Förslag till avgörande av generaladvokat Geelhoed föredraget den 6 februari 2003. - Katharina Rinke mot Ärztekammer Hamburg. - Begäran om förhandsavgörande: Bundesverwaltungsgericht - Tyskland. - Likabehandling av män och kvinnor - Direktiv 86/457/EEG och 93/16/EEG - Krav på att en deltidsutbildning i allmänmedicin skall omfatta ett visst antal perioder med utbildning på heltid. - Mål C-25/02.



Rättsfallssamling 2003 s. I-08349



Generaladvokatens förslag till avgörande

I - Inledning

1. Förevarande mål avser frågan huruvida beskattning av utbildning på heltid under vissa perioder inom ramen för en deltidsutbildning i allmänmedicin i enlighet med rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis (nedan kallat direktiv 93/16) utgör indirekt diskriminering av kvinnor. Frågan är också huruvida förhållandet mellan detta direktiv och rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor och om förbudet mot diskriminering på grund av könstillhörighet som omfattas av de oskrivna grundläggande rättigheterna i gemenskapsrätten, vilka har företräde framför alla däremot stridande bestämmelser i sekundärrätten.

II - Tillämpliga bestämmelser

2. Enligt artikel 1 i direktiv 76/207 är syftet med detta direktiv att i medlemsstaterna realisera principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, däribland befordran, yrkesutbildning, arbetsvillkor och social trygghet.

3. Enligt artikel 2 i direktiv 76/207 innebär principen om likabehandling att det inte får förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus.

4. Det framgår av detta direktiv att tillämpningen av principen om likabehandling innebär att det inte får förekomma direkt eller indirekt diskriminering på grund av könstillhörighet - oavsett verksamhetsgren eller nivå i arbetslivet - beträffande villkor för tillträde till anställning, yrkesvägledning, yrkesutbildning, högre yrkesutbildning och omskolning. Medlemsstaterna skall därför vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att lagar och andra författningar som strider mot principen om likabehandling upphävs.

5. Genom rådets direktiv 86/457 av den 15 september 1986 (nedan kallat direktiv 86/457) infördes en särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare. Enligt artikel 2.1 d i direktiv 86/457 skall denna utbildning omfatta minst två års heltidsstudier. Enligt artikel 5 i direktiv 86/457 kan studierna genomföras på deltid om vissa villkor är uppfyllda. Innehållet i direktiv 86/457 upprepades i direktiv 93/16 då detta antogs. Artikel 5 i direktiv 86/457 motsvaras av nu gällande artikel 34 i direktiv 93/16.

6. Artikel 34 i direktiv 93/16 har följande lydelse:

"1. Utan att det påverkar tillämpningen av principen om utbildning på heltid enligt artikel 31.1 b får medlemsstaterna tillåta särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare även på deltid, om följande särskilda villkor är uppfyllda:

- Den samlade utbildningstiden får inte förkortas på grund av att den sker på deltid.

- Utbildningen på deltid per vecka får inte underskrida 60 % av utbildningen på heltid per vecka.

- Utbildningen på deltid skall omfatta ett visst antal perioder med utbildning på heltid, både när det gäller den del som genomförs på sjukhus eller klinik och den del som genomförs hos en godkänd allmänpraktiserande läkare eller på en godkänd institution inom primärvården. Dessa perioder med utbildning på heltid skall vara så många och ha pågått så länge att de utgör en tillräcklig grund för att på ett effektivt sätt kunna vara verksam som allmänpraktiserande läkare.

2. Utbildningen på deltid skall kvalitativt ligga på samma nivå som utbildningen på heltid. Den skall leda fram till ett sådant utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis som avses i artikel 30."

7. Enligt artikel 25 i direktiv 93/16 får medlemsstaterna tillåta specialistutbildning på deltid på de villkor som godkänts av de behöriga nationella myndigheterna, när specialistutbildning på heltid av välgrundade individuella skäl inte skulle vara genomförbar. I motsats till artikel 34 krävs i artikel 25 inte att en viss del av utbildningen skall genomföras på heltid.

III - Bakgrund till tvisten vid den nationella domstolen och förfarandets förlopp

A - Tvisten vid den nationella domstolen

8. Sökanden i målet vid den nationella domstolen, Katharina Rinke, har ett officiellt erkänt examensbevis i medicin. Hon hävdar att hon har rätt till titeln praktische Ärztin (allmänpraktiserande läkare) efter deltidsstudier vid en allmänläkarpraktik i Hamburg.

9. Ursprungligen följde klaganden en (specialist)utbildning till allmänpraktiserande läkare i enlighet med Ärztekammers Weiterbildungsordnung (bestämmelser om specialistutbildning). Ärztekammer är motpart i målet vid den nationella domstolen. Mellan åren 1988 och 1992 arbetade klaganden heltid på en internmedicinklinik på ett sjukhus. Av denna tid har Ärztekammer ansett att två år utgör heltidsutbildning.

10. Efter att ha fött två barn beslöt Katharina Rinke att gå den betydligt kortare särskilda utbildningen till allmänpraktiserande läkare. Från den 1 april 1994 till den 31 mars 1995 arbetade hon deltid med mer än 60 procent av normal arbetstid som biträdande läkare under utbildning i en allmänläkarpraktik.

11. Den 4 maj 1995 ansökte klaganden om ett utbildningsbevis avseende särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare, varigenom hon skulle ha rätt att kalla sig allmänpraktiserande läkare. Motparten avslog ansökan genom beslut av den 5 maj 1995. Som skäl till beslutet angavs att den föreskrivna utbildningen enligt 13 § b andra stycket första meningen i Hamburgische Ärztegesetz (lag i Hamburg om läkaryrket) måste genomföras vid en allmänläkarpraktik på heltid under åtminstone sex månaders tid. Till skillnad från Weiterbildungsordnung för specialistläkarutbildning föreskrivs inga undantag i lagen om läkaryrket.

12. Sedan hennes invändning hade avslagits väckte klaganden talan och anförde att bestämmelsen i 13 § b andra stycket första meningen i Hamburgische Ärztegesetz strider mot det gemenskapsrättsliga förbudet mot diskriminering i direktiv 76/207. Det grundläggande diskrimineringsförbudet måste ges företräde framför förpliktelsen enligt artikel 5.1 tredje strecksatsen i direktiv 86/457 att i vart fall genomföra en del av utbildningen i allmänmedicin skall genomföras på heltid.

13. Ärztekammer har anfört att det finns sakliga skäl för det i lag uppställda kravet på heltidsutbildning. Bestämmelsen är ämnad att säkerställa att den blivande allmänpraktiserande läkaren under sin verksamhet på en allmänläkarpraktik får en helhetsbild av arbetsuppgifterna där och lär känna alla aspekter av den verksamhet som skall utföras. Det är möjligt att en praktikant som endast får utbildning på deltid inte skulle få någon erfarenhet av hembesök eller endast få kännedom om delar av en patients sjukdomsutveckling.

14. Verwaltungsgericht avslog överklagandet. Genom dom av den 18 februari 1999 avslog Bundesverwaltungsgericht den talan om Revision som väckts mot beslutet. Bundesverwaltungsgericht fann att det är ställt utom allt tvivel att det i 13 § b andra stycket första meningen jämförd med 13 § a tredje stycket tredje meningen i Hamburgische Ärztegesetz föreskrivs minst sex månaders verksamhet på heltid i en allmänläkarpraktik och att klaganden inte uppfyller detta villkor. Det kunde enligt Bundesverwaltungsgerichts mening lämnas därhän huruvida kravet på utbildning på heltid i sig utgör indirekt diskriminering på grund av kön i den mening som avses i artiklarna 2.1 och 3.1 i direktiv 76/207. De i Hamburg utfärdade bestämmelserna är i vart fall ur gemenskapsrättslig synvinkel berättigade med hänsyn till artikel 34.1 i direktiv 93/16. Enligt tredje strecksatsen i denna bestämmelse - som överensstämmer med artikel 5.1 i direktiv 86/457 - är sådana nationella bestämmelser inte tillåtna som innebär att utbildningen på en allmänläkarpraktik i sin helhet får ske på deltid. Enligt allmänna principer har dessa bestämmelser företräde framför likabehandlingsdirektivet, eftersom det när bestämmelser principiellt har samma valör är specialbestämmelser och senare utfärdade bestämmelser som har företräde. Bestämmelsen innebär varken åsidosättande av förbudet mot godtycklighet eller åsidosättande av proportionalitetsprincipen. Med hänsyn till den uppfattning om husläkare som ligger till grund för direktivet finns det enligt Verwaltungsgericht sakliga skäl till villkoret att åtminstone delar av utbildningen i en allmänläkarpraktik skall ha fullgjorts på heltid.

15. Sedan sökanden ingivit författningsbesvär upphävde Bundesverfassungsgericht denna dom genom beslut av den 9 januari 2001 och återförvisade målet till Bundesverwaltungsgericht. Bundesverfassungsgericht fann att Bundesverwaltungsgericht hade åsidosatt klagandens rätt att få sin sak prövad (artikel 101 första stycket andra meningen i Grundgesetz), eftersom domstolen i fråga inte i enlighet med artikel 234 andra stycket i EG hade hänskjutit frågan om förhållandet mellan artikel 34.1 tredje strecksatsen i direktiv 93/16 och likabehandlingsdirektivet 76/207 till Europeiska gemenskapernas domstol. Det framgår inte att de i domen angivna tolkningsprinciperna om lex specialis och företräde för den bestämmelse som utfärdats senast utan vidare även gäller inom gemenskapsrätten. Dessutom är det tänkbart att diskrimineringsförbudet numera har status som en grundläggande rättighet inom gemenskapsrätten och därmed har företräde framför direktiv 93/16.

16. Bundesverwaltungsgericht har därför vilandeförklarat målet och ställt ett antal tolkningsfrågor. Den hänskjutande domstolen har gjort följande anmärkningar för att precisera dessa frågor.

17. Inledningsvis är det oklart huruvida villkoret i artikel 34.1 tredje strecksatsen i direktiv 93/16, att den särskilda utbildningen för allmänpraktiserande läkare måste innehålla vissa heltidsutbildningsmoment, särskilt i den del av utbildningen som skall ske vid en allmänläkarpraktik, innebär en indirekt diskriminering på grund av kön i den mening som avses i direktiv 76/207. Visserligen är det uppenbart att det förhållandet att det inte är möjligt att genomföra utbildningen i sin helhet på deltid berör kvinnor mer än män, eftersom kvinnor enligt all erfarenhet i betydligt större omfattning utnyttjar möjligheter till deltidsarbete. Det är ändå osäkert huruvida likabehandlingsdirektivet är tillämpligt i målet, eftersom Europeiska gemenskapernas domstol, såvitt framgår, i sin hittillsvarande rättspraxis inte har behandlat denna problematik. I domstolens rättspraxis har det i regel varit fråga om missgynnande av deltidsanställda arbetstagare i förhållande till heltidsanställda arbetstagare. I förevarande fall är det dock inte fråga om att ofördelaktiga rättsliga följder är knutna till vissa anställningsformer. Lagstiftaren har snarare helt förhindrat en viss anställningsform - deltid - för alla arbetstagare som kan komma i fråga. Huruvida likabehandlingsdirektivet även avser sådana bestämmelser och vilka kriterier som i så fall skall beaktas har Europeiska gemenskapernas domstol hittills inte avgjort.

18. Det är även möjligt att diskrimineringsförbudet inte är tillämpligt eftersom kravet på heltidsutbildning vid allmänläkarpraktik skulle kunna vara berättigat på grund av omständigheter som inte har någonting att göra med diskriminering på grund av kön. För detta talar det som Bundesverwaltungsgericht i sin numera upphävda dom anförde om husläkarens roll. Å andra sidan kan det inte bortses från att det i artikel 25 i direktiv 93/16 inte föreskrivs några delar i utbildningen för allmänpraktiserande läkare för vilka medlemsstaterna är skyldiga att föreskriva heltidsutbildning.

19. För det fall kravet på heltidsutbildning utgör åsidosättande av förbudet mot diskriminering på grund av kön uppkommer frågan hur den i så fall föreliggande normkollisionen mellan artikel 34.1 i direktiv 93/16 och artiklarna 2 och 3 i direktiv 76/207 skall lösas. Å ena sidan kan det komma i fråga att tillämpa de i den europeiska rättstraditionen förankrade principerna om lex specialis och lex posterior. Å andra sidan är det möjligt att förbudet mot diskriminering på grund av kön i gemenskapsrätten utgör en grundläggande rättighet, vilket skulle kunna innebära att bestämmelsen i artikel 34.1 tredje strecksatsen i direktiv 93/16 är utan verkan.

B - Tolkningsfrågorna

20. Med hänsyn till vad som angivits ovan hänsköt Bundesverwaltungsgericht följande tolkningsfrågor till domstolen genom beslut av den 8 november 2001, som inkom till domstolens kansli den 31 januari 2002:

"1. Utgör kravet enligt direktiven 86/457/EEG och 93/16/EEG att vissa delar av den särskilda utbildningen för allmänpraktiserande läkare, vilken måste ha genomgåtts för att den berörde skall kunna få titeln allmänpraktiserande läkare, skall ha genomgåtts på heltid indirekt diskriminering på grund av kön i den mening som avses i direktiv 76/207/EEG?

2. Om svaret på den första frågan är jakande:

a) Hur skall normkollisionen mellan direktiv 76/207/EEG å ena sidan och direktiven 86/457/EEG och 93/16/EEG å andra sidan lösas?

b) Ingår förbudet mot indirekt diskriminering på grund av kön bland de oskrivna gemenskapsrättsliga grundläggande rättigheterna, vilka har företräde framför motstridande bestämmelser i den sekundära gemenskapsrätten?"

C - Förfarandet vid domstolen

21. Under förfarandet vid domstolen har skriftliga yttranden inkommit från Katharina Rinke, Sveriges regering, rådet och kommissionen. Katharina Rinke, rådet och kommissionen har preciserat sina ställningstaganden under förhandlingen den 12 november 2002.

IV - Bedömning

A - Den första tolkningsfrågan

22. Genom den första tolkningsfrågan vill den hänskjutande domstolen veta huruvida kravet att vissa delar av en deltidsutbildning för allmänpraktiserande läkare skall genomföras på heltid utgör indirekt diskriminering.

23. I fråga om såväl lön och sociala trygghetsförmåner som tillgång till anställning och arbetsvillkor följer av domstolens rättspraxis att en nationell bestämmelse eller ordning medför indirekt diskriminering om den - trots att den är neutralt formulerad - faktiskt missgynnar en mycket högre procentandel kvinnor än män, om särbehandlingen inte är befogad av sakliga skäl som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön. Sedan dess har emellertid denna rättspraxis lagfästs i olika direktiv. Nedan skall jag först bedöma huruvida den omtvistade bestämmelsen är mer missgynnande för kvinnor än för män. Därefter skall jag bedöma de skäl som framförts för bestämmelsen.

24. Domstolen har fastslagit att om det har konstaterats att en bestämmelse missgynnar en mycket högre procentandel kvinnor än män eller omvänt, presumeras den utgöra indirekt diskriminering och det ankommer då på arbetsgivaren eller bestämmelsens upphovsman att bevisa motsatsen. De uppgifter som ligger till grund för konstaterandet att indirekt diskriminering föreligger skall vara godtagbara. Detta får förstås så, att dessa uppgifter skall omfatta ett tillräckligt stort antal individer, inte vara uttryck för helt slumpmässiga eller konjunkturbetingade företeelser och rent allmänt framstå som relevanta.

- Indirekt diskriminering - missgynnande av kvinnor?

25. Katharina Rinke och den svenska regeringen har anfört att detta krav i praktiken främst drabbar kvinnor och att det därför är fråga om indirekt diskriminering. Enligt dem visar erfarenheten att fler kvinnor än män utnyttjar möjligheten till deltidsutbildning. De har betonat att medelåldern vid avslutad grundutbildning i medicin är ungefär 28 år. Det är vid denna ålder som kvinnor på allvar överväger att skaffa barn. En specialistutbildning varar mellan tre och fem år. De flesta kvinnor föder sitt första barn under denna tid. På grund av den omständigheten att det är omöjligt att erhålla den nödvändiga praktiska erfarenheten på enbart deltid utestängs i praktiken denna grupp från tillträde till yrket. Att genomföra denna utbildning på deltid godkänns inte, varför kvinnorna inte kan bli allmänpraktiserande läkare.

26. Rådet har hävdat att endast vissa tillämpningsföreskrifter avseende deltidsutbildning för allmänpraktiserande läkare anges i direktivet. Kravet att genomföra en viss del av denna på heltid kan därför inte jämställas med att helt utesluta möjligheten till deltidsstudier. Det sistnämnda missgynnar enligt rådet i synnerhet kvinnor. Enligt rådet missgynnas emellertid inte de läkare som utbildar sig på deltid i förhållande till de läkare som utbildar sig på heltid. Villkoren för att få tillträde till yrket är desamma för båda kategorierna. De måste fullgöra såväl en praktisk utbildning som en tids utbildning på heltid. Rådet anser inte att fler kvinnor än män drabbas av denna bestämmelse, även om, såsom den hänskjutande domstolen har konstaterat, det framför allt är kvinnor som följer en utbildning på deltid.

27. Kommissionen har anmärkt att bedömningen av huruvida åtgärden i praktiken missgynnar kvinnor endast kan göras på grundval av vederhäftiga uppgifter. Enligt kommissionen har den hänskjutande domstolen inte undersökt sådana uppgifter i förevarande fall. I beslutet om hänskjutande har denna begränsat sig till att ange att "det [är] uppenbart att det förhållandet att det inte är möjligt att genomföra utbildningen i sin helhet på deltid berör kvinnor mer än män, eftersom kvinnor enligt all erfarenhet i betydligt större omfattning utnyttjar möjligheter till deltidsarbete". Enligt kommissionen är ett så allmänt konstaterande otillräckligt för att fastställa att indirekt diskriminering föreligger. Med hänsyn till hur mäns och kvinnors roller på arbetsmarknaden och i hemmet har utvecklats anser kommissionen att det inte utan att göra en djupanalys kan anses att kvinnor i praktiken utnyttjar möjligheter till deltidsutbildning i större utsträckning.

28. Enligt kommissionen borde den hänskjutande domstolen således pröva om de konkreta bestämmelserna påverkar kvinnor i högre grad än män. Detta kan genomföras med hjälp av statistik med uppgift om det antal män och kvinnor som genomför åtminstone en del av sin utbildning för allmänpraktiserande läkare på deltid. Enbart om andelen kvinnor är avsevärt högre kan det anses att det förhållandet att det är omöjligt att genomföra hela utbildningen på deltid medför att kvinnor missgynnas.

29. Katharina Rinke har emellertid hävdat att sådan statistik inte finns tillgänglig. Eftersom en fullständig utbildning på deltid inte godkänns finns inte någon sådan grupp. Katharina Rinke har anfört att antalet kvinnor och män bland de allmänpraktiserande läkarna skall jämföras. Åtskillnad skulle härvid göras mellan de manliga allmänpraktiserande läkare som förvärvat sina kunskaper enbart efter en specialistutbildning och dem som är behöriga efter att ha genomfört en praktiktjänstgöring innan den särskilda utbildningen för allmänpraktiserande läkare infördes år 1995. Denna skillnad framgår inte av statistiken. Det är därför inte möjligt att framlägga därpå baserade sifferuppgifter.

30. Katharina Rinke har emellertid anfört att kvinnor är underrepresenterade i yrket. Enligt statistiska uppgifter uppgår andelen kvinnor som innehade ett examensbevis i medicin i Tyskland under perioden mellan år 1993 och år 1999 till 35 procent. Denna andel uppgick år 2000 till 37 procent. Andelen är i genomsnitt likartad i övriga europeiska länder. Av dessa statistiska uppgifter framgår således att det finns problem med avseende på specialistutbildningen. Av andelen 37 procent har endast 62 procent specialistkompetens, bland annat specialiserade allmänpraktiserande läkare. Denna andel uppgår till 76 procent bland männen. Katharina Rinke har dessutom anfört att det är möjligt att genomföra en fullständig utbildning på deltid i andra specialiseringar än för allmänpraktiserande läkare. Det är därutöver ett välkänt faktum att fler kvinnor än män arbetar deltid. Detta gäller säkerligen i än högre grad för kvinnor mellan 28 och 35 år. Katharina Rinke anser att hon har anfört tillräckligt många omständigheter som utvisar indirekt diskriminering.

- Bedömning av indirekt diskriminering

31. Den första frågan som skall besvaras i förevarande mål gäller förefintligheten av indirekt diskriminering. Jag noterar härvid att frågeställningen huruvida och i vilken mån hinder mot deltidsarbete och dess konsekvenser kan utgöra indirekt diskriminering inte är okänd för domstolen. Domstolen har underförstått eller uttryckligen vid flera tillfällen i sin rättspraxis angett att den var medveten om de svårigheter som kan möta kvinnor i ett heltidsarbete och dess missgynnande återverkningar till exempel i fråga om lön, arbetsvillkor eller sociala trygghetsförmåner.

32. Jag vill dessutom påpeka att det här är fråga om att tillträde till ett yrke avgörs genom denna utbildning, vilken således omfattas av direktiv 76/207, som bygger på antagandet att en utbildning kan vara indirekt diskriminerande. Det är i förevarande mål fråga om en särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare som kan följas efter genomförd grundutbildning i medicin.

33. Det framgår även att det enligt artikel 34.1 tredje strecksatsen i direktiv 93/16 fordras att en del av utbildningen genomförs på heltid. Jag vill betona att detta direktiv senare har ändrats genom direktiv 2000/19. Den omtvistade bestämmelsen rörande perioder med heltidsutbildning i en utbildning på deltid har dock bibehållits.

34. Frågan är nu huruvida kravet på heltidsarbete under en viss del av utbildningen utgör ett större hinder för kvinnor än för män.

35. De uppgifter som Katharina Rinke framlagt till stöd för denna uppfattning och som framför allt avser antalet kvinnor av alla allmänpraktiserande läkare i Tyskland är inte övertygande i detta avseende, eftersom det inte går att finna ett kausalsamband mellan det påstådda hindret och resultatet. Det låga deltagandet i detta yrke, vilket kräver en specialistutbildning, kan ha andra historiska orsaker.

36. De omständigheter av vilka det framgår att yrkesverksamhet på deltid uppskattas mer av kvinnor än av män är däremot övertygande. Det framgår av de statistiska uppgifterna att kvinnor i allmänhet är överrepresenterade i deltidsyrken. Detta förefaller gälla även avseende yrken för vilka fordras universitets- eller specialistutbildning. Möjlighet till deltidsarbete förefaller obestridligen öka yrkestillträdet för en stor grupp kvinnor. Detta gäller yrkesverksamheten som sådan.

37. Det framgår av uppgifterna från Eurostat att deltidsarbete huvudsakligen utförs av kvinnor. Det framgår av statistiken för år 2001 att en tredjedel av de yrkesverksamma kvinnorna deltidsarbetar medan endast 6 procent av de yrkesverksamma männen deltidsarbetar. Det framgår även att i de länder där andelen deltidsarbetande kvinnor är låg, återspeglar detta svårigheter att komma in på arbetsmarknaden.

Den genomsnittliga ålder för kvinnor som får barn är i EU 28 år. Dessutom tillbringar kvinnorna avsevärt mer tid med att ta hand om barnen i samtliga medlemsstater i unionen. Kvinnor mellan 20 och 49 år ägnar i genomsnitt 45 timmar eller mer i veckan åt detta och männen betydligt mindre än 30 timmar i veckan (genomsnittet i EU uppgår till 22 timmar). Kvinnorna ägnar mer tid åt barnen, vilket även har betydelse för huruvida de arbetar utanför hemmet och huruvida de arbetar heltid eller deltid. Kombinationen barn och arbete medför ofta att kvinnor arbetar deltid, medan män på sin höjd arbetar några timmar kortare tid i ett heltidsarbete. Ungefär 37 procent av kvinnorna mellan 20 och 49 år som tar hand om barn och deltidsarbetar arbetar mindre än 30 timmar i veckan. Det är dubbelt så många som de kvinnor i samma åldersgrupp som inte har barn eller som inte måste ta hand om dem.

38. Härav kan den slutsatsen dras att eftersom kravet att en utbildning inte kan genomföras på deltid medför att den minskade svårighet för tillträde till detta yrke undanröjs, som deltidsarbete utgör för många kvinnor. Med andra ord minskar deltidsarbete svårigheterna enbart för kvinnor.

39. Förevarande fall gäller kravet på att en specialistutbildning skall genomföras på heltid. Den minskade svårighet som gäller just kvinnor försvinner således. Detta krav drabbar därmed jämförelsevis kvinnor mer än män.

40. Den omständigheten att det är fråga om ett utbildningskrav medför att verkan av den indirekta diskrimineringen blir allvarligare för den missgynnade gruppen jämfört med ett krav att utföra ett arbete eller en verksamhet på heltid. Ett utbildningskrav kan ge upphov till ett hinder för tillträde till det berörda yrket. Den missgynnade gruppen drabbas således inte endast med avseende på den valda karriärens förlopp, utan även avseende möjligheterna att påbörja en bestämd karriär.

41. Vare sig rådet eller kommissionen har förmått visa att det inte finns någon sådan diskriminerande verkan.

42. Kommissionens argument att det inte utan vidare kan anses att kvinnor i praktiken utnyttjar möjligheter till deltidsutbildning i större utsträckning med hänsyn till hur mäns och kvinnors roller på arbetsmarknaden och i hemmet har utvecklats är ohållbar mot bakgrund av de entydiga statistiska uppgifterna varigenom mäns och kvinnors deltidsverksamheter jämförs.

43. Möjligen får den utveckling som kommissionen har nämnt till följd att procentandelarna kommer att förändras avsevärt i framtiden. Detta betyder emellertid inte att betydelsen av de aktuella uppgifterna minskar.

44. Rådets och kommissionens argumentering är i övrigt föga konsekvent när dessa båda institutioner, till stöd för att kravet att deltidsutbildningen till allmänpraktiserande läkare delvis skall genomföras på heltid är befogat, har hävdat att det endast rör sig om en begränsad period. De syftar på det viset uppenbarligen till att bagatellisera verkan av att svårigheterna ökar. Den omständigheten att de framlägger ett sådant argument visar att rådet och kommissionen är medvetna om denna verkan.

45. Det går inte att ansluta sig till rådets och kommissionens resonemang att sökanden skall visa att den ifrågavarande nationella genomförandeåtgärden verkar indirekt diskriminerande och att det ankommer på de nationella myndigheterna att i sin tur vederlägga detta. Till den del åtgärden eller den nationella genomförandeåtgärden avseende det omtvistade kravet på heltidsutbildning entydigt och direkt grundas på artikel 34.1 tredje strecksatsen i direktiv 93/16 skall möjligheten att denna bestämmelse kan ha en indirekt diskriminerande verkan undersökas i förevarande mål.

46. Det framgår av fast och riklig rättspraxis från domstolen att det ankommer på arbetsgivaren eller de nationella myndigheterna att vederlägga trovärdiga misstankar om indirekt diskriminering. Gemenskapslagstiftaren har lagfäst denna rättspraxis i direktiv 97/80. Visserligen riktas rättspraxis och det ovannämnda direktivet till medlemsstater och enskilda, men den där fastslagna principen är enligt min mening fullt tillämplig på sådana fall som det förevarande, där den gemenskapsrättsliga sekundärrättens förenlighet med den grundläggande principen om likabehandling skall bedömas.

47. Emellertid har vare sig rådet eller kommissionen gjort något försök att i den muntliga och skriftliga argumentationen, med stöd av vederhäftiga och entydiga uppgifter, vederlägga den statistiskt välgrundade presumtionen om indirekt diskriminering av de kvinnor som vill genomföra en specialistutbildning för allmänpraktiserande läkare genom den omtvistade rättsregeln.

- Sakliga skäl

48. Även om en viss åtgärd drabbar kvinnor i större utsträckning än män eller tvärtom är det emellertid inte fråga om indirekt diskriminering om denna åtgärd har ett legitimt syfte och under förutsättning att de vidtagna åtgärderna är nödvändiga och proportionerliga.

- Parternas yttranden

49. Katharina Rinke har hävdat att det saknas sakliga skäl till kravet att vissa perioder i en deltidsutbildning för allmänpraktiserande läkare skall genomföras på heltid. Den svenska regeringen delar denna uppfattning. Den svenska regeringen anser att även om detta krav ovedersägligen har en objektiv målsättning, kan denna uppnås på andra sätt än de som föreskrivs i direktivet, till exempel genom att fordra att utbildning på deltid omfattar samma antal utbildningstimmar som en fullständig utbildning på heltid. Det anförs härvid att andra specialiseringar mycket väl kan genomföras på deltid, även vad avser praktiktjänstgöringen. Härav framgår att det är möjligt att arrangera utbildningen på ett sätt som inte är diskriminerande.

50. Rådet och kommissionen anser att bestämmelsen är sakligt grundad trots att den drabbar kvinnor i större utsträckning än män. De har anmärkt att direktivets syfte är att underlätta läkares fria rörlighet samtidigt som en hög utbildningsnivå säkerställs. Medlemsstaterna är enligt direktivet skyldiga att erkänna utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för läkare. För att detta skall vara möjligt fordras att minimivillkoren avseende utbildningens varaktighet och innehåll harmoniseras. Rådet och kommissionen har, avseende utbildningen för allmänpraktiserande läkare, hävdat att det särskilda syftet med artikel 34 i direktiv 93/16 är att säkerställa att deltidsutbildningen för allmänpraktiserande läkare i kvalitativt hänseende motsvarar en utbildning på heltid. Rådet och kommissionen har dessutom anmärkt att det även är nödvändigt att i patienternas intresse säkerställa en hög hälsoskyddsnivå. Rådet och kommissionen har hävdat att 1) deltidsutbildning i princip är tillåten enligt direktivet 2) under förutsättning att det allmänna villkoret i artikel 34.2 i direktivet är uppfyllt. 3) Detta villkor preciseras i artikel 34.1 tredje strecksatsen där det föreskrivs att vissa perioder i en deltidsutbildning skall genomföras på heltid. Rådet och kommissionen har slutligen anfört att 4) det ankommer på gemenskapslagstiftaren att ombesörja att detta krav inte överskrider vad som är absolut nödvändigt.

51. Avseende den sistnämnda punkten har rådet och kommissionen anfört att gemenskapslagstiftaren inte har fastställt heltidsperiodernas varaktighet eller antal, utan att detta har överlåtits åt den nationella lagstiftaren. Det föreskrivs enbart att dessa perioder med utbildning på heltid som skall genomföras i en deltidsutbildning skall utgöra "en tillräcklig grund för att på ett effektivt sätt kunna vara verksam som allmänpraktiserande läkare".

52. Rådet och kommissionen har även anfört att även medlemsstaterna är bundna av principerna i gemenskapsrätten, även om tvisten inte avser den nationella åtgärden. Medlemsstaterna skall därför iaktta icke-diskrimineringsprincipen och proportionalitetsprincipen. Varaktigheten av de heltidsperioder som skall genomföras i en deltidsutbildning för allmänpraktiserande läkare måste således begränsas så långt det är möjligt men ändå göras tillräckligt långa för att direktivets syfte skall uppfyllas.

53. Rådet har anfört att kravet att fullgöra vissa perioder heltidsutbildning i en deltidsutbildning inte överskrider vad som är nödvändigt. På detta sätt förenas behovet av deltidsutbildning med kvalitetskraven på utbildningen för allmänpraktiserande läkare. Kommissionen och rådet har erinrat om de allmänpraktiserande läkarnas centrala roll i sjukvården och om de särskilda krav som är förbundna med denna. De allmänpraktiserande läkarna är i ökande utsträckning patienternas första kontakt och de har en central roll avseende diagnos och slutlig behandling. En allmänpraktiserande läkare under utbildning måste vara förberedd för den uppgiften.

54. Kommissionen har uttryckt tvivel rörande huruvida utbildning som genomförs enbart på deltid kan uppfylla detta krav, eftersom deltidsverksamhet i detta hänseende inte kan likställas med heltidsverksamhet. Rådet har även anfört vissa problem som uppkommer när utbildning enbart genomförs på deltid. Det är härvid främst fråga om den omständigheten att det inte går att på deltid följa en patients sjukdomsutveckling i dess helhet. Den som studerar på deltid kan inte heller tillägna sig erfarenheter från andra situationer, såsom akutvård, att vaka över döende patienter eller tillägna sig erfarenheter som vård av kroniskt sjuka patienter på samma sätt. Även arbetsbelastning och tillgänglighet är annorlunda. Som exempel har rådet och kommissionen nämnt att en allmänpraktiserande läkare under utbildning kan vara tillgänglig på morgonen men inte på eftermiddagen. Om en patient från mottagningen på morgonen reagerar dåligt på medicineringen under eftermiddagen kan han inte vända sig till den läkare som behandlat honom.

55. Rådet och kommissionen har anfört att deltagande i all medicinsk verksamhet och tänkbara situationer är en förutsättning för en kvalitativ utbildning, detta för att följa sjukdomsutvecklingen och tillägna sig en helhetsuppfattning av patienternas hälsotillstånd. De svårigheter som uppkommer om utbildning för allmänpraktiserande läkare genomförs endast på deltid kan lindras genom att vissa perioder, även om dessa har kort varaktighet, genomförs på heltid under en deltidsutbildning. På detta sätt kan en allmänpraktiserande läkare under utbildning ändå tillägna sig den kunskap och erfarenhet som är nödvändig för en praktiserande läkare.

56. Rådet har därutöver anfört att åtskillnad bör göras mellan deltidssysselsättning och deltidsutbildning. Deltidsutbildning varar en begränsad tid och under denna tid skall nödvändig erfarenhet tillägnas. Kommissionen anser även att det, med hänsyn till målsättningen, är rimligt att kräva att en viss begränsad del av utbildningen skall genomföras på heltid. Det är även enklare att finna en lösning för en begränsad tidsperiod, till exempel för att ordna barnpassning, än vad som är fallet för en hel utbildning på heltid. Kommissionen har dessutom anmärkt att medlemsstaterna enligt domstolens rättspraxis har ett visst utrymme för bedömning av vad som är nödvändigt för att uppnå målen för sysselsättning och sociala frågor, trots att dessa åtgärder avser kvinnor i högre utsträckning än män. De kriterier som är tillämpliga på gemenskapslagstiftaren kan därmed inte bli strängare. Rådet hade således befogenhet att inom ramen för sitt utrymme för skönsmässig bedömning fastställa utbildningskraven för allmänpraktiserande läkare. Enligt rådet kan principen om likabehandling endast ha åsidosatts om direktivets bestämmelser är uppenbart ogrundade.

57. Den omständigheten att deltidsutbildning för specialister är reglerad på ett annat sätt i direktivet, i synnerhet genom att det inte föreskrivs att en del av denna skall genomföras på heltid, gör att det enligt rådet och kommissionen inte är befogat att föreskriva samma sak för allmänpraktiserande läkare. Rådet och kommissionen har betonat de skilda rollerna och utbildningens längd. De anser att en specialist inte har en lika central roll som en allmänpraktiserande läkare. Under sin utbildning ansvarar en specialist inte för en så omfattande och kontinuerlig vård som en allmänpraktiserande läkare. Utbildningskraven är således olika. Utbildningen för en allmänpraktiserande läkare är av huvudsakligen praktiskt slag, medan specialistens utbildning är både teoretisk och praktisk. Utbildningen för en specialist varar dessutom mellan tre och fem år, beroende på specialitet. Denna utbildning är därmed avsevärt längre, vilket gör att det är befogat att följa utbildningen i dess helhet på deltid.

- Bedömning, sakliga skäl

58. Som jag angett i punkt 23, är det enligt domstolens rättspraxis inte fråga om indirekt diskriminering om åtgärden är befogad av sakliga skäl, det vill säga om åtgärdens ändamål är legitimt och om de vidtagna åtgärderna är nödvändiga och proportionerliga.

59. För att bedöma om det finns sakliga skäl för kravet i artikel 34.1 tredje strecksatsen, att vissa perioder i en deltidsutbildning skall genomföras på heltid, skall tre inledande anmärkningar göras.

60. Eftersom primärvården har fått en ökad betydelse inom vårdsektorn är det naturligt och motiverat att kräva att utbildningen skall hålla hög kvalitet och vara en god förberedelse för det kommande yrket. Dessa krav är grundläggande för direktiven 86/457 och 93/16. I dessa föreskrivs även en särskild specialistutbildning för allmänpraktiserande läkare, vilken varar i tre år om den följs på heltid.

61. Jag vill för det andra hänvisa till den anmärkning jag gjort ovan (punkt 40), där jag angav att kravet att utbildningen skall genomföras på heltid - som är omtvistat i det förevarande fallet - kan försvåra eller omöjliggöra yrkestillträdet för vissa grupper. Denna inverkan får återverkningar strukturellt vad gäller senare arbetsmarknadsmöjligheter för de berörda. Detta ställer höga krav på de sakliga skälen ur perspektivet nödvändighet och proportionalitet.

62. Jag vill för det tredje anmärka att kravet att genomföra en del av utbildningen på heltid inte har motiverats i direktivets ingress eller i dess bestämmelser. I ingressen finns emellertid en allmän förklaring om att en särskild påbyggnadsutbildning för allmänpraktiserande läkare är önskvärd. Denna förklaring motsvarar den första förberedande anmärkningen ovan (punkt 60).

63. Det framgår av direktivets förarbeten att det i kommissionens första förslag föreskrevs en möjlighet att genomföra utbildningen uteslutande på deltid när heltidsutbildning var omöjlig av tvingande personliga skäl. Förslaget ingick i den reglering som gäller specialistläkare. Rådet antog emellertid inte förslaget. Vissa medlemsstater ansåg det sistnämnda kravet överflödigt medan andra medlemsstater tvärtom fann att deltidsutbildning var nödvändig. Av denna anledning föreskrevs i direktiv 86/457 och senare i direktiv 93/16, en möjlighet till deltidsutbildning under förutsättning att en del av denna genomförs på heltid. I direktiv 93/16 i dess lydelse enligt direktiv 2001/19 har detta krav bibehållits. Det anges i ingressen till direktivet att "[k]ommissionen rekommenderar i sin rapport om den särskilda utbildningen för allmänpraktiserande läkare i enlighet med avdelning IV i direktiv 93/16/EEG att de krav som gäller för allmän läkarutbildning på deltid bör tillnärmas dem som gäller för utbildning på deltid inom andra specialistkompetenser". En fullständig tillnärmning har inte skett. Experter på området hade inget att invända mot att utbildning för allmänpraktiserande läkare genomfördes uteslutande på deltid, vilket rådet och kommissionen inte bestred under förhandlingen.

64. Av förarbetena kan den slutsatsen dras att uppfattningen att det var nödvändigt att föreskriva en del på heltids för deltidsstudier till allmänpraktiserande läkare inte delades av alla. Denna nödvändighet är inte uttryckligen motiverad i ingressen till direktiv 93/16, medan det i ett av skälen i direktiv 2001/19 snarast anges att någon sådan nödvändighet inte föreligger. Inget i de två direktiven möjliggör ett ställningstagande till om åtgärden är proportionerlig. Mot bakgrund av tillgängliga uppgifter i förarbetena till den omtvistade bestämmelsen är det dessutom ytterst tveksamt huruvida man var medveten om att en sådan bestämmelse skulle kunna medföra indirekt diskriminering.

65. De sakargument som rådet och kommissionen nu, till stöd för att det finns sakliga skäl för denna bestämmelse, har framfört i sina skriftliga och muntliga yttranden skall bedömas mot denna bakgrund. Dessa argument avser sammanfattningsvis följande tre aspekter:

- Förvärv av nödvändiga kunskaper genom att följa patienternas sjukdomsbild såsom denna utvecklas över tiden.

- Samlande av tillräckliga erfarenheter avseende olika situationer som kan uppkomma särskilt i en allmänpraktiserande läkares mottagning.

- Skillnader mellan en allmänpraktiserande läkares och andra medicinska specialisters yrkesutövning samt de utbildningskrav som följer därav.

66. Det första argumentet är inte felaktigt med avseende på innehållet, men läkares behov av att skaffa erfarenheter av utvecklingen av patienternas sjukdomsbild och de komplikationer som kan tillstöta är inte mindre för olika specialister såsom inom internmedicin, kardiologi och psykiatri. Även här kan sjukdomsbilden förändras snabbt och kräva att den inledande diagnosen och behandlingen ändras.

67. Detsamma gäller beträffande det andra argumentet. Det är avseende all läkarutövning vedertaget att omvårdnaden om patienten måste tillförsäkras kontinuerligt. Nödvändig omsorg måste läras in och övas upp genom delegering av ansvar och genom att handha en läkarpraktik, vilket uppnås genom en heltidsutbildning och praktiktjänstgöring.

68. Det är således svårt att se på vilket sätt dessa två argument kan medföra att kravet att utbildning för allmänpraktiserande läkare delvis skall genomföras på heltid kan anses befogat, när detta uttryckligen inte omfattar andra specialister. Andra, mindre långtgående krav än onyanserad obligatorisk heltid hade för övrigt varit tillräckliga för att ge möjlighet att förvärva den nödvändiga erfarenheten. Ett sådant krav hade kunnat utgöras av att tjänstgöringen lades upp på ett sådant sätt att tillräcklig erfarenhet kunde uppnås avseende utvärdering och uppföljning av patienter under en längre tidsperiod. De båda avser kort sagt att visa att heltid i viss mån är nödvändig, men argumenten är otillräckliga när det gäller att visa att obligatorisk heltid är en proportionerlig åtgärd.

69. Det tredje argumentet är i sak felaktigt, eftersom det åberopats för att visa att det är enbart avseende allmänpraktiserande läkare som det är nödvändigt att en utbildning delvis utförs på heltid. Eftersom utbildningens längd - på heltid - enligt direktivets ändrade lydelse är tre år avseende allmänmedicin och utbildningstiden därigenom har anpassats till utbildningen för ett antal specialistkompetenser, finns det, med hänsyn till den anförda - kortare - utbildningstiden, inte längre fog att bibehålla kravet att vissa perioder skall genomföras på heltid såvitt enbart avser utbildning för allmänpraktiserande läkare.

70. I ett antal mål avseende olika aspekter på deltidsarbete har domstolen funnit att sådana allmänna uttalanden är otillfredsställande som avser att deltidsanställda förmodas vara mindre engagerade eller ha en lägre förmåga att förvärva erfarenheter och färdigheter. Jag anser att de argument som rådet och kommissionen anfört och som bedömts härovan inte är mer än allmänna uttalanden. Av argumenten framgår inte med tillräcklig relevans och precision att bestämmelsen i artikel 34.1 tredje strecksatsen i direktiv 93/16 är nödvändig och än mindre att den är proportionerlig.

71. Kommissionen har dessutom hävdat att medlemsstaterna enligt domstolens rättspraxis har ett visst utrymme för skönsmässig bedömning av vad som är nödvändigt för att uppnå målen för sysselsättning och sociala frågor. På motsvarande sätt skulle gemenskapslagstiftaren ha samma utrymme för skönsmässig bedömning. Detta argument saknar föremål i förevarande fall, eftersom - såsom framgår av punkt 62 ovan - det i ingressen och bestämmelserna i direktiv 93/16 inte finns någon motivering för att kravet att vissa perioder i en deltidsutbildning för allmänpraktiserande läkare skall genomföras på heltid är nödvändigt och proportionerligt. Enligt domstolens fasta rättspraxis skall utövning av skönsmässig bedömning motiveras.

72. Mot bakgrund av vad som anförts kommer jag till slutsatsen att rådet och kommissionen inte förmått ange övertygande sakliga skäl när det gäller bestämmelsen i artikel 34.1 tredje strecksatsen i direktiv 93/16. Denna bestämmelse skall därför anses vara indirekt diskriminerande för kvinnor med avseende på tillträde till arbetsmarknaden.

73. Jag skall för fullständighetens skull granska rådets och kommissionens påstående att den omtvistade bestämmelsen är flexibel, eftersom heltidsperiodernas längd och antal inte anges i den och vidare att det ankommer på medlemsstaterna att beakta den grundläggande principen om likabehandling och proportionalitetsprincipen när de genomför bestämmelsen.

74. Detta argument är irrelevant, eftersom jag i det ovanstående konstaterat att denna gemenskapsbestämmelse i sig strider mot den grundläggande principen om likabehandling. Att medlemsstaterna lämnas ett utrymme för skönsmässig bedömning för att tillämpa direktivet mer eller mindre restriktivt ändrar ingenting. Tvärtemot kan medlemsstaterna inte tillåtas göra en egen bedömning när gemenskapslagstiftaren, som i förevarande fall, noggrant måste avväga direktivets ändamål och dess eventuella inflytande på den grundläggande principen om likabehandling. Om gemenskapslagstiftaren däremot hade ansett att ett minimum av praktisk heltidserfarenhet var av sådan betydelse att det skulle kunna motivera att omfattningen av principen om likabehandling begränsades hade han kunnat motivera och omsorgsfullt ange detta i direktivet.

B - Den andra tolkningsfrågan

75. Den andra frågan består av två delar. Dessa avser dels hur normkollisionen mellan direktiven 76/207 och 93/16 skall lösas och dels huruvida förbudet mot indirekt diskriminering ingår bland de oskrivna gemenskapsrättsliga grundläggande rättigheterna, vilka har företräde framför motstridande bestämmelser i den sekundära gemenskapsrätten.

- Parternas yttranden

76. Alla parter i målet har betonat att rätten till likabehandling omfattas av mänskliga grundläggande rättigheterna och att dessa grundläggande rättigheter ingår bland de allmänna principer i gemenskapsrätten som måste iakttas. Denna princip har dessutom erhållit fördragsstöd i Amsterdamfördraget, särskilt i artiklarna 2 och 3.2 EG. I artikel 141.3 EG finns därutöver ett uttryckligt stöd för antagande av gemenskapsåtgärder. Kommissionen och rådet har även hänvisat till Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, vilken antogs i Nice den 7 december 2000.

77. Enligt Katharina Rinke strider kravet på heltidsperioder mot den primära gemenskapsrätten och är av detta skäl delvis ogiltigt. Frågan rörande normkollision mellan direktiven 93/16 och 76/207 uppkommer därför inte. Även om den skulle ha uppkommit skulle normkollisionen ha bort lösas med beaktande av de intressen som skall skyddas genom de båda direktiven. Härvidlag utesluts inte tillämpningen av direktiv 76/207 genom direktiv 93/16 och det skulle strida mot målsättningen för direktiv 76/207 att åsidosätta de i detta direktiv skyddade intressena enbart av det skälet att bestämmelsen anges i direktiv 93/16.

78. Den svenska regeringen har anmärkt att direktiv 76/207 utgör ett uttryck för principen om likabehandling och att den omtvistade bestämmelsen strider mot denna princip.

79. Kommissionen har medgett att direktiv 76/207, i dess egenskap av en sekundärrättsakt, kan anses utgöra ett uttryck för den grundläggande principen om förbud mot diskriminering på grund av kön. Kommissionen anser emellertid att direktivet är riktat till medlemsstaterna och inte till gemenskapsinstitutionerna som lagstiftande organ. En bedömning skall därför göras av om bestämmelserna strider mot gemenskapsrättens grundläggande principer.

- Bedömning

80. Principen om likabehandling av kvinnor och män på arbetsmarknaden slås fast och utvecklas i artikel 141 EG och i de sekundärrättsliga bestämmelser som grundas på denna, däribland direktiv 76/207. Dessa bestämmelser utgör en precisering av den grundläggande principen om likabehandling av kvinnor och män på arbetsmarknaden. Enligt fast rättspraxis har domstolen funnit att denna princip utgör en grundläggande rättighet. Härav framgår att gemenskapslagstiftaren, då sekundärrätten utarbetas och genomförs, även är skyldig att säkerställa att lagstiftningen alltid är förenlig med denna grundläggande rättsprincip.

81. Artikel 34.1 tredje strecksatsen i direktiv 93/16 skall även bedömas mot bakgrund av omsorgsplikten. Som jag har förklarat ovan i svaret på den första frågan är denna bestämmelse, och därmed även det sätt på vilket den genomförs i de nationella rättssystemen, indirekt diskriminerande för kvinnor med avseende på tillträde till arbetsmarknaden. Det har inte visats att det finns några tvingande skäl till denna indirekta diskriminering och den är i vart fall oproportionerlig.

82. Domstolen har vid upprepade tillfällen angivit att en grundläggande rättsprincip är överordnad sekundärrätten och att en sekundärrättsbestämmelse inte skall lämnas tillämpas om den strider mot en överordnad rättsregel.

83. Det skall därför fastställas att artikel 34.1 tredje strecksatsen i direktiv 93/16 är ogiltig. Nationella regler för genomförande av denna bestämmelse, i vilka föreskrivs att en period i utbildningen för allmänpraktiserande läkare skall genomföras på heltid, skall därför inte tillämpas.

V - Förslag till avgörande

84. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen skall besvara Bundesverwaltungsgerichts tolkningsfrågor på följande sätt:

1) Kravet enligt artikel 34.1 tredje strecksatsen i rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis att vissa perioder i den särskilda utbildningen på deltid för allmänpraktiserande läkare skall genomföras på heltid utgör indirekt diskriminering på grund av könstillhörighet i den mening som avses i direktiv 76/207/EEG.

2) Artikel 34.1 tredje strecksatsen i direktiv 93/16 är ogiltig. Nationella regler för genomförande av denna bestämmelse skall därför inte tillämpas i den mån det i dessa föreskrivs att en period i den särskilda utbildningen för allmänpraktiserande läkare skall genomföras på heltid.