FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT

SZPUNAR

föredraget den 7 april 2016 ( 1 )

Mål C‑222/15

Hőszig kft

mot

Alstom Power Thermal Services

(begäran om förhandsavgörande från Pécsi Törvényszék (domstol i Pécs,Ungern))

”Område för frihet, säkerhet och rättvisa — Domstols behörighet på privaträttens område — Förordning (EG) nr 44/2001 — Artikel 23.1 — Behörighet — Avtal om behörighet för domstolar i en viss stad i en medlemsstat — Allmänna avtalsvillkor”

1. Förevarande mål, som avser civilrättsliga tvister mellan två bolag och som omfattar ett antal frågor i samband med begreppet ”avtal om behörighet” i artikel 23.1 i förordning (EG) nr 44/2001 ( 2 ), kommer att ge domstolen tillfälle att pröva några grundläggande frågor på området domstols behörighet enligt denna förordning.

Tillämpliga bestämmelser

2. I artikel 1 i förordning (EG) nr 593/2008 ( 3 ), som har rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs i andra stycket följande: ”2. Denna förordning är inte tillämplig på … (e) skiljedomsavtal och avtal om val av domstol, …”

3. Kapitel II i förordning nr 44/2001 har rubriken ”Domstols behörighet”. Avsnitt 7 i detta, med rubriken ”Avtal om domstols behörighet”, innehåller två artiklar (23 och 24). I artikel 23.1 i förordning nr 44/2001 föreskrivs följande: ”Om parterna har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat ska vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, och minst en av parterna har hemvist i en medlemsstat, ska endast den domstolen eller domstolarna i den medlemsstaten ha behörighet. En sådan behörighet ska vara exklusiv om parterna inte har träffat avtal om annat. Ett sådant avtal om behörighet ska vara antingen a) skriftligt eller muntligt och skriftligen bekräftat, eller b) i en form som överensstämmer med praxis som parterna har utbildat mellan sig, c) i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel.”

Bakgrund, förfarandet och tolkningsfrågorna

4. Hőszig, sökanden i det nationella målet, är en juridisk person med hemvist i Ungern. Alstom Power Thermal Services’ (nedan kallad Alstom eller svaranden) företrädare ( 4 ) är en juridisk person med hemvist i Frankrike. Alstoms företrädare ville inom ramen för ett storskaligt program investera i redan befintliga kraftverk belägna i Frankrike.

5. Svarandens företrädare inbjöd, bland andra, Hőszig att inkomma med anbud. I förfrågningsunderlaget fanns en lista på de komponenter som skulle tillverkas, som kontraktet avsåg, en beskrivning av de tekniska krav som ställdes på dessa komponenter, och de allmänna avtalsvillkor som Alstoms företrädare tillämpade i december 2008. Alstoms företrädare översände detta förfrågningsunderlag med elektronisk post den 18 augusti 2009.

6. Hőszig gav in ett anbud avseende projektet, vilket ledde till att de två parterna ingick ett antal ”resultatavtal” avseende produktionen av metallstommar som skulle tillverkas i Ungern och sedan infogas i kraftverk belägna i Frankrike. Parterna ingick avtalen om projektet på distans.

7. Det första av avtalen, vilket ingicks den 16 december 2010, innehöll en förteckning med rubriken ”använd dokumentation” som löd enligt följande: ”1) Förevarande beställningssedel 2) Teknisk specifikation med referens T91000001/1200 rev. C. 3) [Alstoms företrädares] allmänna avtalsvillkor (december 2008) Dokumenten ska tillämpas i denna ordning.”

8. På den sista sidan i detta avtal angavs följande: ”I beställningssedeln anges samtliga dokument och grundläggande upplysningar som krävs för att utföra avtalet. Ni bör försäkra Er om att Ni har tillgång till sådana dokument med relevant referensmaterial, samt de dokument som dessa kräver. Om så ej är fallet bör Ni kontakta oss och be om de dokument som saknas.”

9. I sista delen av avtalet angavs att ”leverantören förklarar sig känna till och godta villkoren i förevarande beställningssedel, de gällande allmänna avtalsvillkoren, vilka bifogats, och villkoren i eventuella ramavtal”.

10. I klausul 23.1, med rubriken ”Gällande rätt och tvistlösning” i ”de allmänna avtalsvillkoren” angavs följande: ”Beställningssedeln och dess tolkning omfattas av fransk lagstiftning. Förenta nationernas konvention angående avtal om internationella köp av varor av den 11 april 1980 ska inte tillämpas. Domstolarna i Paris har exklusiv behörighet att slita eventuella tvister som uppkommer i anledning av beställningssedelns giltighet, utförande eller avslutande vilka inte kan lösas och som inte kan lösas genom en överenskommelse mellan parterna. Detta inbegriper skyndsamma förfaranden, inhibitionsbeslut och säkerhetsåtgärder.”

11. Det uppstod en rättstvist mellan parterna angående fullgörandet av avtalen. Hőszig väckte talan vid Pécsi Törvényszék (domstol i Pécs), såsom utgörande den domstol som är behörig på grundval av orten för fullgörandet.

12. Enligt den hänskjutande domstolen har Hőszig åberopat artikel 10.2 i förordning nr 593/2008 angående ”[s]amtycke och materiell giltighet” och hävdat att det är uppenbart att det inte hade varit rimligt att avgöra verkan av bolagets uppträdande enligt fransk rätt, mot bakgrund av att den vara som Hőszig tillverkat utgör avtalets föremål och att uppfyllelseorten, liksom tillverkningsorten, är Hőszigs ungerska driftsställe, varför hela tillverkningsprocessen har ägt rum i Ungern, fram till överlämnandet till den som har gjort beställningen.

13. Mot denna bakgrund anser Hőszig att eftersom bolaget har begärt en tolkning enligt ungersk rätt, är det enligt denna rätt som förhållandet mellan ”de allmänna avtalsvillkoren” och avtalen ska prövas.

14. Hőszig anser att – med hänsyn till vad som föreskrivs i 205/A § och 205/B § i den ungerska civillagen, angående villkoren för att allmänna avtalsvillkor ska anses utgöra del av ett avtal – utgör svarandens företrädares ”allmänna avtalsvillkor” inte del av de avtal som ingåtts mellan parterna.

15. Enligt Hőszig saknar därför klausulen om tillämplig rätt i svarandens företrädares ”allmänna avtalsvillkor” betydelse, eftersom artikel 4.1 b i förordning nr 593/2008 är tillämplig i detta sammanhang, enligt vilken tjänsteavtal ska vara underkastade lagen i det land där tjänsteleverantören – det vill säga Hőszig i detta fall – har sin vanliga vistelseort.

16. Vad gäller den ungerska domstolens behörighet anser Hőszig att eftersom svarandens företrädares ”allmänna avtalsvillkor” inte utgör del av avtalen, på grund av de skäl som redovisats ovan, bör denna behörighet avgöras med utgångspunkt i vad som föreskrivs i artikel 5.1 a i förordning nr 44/2001. I denna bestämmelse föreskrivs att talan ska prövas vid domstolen i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser, det vill säga Pécsi Törvényszék (domstolen i Pécs).

17. Hőszig har även subsidiärt anfört – för det fall svarandens företrädares ”allmänna avtalsvillkor” anses utgöra del av avtalen – att den prorogationsklausul som ingår i dessa allmänna avtalsvillkor inte uppfyller kraven i artikel 23.1 i förordning nr 44/2001, eftersom denna klausul hänvisar till ”domstolarna i Paris”. För det första är Paris inte en medlemsstat, utan en stad, och för det andra hänvisar ”domstolarna i Paris” inte till någon konkret domstol, utan till en samling domstolar som ligger inom denna stads administrativa gränser.

18. Den hänskjutande domstolen har vidare angett att Alstom har åberopat rättegångshinder, med hänvisning till klausul 23 i svarandens företrädares ”allmänna avtalsvillkor” avseende ”varor och tjänster”, som reglerar frågor angående tillämplig rätt och tvistlösning.

19. Enligt Alstom utgör ”de allmänna avtalsvillkoren” en del av avtalen, och den ungerska domstolen är därför inte behörig att pröva tvister avseende avtalen, i enlighet med vad som föreskrivs i klausul 23 i dessa villkor. Följaktligen hävdar Alstom att Hőszig inte har väckt talan mot bolaget vid en domstol med behörighet att pröva detta mål.

20. Alstom anser att det enligt artikel 10.2 i förordning nr 593/2008 är möjligt att pröva huruvida det skulle vara rimligt att tillämpa fransk rätt vad gäller samtycke.

21. Enligt Alstom följer det av artiklarna 3.1 och 10.1 i förordning nr 593/2008, och med beaktande av omständigheterna, att valet av fransk rätt som tillämplig rätt är en fullt rimlig verkan av Hőszigs uppträdande, eftersom Alstoms företrädare var underleverantör till en anbudsgivare i ett offentligt upphandlingsförfarande som utlysts i Frankrike i samband med en omfattande investering i franska kraftverk, Alstoms lyder under fransk rätt, och eftersom Alstom och Hőszig vad gäller de arbeten som följer av nämnda offentliga upphandling har ingått ett långvarigt avtalsförhållande, som består av ett flertal avtal, avseende tillverkning av metallstommar. Mot denna bakgrund har Alstom hävdat att angivandet av den rätt under vilken en av parterna (köparen) lyder är full rimlig och i enlighet med affärssed, i synnerhet när föremålet för köpeavtalet kommer att användas i köparens hemland, på en strängt reglerad marknad. Det är därför rimligt att tillämpa fransk rätt vid bedömningen av Hőszigs uppträdande.

22. Alstom har hävdat att prorogationsklausulen i klausul 23 i ”de allmänna avtalsvillkoren” är helt förenlig med bestämmelserna i artikel 23.1 i förordning nr 44/2001, eftersom domstolarna i Paris är domstolar i en medlemsstat (Frankrike). Omständigheten att domstolarna i Paris inte utgör samtliga domstolar i Frankrike innebär inte att nämna prorogationsklausul är ogiltig. Alstom anser att den restriktiva tolkning som Hőszig förespråkar inte beaktar skäl 14 i förordning nr 44/2001, i vilket anges att parternas rätt att själva avtala om behörig domstol bör respekteras.

23. I ovannämnda mål har Pécsi Törvényszék (domstol i Pécs) genom beslut av den 4 maj 2015, vilket inkom till domstolen den 15 maj 2015, ställt följande frågor till domstolen för förhandsavgörande: ”I) Angående förordning [nr 593/2008] … : 1) Kan en nationell domstol i en medlemsstat tolka uttrycket 'det framgår av omständigheterna’ i artikel 10.2 i förordning nr 593/2008 så, att undersökningen av 'de omständigheter som ska beaktas’ för att fastställa huruvida det är rimligt att samtycke till avtalet eller avtalsbestämmelsen inte föreligger enligt lagen i det land där parten har sin vanliga vistelseort omfattar omständigheterna kring ingåendet av avtalet, föremålet för avtalet och fullgörandet av avtalet? 1.1) Ska den verkan som avses i artikel 10.2, av den situation som beskrivs i punkt 1, tolkas så, att när det på grund av en parts åberopande [av lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort] framgår av de omständigheter som ska beaktas att samtycket avseende tillämplig lag enligt artikel 10.1 inte var en rimlig verkan av denna parts uppträdande, domstolen ska bedöma avtalsvillkorets förekomst och giltighet enligt lagen i det land där den som har gjort ett sådant åberopande har sin vanliga vistelseort? 1.2) Kan den nationella domstolen i denna medlemsstat tolka artikel 10.2 i förordning nr 593/2008 så, att – med beaktande av samtliga omständigheter i målet – nämnda domstol kan göra en skönsmässig bedömning av huruvida, mot bakgrund av de omständigheter som ska beaktas, samtycket till tillämplig lag enligt artikel 10.1 inte var en rimlig verkan av partens uppträdande? 1.3) För det fall att någon av parterna med stöd av artikel 10.2 i förordning nr 593/2008 åberopar lagen i det land där parten har sin vanliga vistelseort för att få fastställt att parten inte har samtyckt till avtalet eller avtalsbestämmelsen, ska den nationella domstolen i en medlemsstat beakta lagen i det land där nämnda part har sin vanliga vistelseort i den meningen att, enligt lagen i detta land och med beaktande av de nämnda 'omständigheterna’, denna parts samtycke till den lag som pekas ut i avtalet inte var ett rimligt uppträdande? 3.1 Om detta är fallet; utgör gemenskapsrätten hinder för att en nationell domstol i en medlemsstat gör en tolkning enligt vilken bedömningen av 'omständigheterna’ för att avgöra huruvida det var rimligt att samtycke har getts avser omständigheterna kring ingåendet av avtalet, föremålet för avtalet och fullgörandet av avtalet? II) Angående … förordning [nr 44/2001]: 1) Utgör bestämmelserna i artikel 23.1 i förordning nr 44/2001 hinder för att en nationell domstol i en medlemsstat tolkar dessa bestämmelser så, att det krävs att en viss bestämd domstol utpekas, eller är det – med beaktande av vad som anges i skäl 14 i nämnda förordning – tillräckligt att parternas önskan eller avsikt entydigt framgår av ordalydelsen? 1.1) Kan en nationell domstol i en medlemsstat tolka artikel 23.1 i förordning nr 44/2001 så, att en prorogationsklausul, som ingår i den ena partens allmänna avtalsvillkor, enligt vilken parterna överenskommer om att domstolarna i en viss stad i en viss medlemsstat – i förevarande fall domstolarna i Paris – har exklusiv behörighet för att slita tvister som uppkommer i anledning av beställningssedelns giltighet, utförande eller avslutande vilka inte kan lösas genom en överenskommelse mellan parterna, är tillräckligt precis för att – mot bakgrund av vad som anges i skäl 14 i nämnda förordning – parternas önskan eller avsikt avseende den utpekade medlemsstaten ska anses entydigt framgå av dess ordalydelse?”

24. Alstom, den ungerska regeringen och Europeiska kommissionen har ingett skriftliga yttranden till domstolen. De två sistnämnda yttrade sig även vid förhandlingen den 21 januari 2016.

Bedömning

Inledande anmärkningar

25. Den hänskjutande domstolen önskar få klarhet i huruvida den har behörighet att avgöra det mål som anhängiggjorts vid den. Den har därvid ställt två tolkningsfrågor till domstolen. Den första tolkningsfrågan rör tolkningen av artikel 10 i förordning nr 593/2008, medan den andra frågan gäller vägledning avseende tolkningen av artikel 23 i förordning nr 44/2001.

26. I artikel 1.2 e i förordning nr 593/2008 utesluts uttryckligen från dess tillämpningsområde ”skiljedomsavtal och avtal om val av domstol”. Således kan inte denna förordning vara relevant för fastställandet av behörig domstol.

27. Vad den hänskjutande domstolen i huvudsak önskar få klarhet i är huruvida artikel 23.1 i förordning nr 44/2001 utgör hinder för en prorogationsklausul, som ingår i den ena partens allmänna avtalsvillkor, enligt vilken parterna överenskommer att domstolarna i en viss stad i en viss medlemsstat – i förevarande fall domstolarna i Paris – har exklusiv behörighet för att slita tvister mellan parterna. Det är denna fråga som jag föreslår att domstolen ska besvara.

28. I detta förslag till avgörande kommer jag vid flera tillfällen att hänvisa till domstolens praxis rörande konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område ( 5 ) (nedan kallad Brysselkonventionen) då, i den mån som förordning nr 44/2001 ersätter Brysselkonventionen, domstolens tolkning av Brysselkonventionens bestämmelser även är giltiga för bestämmelserna i förordning nr 44/2001, när dessa kan anses vara likvärdiga. ( 6 ) I synnerhet har domstolen redan uttryckligen fastställt att så är fallet när det gäller artikel 17 första stycket i Brysselkonventionen och artikel 23.1 i förordningen, vilka har nästan samma lydelse. ( 7 )

29. Avtal om domstols behörighet är av mycket stor betydelse i internationella tvistemål. ( 8 ) Artikel 23, som med fog har beskrivits som den viktigaste bestämmelsen i förordning nr 44/2001, ( 9 ) är avsedd att ge parternas autonomi verkan inom systemet för förordning nr 44/2001. ( 10 ) Den har till syfte att förstärka det rättsliga skyddet genom att göra det möjligt att förutse vilken domstol som kommer att ha behörighet. ( 11 ) Verkan av ett sådant avtal är att den behörighet som följer av, i synnerhet, artiklarna 2 och 5 förordning nr 44/2001 utesluts. ( 12 ) Det kan således med säkerhet antas att artikel 23 i förordning nr 44/2001 ”har företräde” ( 13 ) framför de övriga bestämmelser i förordningen som avser domstols behörighet.

30. Artikel 23.1 i förordning nr 44/2001 avser endast domstols behörighet, inte materiella avtalsbestämmelser. Domstolen fann således i domen Benincasa att ”en klausul om domstols behörighet, som har ett processrättsligt syfte, regleras … av bestämmelserna i konventionen, vars syfte är att på det internationella planet skapa enhetliga regler om domstols behörighet. De materiella bestämmelserna i det huvudavtal som klausulen ingår i samt alla invändningar avseende avtalets giltighet regleras däremot av den lex causae som fastställs av den internationella privaträtten i den stat där den domstol vid vilken tvisten har anhängiggjorts är belägen”. ( 14 ) Ett avtal om domstols behörighet är således självständigt i förhållande till det öde som väntar avtalet mellan parterna. ( 15 )

31. Vidare har domstolen sedan domen Powell Duffryn funnit att begreppet ”avtal om domstols behörighet” i artikel 23 i förordning nr 44/2001 inte ska tolkas som en hänvisning till nationell rätt i någon av de berörda staterna, utan som ett självständigt begrepp. ( 16 )

32. Det har även i fast rättspraxis slagits fast att artikel 23.1 ska tolkas så, att valet av domstol i ett avtal om domstols behörighet endast får bedömas mot bakgrund av de krav som anges i denna artikel. Dessa krav omfattar inte hänsyn till sambandet mellan den utpekade domstolen och den tvist som ska avgöras, huruvida klausulen är välgrundad samt materiella regler om ansvar tillämpliga vid den utpekade domstolen. ( 17 )

33. Domstolen har slagit fast att denna bestämmelse – genom att den föreskriver att en prorogationsklausul endast är giltig om det finns ett ”avtal” mellan parterna – innebär en skyldighet för den domstol där talan har väckts att i första hand pröva huruvida parterna verkligen har lämnat sitt samtycke till den prorogationsklausul som är grundval för dess behörighet, varvid detta samtycke måste framgå klart och tydligt, och att formkraven i artikel 23 syftar till att säkerställa att samtycke verkligen föreligger. ( 18 )

34. Med andra ord anser domstolen att förekomsten av ett avtal framgår av den omständigheten att de formella krav som föreskrivs i artikel 23.1 i förordning nr 44/2001 har uppfyllts.

35. Det är uppenbart att ett avtal, särskilt med hänsyn till frågan om samförstånd, till själva dess art också består av subjektiva faktorer, utöver rent formella krav, vilket leder till frågan i vilken utsträckning sådana subjektiva faktorer styrs av artikel 23.1 i förordning nr 44/2001 och huruvida, eller snarare i vilken utsträckning, denna bestämmelse tillåter att det hänvisas till nationell rätt när det gäller alla andra krav i ett avtal, såsom rättskapacitet, bristande samtycke, ( 19 ) och så vidare. ( 20 ) Avgränsningen mellan vilka exakta omständigheter som ska anses omfattas av artikel 23.1 i förordning nr 44/2001 och vilka som ska uteslutas är således ännu inte helt klar. ( 21 )

36. Jag föreslår emellertid att domstolen ska avgöra förevarande mål mot bakgrund av befintlig rättspraxis och anser inte att det ska leda till en allmän diskussion angående denna avgränsning.

37. Det ankommer naturligtvis på den hänskjutande domstolen att fastställa huruvida den klausulen om behörig domstol i realiteten var föremål för samförstånd mellan parterna. Mot bakgrund av övervägandena i punkterna 28–33 i detta förslag till avgörande och de upplysningar som jag förfogar över, anser jag att detta är fallet.

Samförstånd

38. I syfte att fastställa huruvida ett samförstånd har nåtts mellan parterna och att detta framgår klart och tydligt, såsom krävs enligt domstolens ovannämnda praxis, ska det undersökas huruvida de formella kraven i artikel 23.1 har uppfyllts.

39. Två frågor bör undersökas närmare, nämligen huruvida kravet på skriftlig form som föreskrivs i artikel 23.1 a har uppfyllts och, om så är fallet, huruvida beskrivningen av ”Paris domstolar” är tillräckligt tydlig.

40. Jag anser att båda dessa frågor ska besvaras jakande.

41. Domstolen har slagit fast att ”om en prorogationsklausul finns intagen bland den ena partens allmänna försäljningsvillkor, tryckta på baksidan av en avtalshandling, är kravet på skriftlig form enligt artikel 17 första stycket i konventionen uppfyllt endast om det av båda parter undertecknade avtalet innehåller en uttrycklig hänvisning ( 22 ) till dessa allmänna villkor”. ( 23 )

42. I klausul 23 i Alstoms företrädares allmänna avtalsvillkor, till vilka en direkt hänvisning gjordes i avtalet, anges klart och tydligt att Paris domstolar ska ha behörighet.

43. När det gäller frågan huruvida uttrycket ”Paris domstolar” är tillräckligt tydligt, anser jag att detta är fallet. Domstolen har slagit fast att artikel 17 i Brysselkonventionen inte kan tolkas så, att det krävs att en prorogationsklausul ska vara formulerad på sådant sätt att det är möjligt att identifiera behörig domstol redan på grund av klausulens lydelse. Det är tillräckligt att de objektiva faktorer som enligt parternas överenskommelse ska gälla för valet av den eller de domstolar till vilka de avser att hänskjuta tvister som uppkommit eller som kommer att uppkomma anges i klausulen. Dessa faktorer, som måste vara tillräckligt precisa för att den domstol vid vilken målet är anhängigt ska kunna avgöra om den är behörig, kan i förekommande fall närmare fastställas mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet. ( 24 ) Beträffande argumentet att det finns flera domstolar inom Paris gränser som potentiellt kan ha behörighet att avgöra sådana frågor som den som är aktuell i förevarande mål, fann domstolen vidare i domen Meeth ( 25 ) att artikel 17 i Brysselkonventionen inte kan tolkas så, att den är avsedd att utesluta parternas rätt att avtala om två eller flera domstolar som ska avgöra en eventuell kommande tvist. ( 26 )

44. Frågan återstår beträffande vilken lag som ska avgöra vilken domstol i Paris som har behörighet. Jag vill i detta sammanhang hänvisa till generaladvokaten Capotortis förslag till avgörande Meeth, i vilket han, beträffande en klausul som angav domstolarna i ett land, fann att ”[d]et står enligt min uppfattning klart att en klausul med denna lydelse underförstått hänvisar till systemet för regler om territoriellt behörighetsområde avseende gällande värde [av fordran] och innehåll i den aktuella staten i syfte att fastställa exakt vid vilken domstol förfaranden ska inledas”. ( 27 ) Domstolen förefaller i sin dom i det målet ( 28 ) ta detta för givet, och utvecklade inte frågan vidare. Enligt min uppfattning ska samma resonemang tillämpas i detta fall. Det är fransk processlag som ska avgöra själva frågan om vilken av Paris domstolar som är behörig. ( 29 )

Förordning (EU) nr 1215/2012 och 2005 års Haagkonvention

45. Som bekant har förordning nr 44/2001 ersatts av förordning (EU) nr 1215/2012. ( 30 ) Nämnda förordning är inte tillämplig på tvisten i det nationella målet enligt de övergångsbestämmelser som föreskrivs i artikel 66 i denna. ( 31 ) Mot bakgrund av att ett av huvudsyftena med omarbetningen var att öka effektiviteten av avtal om domstols behörighet, visserligen med beaktandet av förhållandet till litispendens, ( 32 ) föreslår jag emellertid att det görs en snabbgranskning av den nya texten.

46. I artikel 25 i förordning nr 1215/2012 föreskrivs att ”[o]m parterna, oberoende av var de har hemvist, har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat ska vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, ska endast den domstolen eller de domstolarna ha behörighet, såvida inte avtalet är ogiltigt på materiell grund enligt lagen i den medlemsstaten”. ( 33 )

47. Det skulle kunna hävdas att denna nya formulering sedermera täcker alla frågor om materiell rätt, inbegripet kraven för ett avtal, och att denna nya formulering således försöker kullkasta domstolens praxis om det självständiga fastställandet av huruvida det faktiskt föreligger samtycke. ( 34 ) Jag skulle emellertid vara försiktig med att anta att detta är fallet. Formuleringen ”såvida inte” förefaller tyda på att ett avtal om domstols behörighet ska presumeras vara giltigt. ( 35 ) Vidare finns det ingenting i förarbetena till omarbetningen som visar att den var avsedd att ändra eller påverka domstolens praxis i detta hänseende. ( 36 ) Den lydelse som nu har valts förefaller snarare återspegla det synsätt som generaladvokaten Slynn angav i målet Elefanten Schuh, enligt vilken det, för att fastställa att det föreligger ett avtal om domstols behörighet – i frågor som inte regleras av unionsrätten – ( 37 ) ska hänvisas till lagen i den medlemsstat vars domstolar har valts. ( 38 ) I motsats härtill ska det, enligt artikel 23 i förordning nr 44/2001, i stället anses att denna fråga ska prövas enligt lagen i den medlemsstat vid vars domstolar förfarandet har inletts.

48. Under alla omständigheter finns det i förevarande mål ingenting som visar att det råder tveksamhet beträffande den materiella giltigheten av avtalet om domstolars behörighet. Det saknas således anledning att hänvisa till någon materiell rätt.

49. Huvudskälet till varför den ovannämnda formuleringen har lagts till i vad som sedermera är artikel 25.1 i förordning nr 1215/2012 är, enligt min uppfattning, viljan att få den att överensstämma med lydelsen i artikel 5 i Haagkonventionen om avtal om val av domstol, ( 39 ) vilken trädde i kraft den 1 oktober 2015. ( 40 ) Enligt den första punkten i denna bestämmelse ska ”[d]en eller de domstolar i en konventionsstat som utsetts genom ett exklusivt avtal om val av domstol … vara behöriga att avgöra en tvist som omfattas av avtalet, förutsatt att avtalet inte är ogiltigt enligt gällande rätt i den staten”. ( 41 )

50. Unionen är både medlem av Haagkonferensen för internationell privaträtt ( 42 ) och avtalspart i Haagkonventionen om avtal om val av domstol. ( 43 ) Eftersom detta av konventionen täckta område omfattas av ett område där unionen, med stöd av förordningarna nr 44/2001 och 1215/2012, har utövat sin behörighet, finns det ett intresse av en maximal överensstämmelse mellan konventionen och det system som unionen har fastställt i dessa förordningar.

51. Mer allmänt ska, enligt artikel 3 b i 2005 års Haagkonvention, ett avtal om val av domstol som utser domstolarna i en konventionsstat eller en eller flera specifika domstolar i en konventionsstat anses exklusivt, såvida parterna inte uttryckligen har avtalat något annat. Vidare avser, som kommissionen med fog har påpekat, den förklarande rapporten om konventionen ( 44 ) särskilt frågan om ett avtal om behörighet för domstolarna i en stat i allmänhet eller för en eller flera specifika domstolar i en stat. ( 45 )

Förslag till avgörande

52. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar Pécsi Törvényszéks (domstol i Pécs) andra tolkningsfråga på följande sätt: En klausul som ingår i en av parternas allmänna avtalsvillkor och till vilken det hänvisats i det avtal mellan parterna som ger en exklusiv och slutgiltig behörighet till domstolarna i en viss stad i en medlemsstat att slita tvister som inte kan lösas genom överenskommelse mellan parterna ska tolkas som ett ”avtal om domstols behörighet” i den mening som avses i artikel 23.1 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område.

( 1 ) Originalspråk: engelska.

( 2 ) Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT, L 12, 2001, s. 1).

( 3 ) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (EUT L 177, 2008, s. 6).

( 4 ) Nedan kallad Alstoms företrädare.

( 5 ) EGT L 299, 1972, s. 32. Konvention i dess lydelse enligt efter varandra följande konventioner om nya medlemsstaters tillträde till denna konvention.

( 6 ) Dom TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, punkt 36 och där angiven rättspraxis).

( 7 ) Se dom Refcomp (C‑543/10, EU:C:2013:62, punkt 19).

( 8 ) Se Hess, B., Europäisches Zivilprozessrecht, C.F. Müller, Heidelberg, 2010, s. 310, punkt 128.

( 9 ) Se Magnus, U., i U. Magnus and P. Mankowski, Brussels I Regulation, andra upplagan, Sellier, 2012, München, Artikel 23, punkt 1.

( 10 ) Se skäl 14 i förordning nr 44/2001, enligt vilket ”[p]arternas rätt att själva avtala … bör respekteras med förbehåll för de exklusiva behörighetsgrunderna i denna förordning”.

( 11 ) Se dom Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, punkt 28).

( 12 ) Se, exempelvis, dom Galeries Segoura (25/76, EU:C:1976:178, punkt 6).

( 13 ) Enligt den terminologi som används av Magnus, U., i U. Magnus and P. Mankowski, Brussels I Regulation, andra upplagan, Sellier, 2012, München, Artikel 23, punkt 15.

( 14 ) Se dom Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, punkt 25).

( 15 ) Se Kropholler, J., von Hein, J., Europäisches Zivilprozessrecht, Verlag Recht und Wirtschaft, Frankfurt (Main), nionde upplagan, 2011, Art. 23 EuGVO, punkt 17.

( 16 ) Se dom Powell Duffryn (C‑214/89, EU:C:1992:115, punkterna 13 och 14) och dom Refcomp (C‑543/10, EU:C:2013:62, punkt 21).

( 17 ) Se dom Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, punkt 52).

( 18 ) Se dom MSG (C‑106/95, EU:C:1997:70, punkt 15 och där angiven rättspraxis) och dom El Majdoub (C‑322/14, EU:C:2015:334, punkt 29).

( 19 ) ”Vice du consentement” i fransk juridisk terminologi.

( 20 ) Frågan om vilken nationell lag som reglerar sådana frågor är omstridd i doktrinen, se Kropholler, J., von Hein, J., Europäisches Zivilprozessrecht, Verlag Recht und Wirtschaft, Frankfurt (Main), nionde upplagan., Art. 23 EuGVO, punkt 28.

( 21 ) Se, bland många andra, Gebauer, M., ”Das Prorogationsstatut im Europäischen Zivilprozessrecht”, i H. Kronke/ K. Thorn (utgivare), Grenzen überwinden – Prinzipien bewahren, Festschrift für Bernd von Hoffmann zum 70. Geburtstag, Verlag Ernst und Werner Gieseking, Bielefeld, 2001, sidorna 577–588, på sidan 577.

( 22 ) Min kursivering.

( 23 ) Se dom Estasis Saloti di Colzani (24/76, EU:C:1976:177, punkt 10). Se även Torbus, A., Umowa Jurysdykcyjna w Systemie Międzynarodowego Postępowania Cywilnego, Toruń, 2012, s. 262.

( 24 ) Se dom Coreck (C‑387/98, EU:C:2000:606, punkt 15).

( 25 ) Dom Meeth (23/78, EU:C:1978:198).

( 26 ) Se dom Meeth (23/78, EU:C:1978:198, punkt 5).

( 27 ) Se generaladvokaten Capotortis förslag till avgörande Meeth (23/78, EU:C:1978:183, punkt 2).

( 28 ) Dom Meeth (23/78, EU:C:1978:198).

( 29 ) Se även punkt 51 nedan.

( 30 ) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s.1).

( 31 ) Enligt punkt 1 i denna bestämmelse ska förordning nr 1215/2012 tillämpas endast på rättsliga förfaranden som har inletts från och med den 10 januari 2015.

( 32 ) Se skäl 22 i förordning nr 1215/2012 och förklarande promemoria till kommissionens förslag KOM(2010) 748 slutlig, Bryssel, 12.12.2000 sidorna 3–4, tillgänglig på http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2010:0748:FIN:SV:PDF.

( 33 ) Min kursivering.

( 34 ) Denna möjlighet nämns av Magnus, U., i U. Magnus and P. Mankowski, Brussels I bis Regulation, Verlag Otto Schmidt, Köln, 2016, Artikel 23, punkt 79a, även om den författaren i realiteten inte delar denna uppfattning.

( 35 ) Se även Lenaerts, K., Stapper, Th., ”Die Entwicklung der Brüssel I-Verordnung im Dialog des Europäischen Gerichtshofs mit dem Gesetzgeber”, i 78 Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht (RabelsZ), 2014, sidorna 252–293, s. 282, och Magnus, U., i U. Magnus and P. Mankowski, Brussels I bis Regulation, Verlag Otto Schmidt, Köln, 2016, Artikel 25, punkt 79a.

( 36 ) Se Magnus, U., i U. Magnus and P. Mankowski, Brussels I bis Regulation, Verlag Otto Schmidt, Köln, 2016, Artikel 25, punkt 79a.

( 37 ) Se punkt 35 ovan.

( 38 ) Generaladvokaten Slynns förslag till avgörande Elefanten Schuh (150/80, EU:C:1981:112, s. 1698). Se även Mankowski, P., i Rauscher, T. (utgivare), Brüssel Ia-VO, fjärde upplagan, Verlag Otto Schmidt, Köln, 2016, Artikel 25, punkt 26.

( 39 ) Haagkonventionen av den 30 juni 2005 om avtal om val av domstol, tillgänglig på https://www.hcch.net/en/instruments/conventions/full-text/?cid=98.

( 40 ) Det vill säga efter tidpunkten för händelserna i förevarande mål eller det datum som den hänskjutande domstolen ställde tolkningsfrågorna till domstolen.

( 41 ) Min kursivering.

( 42 ) Se rådets beslut av den 5 oktober 2006 om gemenskapens anslutning till Haagkonferensen för internationell privaträtt (2006/719/EG), EUT L 297, 2006, s. 1.

( 43 ) Unionen har undertecknat och ratificerat denna konvention. Eftersom unionen utövar behörighet avseende alla frågor som omfattas av konventionen, är EU-medlemsstaterna (med undantag för Danmark, se artiklarna 1 och 2 i protokollet om Danmarks ställning) automatiskt bundna av denna konvention med stöd av unionens ratificering. För närvarande är 29 subjekt bundna av denna konvention: Europeiska unionen, 27 av dess medlemsstater (alla utom Danmark) och Mexiko, se https://www.hcch.net/en/instruments/conventions/status-table/?cid=98.

( 44 ) Explanatory Report on the 2005 Hague Choice of Court Agreements Convention av Trevor Hartley och Masato Dogauchi (nedan kallad den förklarande rapporten), tillgänglig på https://assets.hcch.net/upload/expl37final.pdf.

( 45 ) Se punkt 103 i den förklarande rapporten där följande anges: ”Således ska ett avtal som anger 'domstolarna i Frankrike’ anses uteslutande i den mening som avses i konventionen, även om det inte preciseras vilken domstol i Frankrike som ska pröva målet och även om det inte uttryckligen utesluter behörighet för domstolar i andra stater. I ett sådant fall kan fransk rätt tillämpas för att avgöra vid vilken domstol eller vid vilka domstolar talan kan väckas. Klaganden kan, så länge vederbörande följer dessa bestämmelser, välja vilken domstol som helst i Frankrike.”