliga delar motsvarar artikel 8 i det slutliga direktivet.

( 17 ) Dom av den 19 november 1991, Francovich m.fl. (C‑6/90 och C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 38 och följande punkter), dom av den 5 mars 1996, Brasserie du Pêcheur och Factortame (C‑46/93 och C‑48/93, EU:C:1996:79, punkt 51), och dom av den 25 januari 2007, Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2007:56, punkt 69).

( 18 ) Dom av den 25 januari 2007, Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2007:56, punkt 82).

( 19 ) Se punkterna 11 och 15 i detta förslag till avgörande.

( 20 ) Dom av den 24 november 2016, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, punkt 27).

( 21 ) KOM(78) 141 slutlig, s. 7.

( 22 ) Dom av den 17 maj 1990, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209, punkt 25), dom av den 1 april 2008, Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179, punkt 45), och mitt förslag till avgörande i målet Parris (C‑443/15, EU:C:2016:493, punkt 33).

( 23 ) Dom av den 25 januari 2007, Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2007:56, punkt 42 och följande punkter), och dom av den 25 april 2013, Hogan m.fl. (C‑398/11, EU:C:2013:272, punkt 42).

( 24 ) Se mitt förslag till avgörande i målet Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2006:476, punkt 71).

( 25 ) I ett unionsrättsligt perspektiv utgör dessa nivåer en rimlig ersättning, se dom av den 25 april 2013, Hogan m.fl. (C‑398/11, EU:C:2013:272, punkterna 43 och 44).

( 26 ) Se punkt 50 i detta förslag till avgörande samt fotnoterna 21 och 22.

( 27 ) Dom av den 3 december 1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, punkt 13), dom av den 9 mars 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, punkt 24), dom av den 28 juli 2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, punkt 37), och dom av den 22 november 2017, Cussens m.fl. (C‑251/16, EU:C:2017:881, punkt 27).

( 28 ) Dom av den 22 maj 2008, Ampliscientifica och Amplifin (C‑162/07, EU:C:2008:301, punkterna 27 och 28), dom av den 5 juli 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, punkt 38), och dom av den 22 november 2017, Cussens m.fl. (C‑251/16, EU:C:2017:881, punkt 27).

( 29 ) Enligt rättspraxis krävs dock konkreta uppgifter som rör det enskilda fallet; se, exempelvis, dom av den 18 december 2014, McCarthy och McCarthy Rodriguez (C‑202/13, EU:C:2014:2450, punkt 53).

( 30 ) Enligt den praxis som domstolen har utarbetat inom skattelagstiftningen ska motsvarande bestämmelser ha som specifikt ändamål att omfatta upplägg som medför missbruk; se dom av den 12 september 2006, Cadbury Schweppes och Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, punkt 55), och dom av den 13 mars 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, punkt 79).

( 31 ) Se avseende detta krav dom av den 6 november 2003, Gambelli m.fl. (C‑243/01, EU:C:2003:597, punkt 67), dom av den 10 mars 2009, Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, punkt 55), och dom av den 6 mars 2018, SEGRO och Horváth (C‑52/16 och C‑113/16, EU:C:2018:157, punkt 78). Denna rättspraxis som meddelats rörande de grundläggande friheterna ska även gälla de sekundärrättsliga bestämmelserna (se även mitt förslag till avgörande i målet Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:250, punkt 66 med fotnot 46, och i målet kommissionen/Österrike, C‑187/16, EU:C:2017:578, punkt 71).

( 32 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 mars 2004, kommissionen/Frankrike (C‑334/02, EU:C:2004:129, punkt 27), dom av den 28 oktober 2010, Établissements Rimbaud (C‑72/09, EU:C:2010:645, punkt 34), och dom av den 25 oktober 2017, Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, punkt 64).

( 33 ) Se, avseende direktiven, dom av den 9 mars 2004, Pfeiffer m.fl. (C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 111), dom av den 15 april 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, punkt 42) samt, när det gäller den mer allmänna frågan, dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punkt 34), och dom av den 6 mars 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, punkt 34).

( 34 ) Dom av den 13 november 1990, Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, punkt 8), dom av den 5 oktober 2004, Pfeiffer m.fl. (C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 113), dom av den 15 april 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, punkt 98), dom av den 15 januari 2014, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, punkt 38), och dom av den 19 april 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, punkterna 29 och 31).

( 35 ) Dom av den 19 januari 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, punkterna 17–25), dom av den 9 mars 2004, Pfeiffer m.fl. (C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 103), dom av den 24 januari 2012Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, punkt 33), och dom av den 15 februari 2017, British Film Institute (C‑592/15, EU:C:2017:117, punkt 13).

( 36 ) Dom av den 19 november 1991, Francovich m.fl. (C‑6/90 och C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 12).

( 37 ) Se punkt 78 och följande punkter i detta förslag till avgörande och dom av den 18 oktober 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, punkterna 39–44).

( 38 ) Se, avseende direktiv 80/987 som föregick direktiv 2008/94, dom av den 19 november 1991, Francovich m.fl. (C‑6/90 och C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 22), och dom av den 18 oktober 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, punkt 33).

( 39 ) Eller ”vagt formulerad”, som generaladvokat Bobek uttryckte det i målet Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:653, punkt 58).

( 40 ) Dom av den 19 november 1991, Francovich m.fl. (C‑6/90 och C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 17).

( 41 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 november 1991, Francovich m.fl. (C‑6/90 och C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 19 och följande punkter), och dom av den 9 mars 2004, Pfeiffer m.fl. (C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 105), och dom av den 15 april 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, punkt 74).

( 42 ) Dom av den 24 november 2016, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, punkt 35).

( 43 ) Se bedömningen under punkt B i detta förslag till avgörande.

( 44 ) Se, för de senaste fallen, dom av den 29 september 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, punkt 44), dom av den 19 april 2016, Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, punkt 40), och dom av den 22 november 2017, Cussens m.fl. (C‑251/16, EU:C:2017:881, punkt 41).

( 45 ) Dom av den 19 januari 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, punkt 27), dom av den 26 oktober 2006, Pohl-Boskamp (C‑317/05, EU:C:2006:684, punkt 41), och dom av den 1 juli 2010, Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, punkt 45).

( 46 ) Se dom av den 17 december 1970, SACE (33/70, EU:C:1970:118, punkt 13), dom av den 4 december 1974, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, punkt 12), och dom av den 19 januari 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, punkt 27 och följande punkter).

( 47 ) Se, avseende möjligheten att konkretisera en bestämmelse genom rättspraxis, dom av den 4 december 1974, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, punkt 14).

( 48 ) I enlighet med detta har domstolen till exempel i målet i domen av den 20 december 2017, Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C‑664/15, EU:C:2017:987, punkterna 45, 46, 55 och 56) slagit fast att en nationell bestämmelse som inte garanterar det minimiskydd som föreskrivs enligt artikel 9.3 i Århuskonventionen inte får tillämpas. Se även dom av den 15 oktober 2009, Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C‑263/08, EU:C:2009:631, punkt 45).

( 49 ) Datum för insolvensförklaringen, den 10 juli 2006, är alltså inte relevant i detta avseende. För övrigt tillämpas unionsrätten enligt rättspraxis under alla omständigheter på de framtida verkningarna av situationer som uppkommit tidigare, se dom av den 7 november 2013, Gemeinde Altrip m.fl. (C‑72/12, EU:C:2013:712, punkt 22), och dom av den 26 mars 2015, kommissionen/Moravia Gas Storage (C‑596/13 P, EU:C:2015:203, punkt 32).

( 50 ) Dom av den 25 januari 2007, Robins m.fl. (C‑278/05, EU:C:2007:56, punkterna 36 och 37).

( 51 ) Dom av den 18 oktober 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, punkt 44), som avser föregångardirektivet 80/987.

( 52 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 oktober 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, punkt 40).

( 53 ) Dom av den 19 november 1991, Francovich m.fl. (C‑6/90 och C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 25). I målet Wagner Miret gällde det återigen ett partiellt införlivande, som innebar att vissa områden fortfarande inte var reglerade alls, vilket innebar att det nationella utrymmet för skönsmässig bedömning inte var helt uttömt, se dom av den 16 december 1993 (C‑334/92, EU:C:1993:945, punkt 16 och följande punkter).

( 54 ) Se, avseende dessa kriterier, dom av den 18 oktober 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, punkt 41).

( 55 ) Se, exempelvis, dom av den 19 januari 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7 punkt 25), dom av den 8 oktober 1987, Kolpinghuis Nijmegen (80/86, EU:C:1987:431, punkt 7), dom av den 22 juni 1989, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, punkt 31), och dom av den 28 juni 2007, JP Morgan Fleming Claverhouse (C‑363/05, EU:C:2007:391, punkt 58).

( 56 ) Dom av den 12 juli 1990, Foster m.fl. (C‑188/89, EU:C:1990:313, punkt 18), dom av den 4 december 1997, Kampelmann m.fl. (C‑253/96–C‑258/96, EU:C:1997:585, punkt 46), och dom av den 10 oktober 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, punkt 33).

( 57 ) Dom av den 12 juli 1990, Foster m.fl. (C‑188/89, EU:C:1990:313, punkt 18), dom av den 24 januari 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, punkt 39), och dom av den 10 oktober 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, punkt 33).

( 58 ) Se avseende dessa kriterier även dom av den 10 oktober 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, punkt 38 och följande punkter).

( 59 ) Se, exempelvis, dom av den 12 juli 1990, Foster m.fl. (C‑188/89, EU:C:1990:313, punkt 18), dom av den 4 december 1997, Kampelmann m.fl. (C‑253/96–C‑258/96, EU:C:1997:585, punkt 46), dom av den 24 januari 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, punkt 39), och dom av den 10 oktober 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, punkt 38 och följande punkter).

( 60 ) Dom av den 14 juli 1994, Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, punkt 25), dom av den 9 mars 2004, Pfeiffer m.fl. (C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 108), dom av den 15 januari 2014, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, punkt 36), och dom av den 19 april 2016, Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, punkt 30).

( 61 ) Se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 september 2000, Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, punkterna 49 och 50), dom av den 7 januari 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, punkt 57), dom av den 17 juli 2008, Arcor m.fl. (C‑152/07–C‑154/07, EU:C:2008:426, punkt 36), och dom av den 6 oktober 2015, T-Mobile Czech Republic och Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, punkt 48).

( 62 ) Se dom av den 17 juli 2008, Arcor m.fl. (C‑152/07–C‑154/07, EU:C:2008:426, punkt 38).