Förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs föredraget den 4 juli 1996. - Bernardus Hendrikman och Maria Feyen mot Magenta Druck & Verlag GmbH. - Begäran om förhandsavgörande: Hoge Raad - Nederländerna. - Brysselkonventionen - Tolkning av artikel 27.2 - Erkännande av en dom - Begreppet utebliven svarande. - Mål C-78/95.



Rättsfallssamling 1996 s. I-04943



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Den fråga som Hoge Raad der Nederlanden i huvudsak har framställt i detta fall är huruvida en dom som en tysk domstol har meddelat efter ett synbarligen kontradiktoriskt förfarande skall verkställas, enligt Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område(1), av en nederländsk domstol, då svarandena inte hade kännedom om det i Tyskland anhängiggjorda målet och vid den tyska domstolen hade varit företrädda av en person som inte hade fått uppdraget av dem.

Relevanta bestämmelser i Brysselkonventionen

2 Bestämmelserna i fråga finns under avdelning III i Brysselkonventionen, med rubriken "Erkännande och verkställighet".

3 Den allmänna regeln vad avser erkännande finns i artikel 26 första stycket, i vilket det föreskrivs att "en dom som har meddelats i en konventionsstat skall erkännas i de andra konventionsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas".

4 Artikel 27 avviker från denna regel genom att det där anges ett antal fall då en domstol i en konventionsstat inte skall erkänna en dom som har meddelats i en annan konventionsstat, av vilka de två första är:

"1. om ett erkännande skulle strida mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den stat där domen görs gällande;

2. om det är en tredskodom eller en annan dom som har meddelats en utebliven svarande och svaranden inte på rätt sätt har delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräcklig tid för att kunna förbereda sitt svaromål."

5 I artikel 28 föreskrivs ytterligare undantag från den allmänna skyldigheten att erkänna en dom i fråga om försäkrings- och konsumentavtal, avseende fall för vilka det i konventionen föreskrivs exklusiv behörighet och avseende vissa domar vilka en konventionsstat kan komma överens med en tredje stat om att inte erkänna.

6 I artikel 29 föreskrivs att "[e]n utländsk dom får aldrig omprövas i sak".

7 Artikel 34 rör ansökan om verkställighet i en konventionsstat av en dom som har meddelats i en annan konventionsstat. I artikel 34 andra stycket föreskrivs att en ansökan om verkställighet "får avslås endast på någon av de i artiklarna 27 och 28 angivna grunderna". I artikel 34 tredje stycket föreskrivs vidare att "den utländska domen får aldrig omprövas i sak".

8 De grunder på vilka en domstol skall neka till att erkänna en dom är således desamma som de på vilka en domstol kan neka att förordna om verkställighet. Den nationella domstolens frågor är formulerade på så sätt att de rör erkännande, medan det i parternas yttranden och i de av domstolens domar i olika mål till vilka det hänvisas i detta förslag används ibland det ena, ibland det andra begreppet och ibland båda.

Bakgrunden och tolkningsfrågorna

9 Det förekommer mycket få uppgifter i beslutet om hänskjutande. I brist på andra uppgifter är största delen av följande redogörelse hämtad från de yttranden som har avgivits av sökandena i målet inför den nationella domstolen, och uppgifterna kan därför inte betraktas som styrkta.

10 Makarna Hendrikman, kärande i målet vid den nationella domstolen, är båda bosatta i Nederländerna och var, vid den tidpunkt då de händelser inträffade som har givit upphov till den dom för vilken verkställighet har ansökts, de enda aktieinnehavarna i det nederländska företaget Hendrikman BV (vilket senare upplöstes), i vilket det bedrevs partihandel med kosmetiska produkter. År 1989 fördes förhandlingar med Conrad och Ernst från företaget Partnership Management i Düsseldorf om att Conrad och Ernst skulle marknadsföra företaget i Tyskland. Conrad och Ernst beställde brevpapper, visitkort och en stämpel från det tyska företaget Magenta Druck & Verlag GmbH, ett bolag i Tyskland, på vilka "Dekor Display" och "Markenvertrieb Hendrikman & Hendrikman, Ben & Ria Hendrikman ... Düsseldorf" hade tryckts. Fakturan för denna beställning, som erhölls av Conrad och Ernst i april 1989, betalades inte. Magenta väckte till följd av detta talan mot makarna Hendrikman vid Amtsgericht i Düsseldorf i juni 1989. Det förefaller som om stämningsansökan, i vilken svarandena benämns "Herr und Frau Ben &Ria Hendrikman, handelnd unter der Firma Dekor Display, Markenvertrieb Hendrikman & Hendrikman .. per adresse Werner Conrad ... Düsseldorf", delgavs till Conrads adress och att Conrad och Ernst i oktober 1989 på ovannämnda brevpapper anlitade advokater på orten för att förbereda ett försvar.

11 Makarna Hendrikman har hävdat att de varken hade någon kännedom om stämningsansökan eller reaktionen på den.

12 Talan ogillades av skäl som makarna Hendrikman uppenbarligen inte känner till, men Landgericht Krefeld ändrade efter överklagande denna dom, i april 1991. Amtsgericht Nettetal (till vilken förfarandet hade hänskjutits av Amtsgericht Düsseldorf) meddelade ett beslut om rättegångskostnaderna mot makarna Hendrikman i juli 1991.

13 Landesgerichts dom och beslutet om rättegångskostnader delgavs makarna Hendrikman i Nederländerna i september 1991. De meddelades att underlåtenhet att betala skulle leda till ansökan om verkställighet. I januari 1992 beviljade ordföranden för Arrondissementsrechtbank Haag Magenta verkställighet av både domen och beslutet mot makarna Hendrikman i Nederländerna. Domen och beslutet samt ordförandens beslut om verkställighet delgavs dem den 11 februari 1992, med åläggande om att de måtte efterkomma dessa beslut och med ett tillkännagivande av att om så inte skedde skulle besluten verkställas. Makarna Hendrikman överklagade ordförandens beslut vid Arrondissementsrechtbank Haag den 10 mars 1992, med åberopande av artiklarna 27.1 och 27.2 i Brysselkonventionen.

14 Enligt beslutet om hänskjutande har makarna Hendrikman i sitt överklagande hävdat att i) de hade varit företrädda under förfarandet inför den tyska domstolen av personer som de inte själva hade anlitat, ii) de aldrig hade erhållit stämningsansökan, iii) Conrad och Ernst utan deras tillstånd för deras räkning hade givit advokater från orten i uppdrag att företräda dem, iv) Conrad och Ernst följaktligen i själva verket var parter i målet och inte makarna Hendrikman, v) de tyska domstolarna felaktigt hade antagit att makarna Hendrikman var företrädda på ett lagenligt sätt, vi) det till följd av detta hade meddelats domar utan att de hade haft möjlighet att försvara sig, och att vii) erkänna och i detta fall verkställa domarna skulle strida mot grunderna för rättsordningen då det skulle innebära ett oacceptabelt åsidosättande av de grundläggande principerna om den enskilda individens självständighet och rätten att yttra sig.

15 Överklagandet ogillades i februari 1994. Enligt beslutet om hänskjutande fastslog Arrondissementsrechtbank att i) artikel 29 i Brysselkonventionen förhindrade den att bedöma om den tyska domstolen hade skäl att anse att ifrågavarande advokater hade företrätt dem på ett lagenligt sätt, ii) artikel 27.1 i Brysselkonventionen skall ges en restriktiv tolkning, även om grunderna för rättsordningen kan aktualiseras om lagstiftningen i den stat i vilken domen meddelades en svarande, som inte hade kännedom om det förfarande som hade inletts mot honom och som inte varit företrädd på ett lagenligt sätt, inte erbjuder något rättsmedel eller om ett rättsmedel inte kunde användas under omständigheterna, iii) även om makarna Hendrikman inte hade kännedom om förfarandet och inte företräddes på ett lagenligt sätt kunde de emellertid inte åberopa artikel 27.1 då de inom en månad från den första delgivningen i september 1991, enligt artikel 586 i Zivilprozeßordnung (de tyska rättegångsreglerna för tvistemål), kunde ha yrkat att domen och beslutet skulle undanröjas med anledning av att de inte hade varit företrädda, och att iv) artikel 27.2 i Brysselkonventionen inte var tillämplig eftersom det inte var fråga om en dom som hade meddelats en utebliven svarande.

16 Hoge Raad, till vilken överklagande hade ingivits, har ställt följande frågor till domstolen:

"1. Skall artikel 29 i Brysselkonventionen tolkas på så sätt att domstolen i den stat där ansökan om erkännande har gjorts skall avstå från att på något som helst sätt undersöka om svaranden har varit företrädd på ett lagenligt sätt under det förfarande som har handlagts i ursprungsstaten, även om domstolen i ursprungsstaten inte har fattat något beslut om detta?

2.a Skall artikel 27.1 i Brysselkonventionen tolkas på så sätt att den utgör ett hinder för att en dom som har meddelats i en annan konventionsstat erkänns, då svaranden inte har varit företrädd på ett lagenligt sätt under det ifrågavarande förfarandet och inte har ägt kännedom om förfarandet, även om denne senare har erhållit kännedom om den dom som har meddelats, och inte använt sig av ett rättsmedel som rättegångsreglerna i ursprungsstaten erbjuder?

2.b Är det av relevans i samband med detta att den tidsfrist inom vilken rättsmedlet skall användas är en månad från den dag då svaranden fick kännedom om domen?

3. Skall artikel 27.2 i Brysselkonventionen tolkas på så sätt att bestämmelsen även är tillämplig i fall då visserligen ingen tredskodom har meddelats mot svaranden, men då stämningsansökan eller motsvarande handling inte har delgivits eller meddelats honom på rätt sätt och i tillräcklig tid och svaranden inte har varit företrädd på ett lagenligt sätt?"

17 Såsom kommissionen har påpekat framgår det inte av beslutet om hänskjutande huruvida makarna Hendrikman faktiskt kände till det förfarande som hade inletts i Tyskland eller om de varit företrädda på ett lagenligt sätt. Detta innebär att, om domstolen skulle komma fram till att någon av dessa omständigheter i princip hindrar ett automatiskt erkännande och verkställigheten av den tyska domen i Nederländerna, de nederländska domstolarna först måste pröva huruvida det har styrkts att dessa omständigheter var för handen innan de nekar verkställighet.

18 Det framgår inte heller varför de tyska domstolarna hade behörighet att pröva en talan som hade väckts mot personer som var bosatta i Nederländerna. Jag antar, även om det inte finns angivet någonstans, att dessa domstolar utövade särskild behörighet i enlighet med artikel 5.1 i konventionen på grund av att det var fråga om domstolen i den ort där den förpliktelse som talan avsåg skulle uppfyllas.

19 Jag skall behandla de olika problemställningarna i en annan ordningsföljd än den som förekommer i tolkningsfrågorna. Jag kommer först att granska den nationella domstolens sista fråga, angående artikel 27.2 i konventionen (tredskodom), då jag tror att mitt svar på den frågan kommer att ge en lösning på de andra frågorna.

Räckvidden av artikel 27.2: tredskodomar

20 Den nationella domstolens sista fråga avser i huvudsak om en dom som har meddelats i ett förfarande då visserligen ingen tredskodom har meddelats svaranden, men då denne inte företräddes på ett lagenligt sätt och inte heller hade kännedom om förfarandet, är en "tredskodom" i den mening som avses i artikel 27.2.

21 Om denna fråga skulle besvaras jakande, måste den nationella domstolen pröva om de två villkoren i bestämmelsen var för handen innan den verkställer domen. Dessa villkor är självständiga och kumulativa. Det första kravet, det vill säga en korrekt delgivning, skall bedömas utifrån rättegångsreglerna i den stat där domen meddelades samt utifrån tillämpliga internationella konventioner. Det andra kravet, delgivning i tillräcklig tid för att svaranden skall kunna förbereda sitt försvar, är en faktisk omständighet som den domstol vid vilken ansökan om verkställighet har ingivits skall bedöma, med beaktande av omständigheterna i målet.(2)

22 Frågans formulering antyder att den nationella domstolen förutsätter att inte något av de två villkoren var för handen. Det är därför av vikt att den får reda på om svarandena hade uteblivit, vilket innebär att artikel 27.2 är tillämplig och att den inte kan erkänna domen. Även om den tyska regeringen under förfarandet har uppgivit att delgivningen enligt tysk rätt skedde på rätt sätt, skulle det fortfarande vara möjligt för den nationella domstolen att komma fram till att det andra villkoret inte var uppfyllt. Frågan i detta fall är därför om det var fråga om en tredskodom i den mening som avses i artikel 27.2.

23 Det enda mål i vilket domstolen särskilt har granskat frågan om när en svarande kan anses ha inställt sig i den mening som avses i artikel 27.2 är målet Sonntag.(3) I detta fall var det fråga om en brottmålsrättegång som hade inletts i Italien mot Sonntag, en tysk lärare, för vållande till en elevs död; eleven hade avlidit efter en olycka under en skolresa till Italien. Den avlidna elevens föräldrar och bror anslöt sig till brottmålsrättegången såsom målsägande med yrkande om att Sonntag skulle ersätta dem för den skada de hade lidit till följd av olyckan. Den handling i vilken målsägandena förklarade att de hade för avsikt att väcka skadeståndstalan delgavs Sonntag. Sonntag företräddes på ett lagenligt sätt under brottmålsrättegången, under vilken han befanns vara skyldig och förpliktades erlägga skadestånd till målsägandena. Den behöriga tyska domstolen biföll målsägandenas ansökan om verkställighet av skadeståndstalan. Sonntag inlämnade ett överklagande till Oberlandesgericht, vilket avvisades. Sonntag överklagade detta till Bundesgerichtshof, vilken hänsköt ett antal frågor till domstolen, bland andra följande:

"Har en svaranden inställt sig i den mening som avses i artikel 27.2 i konventionen då det är fråga om ett skadeståndsyrkande i samband med en brottmålsrättegång ... och den person som verkställigheten avser genom ombud som han själv har valt har avgivit svaromål i brottmålet, men inte har besvarat skadeståndsyrkandet avseende vilket muntliga yttranden har avgivits i närvaro av dennes ombud?"

24 Generaladvokat Darmon förespråkade en restriktiv tolkning av undantaget: "för att artikel 27.2 skall kunna tillämpas, är det enligt min mening nödvändigt att svaranden uteblivit, vilket måste ha fastställts av domstolen i den stat där förfarandet inleddes".(4) Detta uttalande måste emellertid ses i sitt sammanhang. Det bestreds inte i målet Sonntag att svaranden kände till förfarandet i dess helhet och att svaranden under förhandlingen hade varit företrädd av en advokat som svaranden själv hade anlitat.

25 Domstolen följde inte generaladvokatens förslag. Domstolen underströk att artikel 27.2 var avsedd att säkerställa att en dom inte erkändes eller verkställdes enligt konventionen, om svaranden inte hade haft möjlighet att försvara sig inför domstolen i ursprungsstaten. Det är följaktligen endast möjligt att inte erkänna en dom enligt artikel 27.2 om svaranden uteblivit vid det ursprungliga förfarandet:

"Följaktligen kan inte denna bestämmelse tillämpas då svaranden var närvarande, åtminstone om han blivit underrättad om vad tvisten gällde och hade möjlighet att förbereda sitt försvar ...

En svarande skall anses ha varit närvarande i den mening som avses i artikel 27.2 i konventionen om svaranden, inom ramen för ett skadeståndsyrkande i en brottmålsrättegång, genom ombud som han själv har valt, har avgivit svaromål i brottmålet, men inte har besvarat skadeståndsyrkandet avseende vilket muntliga yttranden har avgivits i närvaro av dennes ombud."(5)

26 Även om de faktiska omständigheterna var andra i målet Sonntag är det intressant att notera domstolens beredvillighet att utveckla en oberoende tolkning av begreppet tredskodom, utan att hänvisa till den nationella lagstiftning som den domstol som har meddelat ifrågavarande dom tillämpar. Detta återger den åsikt som uttrycktes av generaladvokat VerLoren van Themaat i målet Debaecker(6), efter en granskning av tidigare rättsfall, nämligen att "artikel 27.2 skall tolkas på ett oavhängigt sätt, som en autonom bestämmelse i konventionen".(7)

27 Jag anser att domstolens avgörande i domen i målet Sonntag avseende räckvidden av artikel 27.2, i synnerhet vad beträffar vad som avses med att ha inställt sig, stöder åsikten att denna bestämmelse är tillämplig då svaranden faktiskt inte har underrättats om vad tvisten gällde och inte har yttrat sig över dessa genom en av denne utsedd advokat, även om den domstol som meddelade domen inte formellt har förklarat att det var fråga om en tredskodom.

28 En sådan tolkning står enligt min uppfattning i överensstämmelse med domstolens beredvillighet att i tidigare mål tolka artikel 27.2 extensivt. Även om, som jag har angivit i mitt förslag till avgörande i målet Lancray(8), "artikel 27 inte skall tolkas extensivt, då den utgör ett undantag till den allmänna regeln i artikel 26 i Brysselkonventionen", är detta påstående, som jag underströk, förenat med det viktiga förbehållet att "en alltför restriktiv tolkning kan skada svarandens rätt till försvar [vilket] inte är ett acceptabelt sätt att uppnå syftet med Brysselkonventionen".

29 Det starkaste stödet för en extensiv tolkning finns i domstolens uttalanden i domarna i målen Klomps(9) och Minalmet(10), enligt vilka artikel 27.2 är avsedd att säkerställa att en dom inte erkänns eller verkställs enligt konventionen, om svaranden inte har haft möjlighet att försvara sig inför ursprungsdomstolen.

30 Generaladvokaten Reischl förespråkade ett liknande resonemang i målet Pendy Plastic Products(11):

"Det primära syftet med artikel 27.2 är att säkerställa skyddet av rätten till försvar ... en princip som anses vara en del av grunderna för rättsordningen ... bestämmelser med ett sådant innehåll skall inte tolkas restriktivt."(12)

31 Den rättspraxis som behandlar frågan om en riktig avvägning mellan syftet med konventionen - vilket är att säkerställa den fria rörligheten för domar - och behovet av att säkerställa att den kontradiktoriska principen iakttas, innehåller ett flertal andra uttalanden från domstolen, där den understryker att det är av grundläggande betydelse att den rätt till försvar som säkerställs genom artikel 27.2 har iakttagits.(13) Detta stöder tanken att bestämmelsen skall tolkas på så sätt att dess tillämplighet utsträcks utöver tredskodomar i strikt mening, då detta är nödvändigt för skyddet av rätten till försvar.

32 En sådan tolkning överensstämmer med den tolkning som såväl kommissionen och den grekiska regeringen som sökandena i målet till den nationella domstolen har förespråkat.

33 En motsatt uppfattning skulle få den felaktiga konsekvensen att svaranden i ett förfarande som betecknas såsom kontradiktoriskt, men som faktiskt har inletts utan att de har känt till detta och utan att de har varit företrädda på ett lagenligt sätt, inte skulle få åberopa de kompletterande garantierna i artikel 27.2, medan en svarande mot vilken en tredskodom har meddelats och som faktiskt har erhållit stämningsansökan även om den inte har delgivits enligt tillämpliga rättegångsregler, såsom fallet var i målet Lancray(14), skulle kunna göra detta. Som kommissionens ombud påpekade under förhandlingen är det så att, om rätten till försvar har åsidosatts i den senare situationen, detta är fallet i än högre grad i den tidigare situationen.

34 En motsatt uppfattning skulle för övrigt innebära en risk för att det skulle vara nödvändigt att inom hela gemenskapen erkänna och verkställa en dom som har meddelats efter ett förfarande som inte överensstämmer med kraven i artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, vilken säkerställer rätten till en rättvis rättegång.

35 Det skulle även innebära att en dom som har meddelats av en domstol i ett förfarande, utan att svarandena, som är bosatta i en annan konventionsstat, kände till att detta förfarande hade inletts mot dem, under omständigheter då domstolen inte hade behörighet enligt konventionen, skulle anses vara möjlig att verkställa, vilket skulle strida mot konventionens grundläggande principer.

36 Även om den tolkning jag förespråkar strider mot den som generaladvokat Darmon lade fram i det ovannämnda målet Sonntag(15), var generaladvokaten - vilket är förståeligt med beaktande av omständigheterna i fallet, där det varken var fråga om att svarandena inte hade varit företrädda på ett lagenligt sätt eller att de inte hade kännedom om det förfarande som hade inletts - klart påverkad av det förhållandet att det centrala i ett kontradiktoriskt förfarande inför en domstol är att "svaranden eller dennes ombud har möjlighet att invända att stämningsansökan är rättsstridig och att framlägga grunderna både för avvisning och i sakfrågan".(16) Detta är exakt den möjlighet som klagandena i målet i den nationella domstolen förnekar att de haft.

37 Det skall påpekas att generaladvokat Mayras i målet Denilauler(17) kom fram till en slutsats som liknar den jag föreslår. I det målet var det fråga om tillämpningen av konventionen på ett beslut om interimistiska åtgärder i ett förfarande som inte hade varit kontradiktoriskt. Efter att ha granskat huruvida artikel 27.2 var tillämplig på ett förfarande där ett sådant beslut hade meddelats, förklarade generaladvokaten:

"Det är emellertid långt ifrån säkert att den ordalydelse som har använts i artikel 27.2 endast kan tillämpas på tredskodomar såsom dessa i vissa nationella rättssystem förstås i strikt mening.

Jag anser inte att det är riktigt att tolka artikel 27.2 så att den endast avser vissa förfaranden som förekommer i vissa nationella rättssystem. Enligt min uppfattning skulle en sådan tolkning vara alltför restriktiv och det skulle vara att inte erkänna att konventionen, vilken är en del av den internationell rätten, är självständig i förhållande till den mångfald förfaranden som förekommer i konventionsstaternas nationella rättssystem.

Detta bekräftas av den engelska versionen av artikel 27.2 där man genom användningen av uttrycket 'judgment ... given in default of appearance' undviker en terminologi som uteslutande för tankarna till vissa nationella förfaranden. Det är obestridligt att i enlighet med ordens sedvanliga innebörd är varje dom som har meddelats en svarande utan att denne har hörts en dom som har meddelats 'in default of his appearance'. Det engelska uttrycket hänvisar endast till det förhållandet att svaranden har uteblivit under förfarandet, av vilken anledning det än är."(18)

38 Domstolen följde inte generaladvokat Mayras tolkning av artikel 27.2, utan fastslog i stället att åtgärderna i fråga inte omfattades av konventionen i dess helhet.

39 Den domstol vid vilken verkställighet har begärts skall naturligtvis kräva bevis för att det föreligger extraordinära omständigheter innan den beslutar att en dom som har meddelats i ett synbarligen kontradiktoriskt förfarande omfattas av tillämpningsområdet för artikel 27.2. Domstolen skall emellertid för det fall denna artikel är tillämplig inte bara försäkra sig om att delgivning har skett på ett lagenligt sätt, utan även huruvida det i ett visst fall föreligger särskilda omständigheter, som motiverar slutsatsen att delgivningen ändå inte var tillräcklig för att käranden skulle kunna förbereda sitt försvar. När domstolen prövar om så är fallet kan den beakta samtliga omständigheter, däri inbegripet vilka medel som har använts för att verkställa delgivningen samt förhållandet mellan käranden och svaranden.(19) Det förefaller inte vara alltför betungande eller utgöra ett alltför allvarligt intrång i det system som har upprättats genom konventionen att kräva att domstolen skall företa en sådan inledande bedömning i fall som det ifrågavarande för att kunna fastställa om bestämmelsen är tillämplig.

40 Det skall slutligen nämnas att det helt klart saknar relevans att sökandena i målet i den nationella domstolen erhöll kännedom om domen då den delgavs dem och underlät att utnyttja den möjlighet som de har enligt tysk rätt att yrka att domen skulle undanröjas med anledning av att de inte hade varit företrädda. Såsom domstolen fastställde i domen i målet Minalmet(20):

"Den tidpunkt som är av relevans för svaranden vad avser möjligheten att försvara sig är då förfarandet inleds. Möjligheten att senare tillgripa ett rättsmedel mot en tredskodom som redan har vunnit laga kraft utgör inte ett rättsmedel som är likställt med att försvara sig innan domen meddelas."

41 Jag har följaktligen kommit fram till den slutsatsen att en dom som har meddelats efter ett synbarligen kontradiktoriskt förfarande om vilket svaranden inte hade kännedom och under vilket han inte hade varit företrädd på ett lagenligt sätt är en tredskodom i den mening som avses i artikel 27.2.

Gränserna för artikel 29: hinder för att ompröva en dom i sak

42 Den nationella domstolens första fråga avser i huvudsak huruvida artikel 29 förhindrar den domstol där ansökan om erkännande har gjorts att undersöka om svaranden har varit företrädd på ett lagenligt sätt.

43 När det väl har fastställts att en dom som har meddelats i ett förfarande i vilket svaranden inte har varit företrädd på ett lagenligt sätt kan utgöra en tredskodom i den mening som avses i artikel 27.2, är det tydligt att artikel 29 inte kan ha den effekt som har omnämnts i den nationella domstolens första fråga, eftersom artikel 27.2 då helt och hållet skulle undergrävas. Den nationella domstolen skulle på grund av en bestämmelse vara förhindrad att vidta nödvändiga undersökningar för att fastställa om en annan bestämmelse skulle vara tillämplig i ett visst fall.

44 Min uppfattning är således att, i den mån som svaranden har hävdat att han inte har varit företrädd på ett lagenligt sätt för att den nationella domstolen skall kunna fastställa att den dom som det har begärts verkställighet av är en tredskodom och att garantierna i artikel 27.2 således är tillämpliga, den domstol vid vilken detta har begärts är behörig att pröva frågan (även om, som det har påpekats ovan, är nödvändigt att fastställa att extraordinära omständigheter har förelegat för att motivera slutsatsen att en dom som formellt sett har meddelats i ett kontradiktoriskt förfarande omfattas av tillämpningsområdet för artikel 27.2).

45 Icke desto mindre anser jag att det är av värde att på ett översiktligt sätt undersöka räckvidden av artikel 29, även om det bara är för att undvika en omotiverad generalisering av slutsatsen att den domstol vid vilken verkställighet har begärts i detta fall kan ompröva en processrättslig fråga i den dom avseende vilken det har ansökts om verkställighet.

46 Enligt min uppfattning skulle det vara att gå utöver vad som är sedvanligt att tolka begreppet sakprövning så att det omfattar sådana uppenbart processuella frågor såsom frågor avseende delgivning och ombud. Frågan uppkommer följaktligen om den domstol vid vilken verkställighet har begärts är fri att undersöka alla påstådda rättegångsfel endast på grund av att rättegångsfel inte rör sakfrågan och således inte omfattas av förbudet i artikel 29.

47 Jag anser att svaret på denna allmänna fråga med säkerhet är nekande, oaktat svaret på den specifika fråga som uppkommer till följd av omständigheterna i fallet.

48 Enligt min uppfattning redovisas skälen för att neka verkställighet på ett uttömmande sätt i artiklarna 27 och 28 och följaktligen kan inte rättegångsfel undersökas med undantag för det fall att de omfattas av ett av de skäl som anges i dessa bestämmelser, oaktat den omständigheten att sådana rättegångsfel inte rör sakfrågan och således inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 29.

49 Den kumulativa verkan av de relevanta bestämmelserna ger starkt stöd åt uppfattningen att de fel som medför att den domstol vid vilken erkännande eller verkställighet har begärts skall neka ansökan räknas upp på ett uttömmande sätt i artiklarna 27 och 28.

50 Avdelning III i konventionen har rubriken "Erkännande och verkställighet". Avsnitt 1: "Erkännande", omfattar artikel 26-30. I artikel 26 fastställs grundregeln att en dom som har meddelats i en konventionsstat skall erkännas utan att något särskilt förfarande behöver tillgripas. I artikel 27 föreskrivs att en dom "skall inte erkännas" i ett antal särskilda fall. I artikel 28 föreskrivs att "[e]n dom skall vidare inte erkännas" av skäl som ytterligare specificeras. I artikel 29 föreskrivs tydligt att en utländsk dom under inga omständigheter får omprövas i sak. (I artikel 30 föreskrivs att domstolen får låta handläggningen av ansökan om att domen skall erkännas vila, om domen i fråga har överklagats.)

51 Artikel 29 sätter under dessa omständigheter punkt. Den påminner domstolen vid vilken erkännande har begärts om hörnstenen för hela strukturen för den fria rörligheten för domar - den grundläggande principen om att domstolen vid första påseendet måste erkänna domen. Såsom generaladvokat Mayras uttryckte det i målet Denilauler(21): "konventionens grundtanke är att den domstol vid vilken ansökan om erkännande eller verkställighet har lämnats in inte har behörighet att pröva sakfrågan".(22)

52 Denna struktur återspeglas för övrigt i avsnitt 2 i avdelning III, med rubriken "Verkställighet". I artikel 31 föreskrivs att en dom skall verkställas sedan domen på ansökan av part har förklarats vara verkställbar. I artiklarna 32 och 33 beskrivs förfarandet vid ansökan om verkställighet. I artikel 34 föreskrivs att ansökan "får avslås endast på någon av de i artiklarna 27 och 28 angivna grunderna"(23) och omedelbart därefter, i det tredje stycket, erinras det om att den utländska domen aldrig får omprövas i sak. (Resterande delen av avsnitt 2 rör andra processrättsliga frågor, i huvudsak ändring av avgörandet om verkställighet.)

53 Lydelsen av de relevanta bestämmelserna i avsnitt 2, vilket uppenbarligen i huvudsak är avsett att komplettera avsnitt 1, är enligt min uppfattning klar och stöder således en parallell tolkning av avsnitt 1, vars utformning tyvärr är mer tvetydig.

54 Således stöder konventionens system och ändamål uppfattningen att skälen för att neka erkännande och verkställighet har räknats upp på ett uttömmande sätt i artiklarna 27 och 28 och att rättegångsfel kan utgöra ett sådant skäl endast då det omfattas av dessa bestämmelser.

Räckvidden av artikel 27.1: grunderna för rättsordningen

55 Hoge Raad undrar i sin andra fråga om artikel 27.1 hindrar erkännande av en dom, då svaranden inte har varit företrädd på ett lagenligt sätt under förfarandet och inte har ägt kännedom om förfarandet, även om han senare har erhållit kännedom om domen och därvid inte använt sig av något av de rättsmedel som rättegångsreglerna i ursprungsstaten erbjuder.

56 Denna fråga uppkommer inte om min uppfattning att artikel 27.2 är tillämplig är riktig, då undantaget för skydd av grunderna för rättsordningen inte gäller fall som på annat sätt omfattas av tillämpningsområdet för artikel 27 (se domen i målet Hoffmann(24)). En fråga i det fallet var huruvida erkännande av ett tyskt beslut om pensionsförmåner skulle nekas enligt artikel 27.1 eller 27.3 (enligt vilken en dom inte skall erkännas om domen är oförenlig med en dom som har meddelats i en tvist mellan samma parter i den stat där domen görs gällande). Domstolen fastslog klart att:

"enligt konventionens system är användningen av klausulen avseende grunderna för rättsordningen under alla omständigheter utesluten då det, som i detta fall, är fråga om huruvida en utländsk dom är förenlig med en nationell dom. Denna fråga måste besvaras i enlighet med den särskilda bestämmelsen i artikel 27.3".(25)

57 Jag ser inte någon anledning till varför domstolens dom, i vilken det fastslås att det är uteslutet att tillämpa undantaget för skydd av grunderna för rättsordningen då frågan specifikt faller inom tillämpningsområdet för artikel 27.3, inte skulle tillämpas i fall då frågan har ansetts omfattas av tillämpningsområdet för artikel 27.2.

58 Denna inställning stöds för övrigt av generaladvokat Capotortis uttalande i målet Rohr(26), enligt vilket, för det fall att omständigheterna i fallet omfattas av artikel 27.2, "en särskild aspekt av skyddet av rätten till försvar har säkerställts av författarna till Brysselkonventionen genom en annan bestämmelse än den som rör grunderna för rättsordningen".

59 Även om det kan synas strida mot generaladvokat Reischls uttalanden i målet Pendy Plastic Products(27), citerade i punkt 30 ovan, på så sätt att principen om rätten till försvar ofta anses ingå i grunderna för rättsordningen och på så sätt inte skall tolkas restriktivt, framgår det av generaladvokat Reischls förslag att denne syftar på Förenade kungarikets yttrande att "artikel 27 är avsedd att säkerställa iakttagande av en naturrättslig princip, enligt vilken erkännande av en dom skall nekas då svaranden inte har haft möjlighet att erhålla kännedom om innehållet i den delgivna handlingen".(28) Han använder följaktligen begreppet grunderna för rättsordningen i den särskilda betydelse som det har vad avser principen om det kontradiktoriska förfarandet.

60 Enligt min mening bekräftar detta uttalande därför endast, såsom har beskrivits ovan, att den princip om rätt till försvar som ingår i artikel 27.2 är så grundläggande att bestämmelsen bör tolkas på så sätt att den omfattar de omständigheter som påstås föreligga i detta fall. Därför är det inte nödvändigt att hänföra förevarande fall till undantaget för skyddet av grunderna för rättsordningen.

Förslag till avgörande

61 Jag anser därför, mot bakgrund av det svar som har föreslagits avseende den tredje frågan, att den första och den andra frågan inte behöver besvaras.

62 Med beaktande av den nationella domstolens frågor och de svar som jag föreslår bör det än en gång understrykas att de omständigheter som förutsätts föreligga, och som har föranlett den nationella domstolen att begära att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande, endast kan anses vara hypotetiska. Det ankommer följaktligen på den behöriga nationella domstolen att fastställa de faktiska omständigheterna, innan den avgör målet med beaktande av det svar domstolen har givit på de frågor som har ställts.

63 Jag anser att domstolen skall fastslå följande avseende de frågor som har ställts av Hoge Raad der Nederlanden:

Artikel 27.2 i Brysselkonventionen är tillämplig då svaranden inte på rätt sätt eller i tillräcklig tid har delgivits eller erhållit meddelande om stämningsansökan eller en motsvarande handling och då denne inte har varit företrädd på ett lagenligt sätt vid domstolen, även om det inte är fråga om en tredskodom som har meddelats en utebliven svarande.

(1) - Konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, i dess ändrade lydelse enligt konventionen av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungariket Storbritanniens och Nordirlands anslutning (EGT nr L 304, 1972, s. 1 och, ändrad text s. 77), och enligt konventionen av den 25 oktober 1982 om Republiken Greklands anslutning (EGT nr L 388, 1982, s. 1).

(2) - Dom av den 16 juni 1981, Klomps (166/80, Rec. 1981 s. 1593, punkt 15), av den 11 juni 1985, Debaecker (49/84, Rec. 1985 s. 1779, punkt 13) och av den 3 juli 1990 (C-305/88, Rec. s. I-2725, punkterna 18 och 29).

(3) - Dom av den 21 april 1993 (C-172/91, Rec. 1993 s. I-1963).

(4) - Punkt 82 i förslaget, min kursivering.

(5) - Punkterna 38, 39 och 44 i domen.

(6) - Nämnt ovan i fotnot 2.

(7) - S. 1785.

(8) - Nämnt ovan i fotnot 2, punkt 14 i förslaget.

(9) - Nämnt ovan i fotnot 2, punkt 9 i domen.

(10) - Dom av den 12 november 1992 (C-123/91, Rec. 1992, s. I-5661, punkt 18).

(11) - Dom av den 15 juli 1982 i mål 228/81, Rec. 1982, s. 2723.

(12) - Punkt 3 b i förslaget, s. 2743.

(13) - Se till exempel dom av den 21 maj 1980, Denilauler (125/79, Rec. 1980, s. 1553, punkt 13), målet Pendy Plastics Products nämnt ovan i fotnot 11, punkt 3 i generaladvokat Reischls förslag till avgörande, domen i målet Debaecker, nämnd ovan i fotnot 2, punkt 10 i domen och generaladvokat VerLoren van Themaats förslag till avgörande, s. 1784. Se även mitt förslag till avgörande i målet Minalmet, nämnt ovan i fotnot 10, punkt 11, och dom av den 13 juli 1995, Hengst Import (C-474/93, REG 1995 s. I-2113, punkt 7).

(14) - Ovan nämnt i fotnot 2.

(15) - Ovan nämnt i fotnot 3.

(16) - Punkt 84 i förslaget till avgörande.

(17) - Nämnt ovan i fotnot 13.

(18) - S. 1574. Vad avser den engelska terminologin synes generaladvokatens kommentarer vara grundade på falska premisser, då uttrycket "judgment in default of appearance" användes i engelsk rätt redan förra århundradet och ända fram till år 1979, då terminologin i Rules of the Supreme Court ändrades, se RSC, Ord. 13 och SI 1979 nr 1716.

(19) - Ovannämnda domen Klomps, punkterna 19 och 20. Se även förteckningen över särskilda omständigheter som kommissionen lade fram i det i fotnot 2 omnämnda målet Debaecker, vilken återgavs i generaladvokat VerLoren van Themaats förslag till avgörande i fotnot 10 på s. 1787 och som omfattar den resterande kategorin "personer som har varit förhindrade att försvara sig till följd av yttre omständigheter för vilka de inte är ansvariga".

(20) - Ovannämnd i fotnot 10, punkt 19.

(21) - Nämnt ovan i fotnot 13.

(22) - S. 1582.

(23) - Min kursivering.

(24) - Dom av den 4 februari 1988 (145/86, Rec. 1988 s. 645).

(25) - Punkt 21 i domen.

(26) - Dom av den 22 oktober 1981 (27/81, Rec. 1981 s. 2431, se s. 2444).

(27) - Nämnt ovan i fotnot 11.

(28) - Se domen s. 2730.