Mål T‑12/06

Deltafina SpA

mot

Europeiska kommissionen

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Den italienska marknaden för köp och första beredning av råtobak – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstaterats – Fastställande av priser och uppdelning av marknaden – Immunitet mot böter – Samarbete – Böter – Proportionalitet – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter”

Sammanfattning av domen

1. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Nedsättning av böter då det företag som är föremål för utredning samarbetar – Beviljande av villkorad immunitet mot böter innan kommissionens slutgiltiga beslut antas – Räckvidd

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 2002/C 45/03, punkterna 8 a och b, 11, a­– c, 15, 16, 18 och 19)

2. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Nedsättning av böter då det företag som är föremål för utredning samarbetar – Total immunitet – Villkor

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 2002/C 45/03, punkt 11 a)

3. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Meddelande om invändningar – Provisorisk karaktär

(Artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 27.1)

4. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Nedsättning av böter då det företag som är föremål för utredning samarbetar – Beviljande av villkorad immunitet mot böter innan kommissionens slutgiltiga beslut antas – Kommissionens beslut att inte bevilja slutgiltig immunitet – Åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar – Föreligger inte

(Artikel 81 EG; kommissionens meddelande 2002/C 45/03, punkt 11)

5. Institutionernas rättsakter – Riktlinjer för beräkning av böter som döms ut vid överträdelser av konkurrensreglerna – Rättsakt avsedd att ha extern verkan – Räckvidd

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

6. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Överträdelser som betecknas som mycket allvarliga på grundval endast av deras art

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

7. Konkurrens – Böter – Beslut att ålägga böter – Motiveringsskyldighet – Räckvidd

(Artikel 253 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23)

8. Konkurrens – Administrativt förfarande – Tillgång till handlingarna i ärendet – Skyldighet för kommissionen att göra interna handlingar tillgängliga – Föreligger inte

(Artikel 81 EG)

1. När kommissionen tar emot en ansökan om immunitet med stöd av meddelandet om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden ska den bedöma det bevismaterial som inkommit från det berörda företaget till stöd för dess ansökan, i syfte att kontrollera att företaget uppfyller villkoren under punkt 8 a eller b i meddelandet om samarbete. Om detta företag är det första som uppfyller dessa villkor, kommer kommissionen att skriftligen bevilja det villkorad immunitet mot böter.

Beviljandet av villkorad immunitet kräver således att en särskilt processuell ställning skapas, under det administrativa förfarandet, till förmån för det företag som uppfyller de villkor om uppräknas i punkt 8 i meddelandet om samarbete, vilken medför vissa rättsverkningar. Denna villkorade immunitet kan emellertid inte på något sätt likställas med en slutgiltig immunitet mot böter, vilken först beviljas vid utgången av det administrativa förfarandet.

I synnerhet bekräftar beviljandet av villkorad immunitet att det berörda företaget varit det första att uppfylla de villkor som nämns i punkterna 8 a eller b i meddelandet om samarbete, varför kommissionen inte kommer att beakta andra ansökningar om immunitet förrän den har tagit ställning till den befintliga ansökan. Vidare ger detta beviljande nämnda företag en garanti för att kommissionen kommer att bevilja det immunitet mot böter om det vid utgången av det administrativa förfarandet har uppfyllt villkoren i punkt 11 a–c i meddelandet om samarbete.

Det är först vid det administrativa förfarandets slut som kommissionen, när den antar det slutgiltiga beslutet, i detta beslut anger huruvida det företag som åtnjuter den villkorade immuniteten ska beviljas en immunitet – i egentlig mening – mot böter. Det är vid denna exakta tidpunkt som den processuella ställning som följer av den villkorade immuniteten upphör att medföra sina verkningar. Den slutgiltiga immuniteten mot böter beviljas emellertid endast om nämnda företag under hela det administrativa förfarandet och fram till det slutgiltiga beslutet har uppfyllt de tre kumulativa villkoren i punkt 11 a–c i meddelandet om samarbete.

Det framgår således av de system som föreskrivs i meddelandet om samarbete att det företag som ansöker om immunitet inte, innan det slutgiltiga beslutet antagits, beviljas någon egentlig immunitet, utan endast åtnjuter en processuell ställning som kan övergå i immunitet mot böter i slutet av det administrativa förfarandet, om de föreskrivna villkoren är uppfyllda.

(se punkterna 113­–115, 117 och 118)

2. Beviljandet av total immunitet mot böter utgör ett undantag från principen om företagets personliga ansvar för överträdelse av konkurrensreglerna, som motiveras av målet att främja upptäckandet, utredandet och beivrandet av samt avskräckandet från de förfaranden som ingår bland de mest allvarliga konkurrensbegränsningarna. Det är under dessa omständigheter logiskt att det, i utbyte mot beviljandet av total immunitet mot böter för det rättsstridiga beteende som företaget gjort sig skyldigt till, krävs att det företag som begär immunitet visavi kommissionens utredning ställer sig till förfogande för ett samarbete som, enligt själva lydelsen i artikel 11 a i meddelandet om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden, måste vara ”löpande och fullständigt”.

Det följer emellertid av beteckningen för samarbetet som ”fullständigt” att det samarbete som en immunitetssökande måste erbjuda kommissionen för att komma i åtnjutande av immuniteten måste vara fullständigt, absolut och förbehållslöst. Beteckningen ”löpande” innebär att detta samarbete ska fortgå under hela det administrativa förfarandet och att det i princip måste vara omedelbart.

Vidare är en nedsättning av böterna på grundval av meddelandet om samarbete endast motiverad när de uppgifter som lämnats och mer allmänt det berörda företagets beteende visar att företaget verkligen samarbetat. Det följer nämligen av själva begreppet samarbete, såsom det framställts i meddelandet om samarbete, att en nedsättning endast kan beviljas på grundval av nämnda meddelande när det berörda företagets beteende visar på sådan samarbetsvilja. Detta övervägande gäller i än högre grad det samarbete som är nödvändigt för att motivera åtnjutandet av en total immunitet mot böter, eftersom immuniteten utgör en ännu mer förmånlig behandling än endast en nedsättning av böterna.

Begreppet ”löpande och fullständigt” samarbete som motiverar beviljandet av total immunitet mot böter innebär således ett verkligt och fullständigt samarbete som kännetecknas av en verklig samarbetsvilja.

Ett företag som önskar åtnjuta total immunitet mot böter på grundval av sitt samarbete vid utredningen kan härvid inte underlåta att informera kommissionen om de relevanta omständigheter som det har kännedom om och som kan påverka, även potentiellt, det administrativa förfarandets gång och effektiviteten av kommissionens utredning. Således förutsätter ett verkligt och fullständigt samarbete att det berörda företaget, under hela det administrativa förfarandets varaktighet, i tid upplyser kommissionen om varje relevant omständighet som kan få en negativ inverkan på utredningens förlopp samt på upptäckandet, och ett effektivt beivrande, av den aktuella kartellen. Denna upplysningsskyldighet är ännu viktigare när en sådan omständighet avser relationerna mellan detta företag och de övriga kartellmedlemmarna och, i ännu högre grad, när den eventuella uppkomsten av nämnda omständighet tidigare varit föremål för en uttrycklig diskussion mellan kommissionen och detta företag inom ramen för det administrativa förfarandet.

Bedömningen av huruvida det förekommit ett beteende som återspeglar en verklig samarbetsvilja kan endast göras utifrån de omständigheter som förelåg vid den tidpunkt då detta beteende ägde rum. Med beaktande av den ”löpande” karaktären av det samarbete som krävs och som ska fortgå under hela förfarandet, räcker varje beteende som står i strid med den verkliga samarbetsviljan i sig för att karaktärisera ett åsidosättande av samarbetsskyldigheten. Ingen omständighet som inträffat efter nämnda beteende kan således rättfärdiga en sådan överträdelse.

Härav följer att den omständigheten att det eventuellt i efterhand konstateras att det beteende som utgjorde ett åsidosättande av samarbetsskyldigheten inte fick några negativa verkningar inte kan åberopas för att rättfärdiga detta beteende.

(se punkterna 125–130 och 132–134)

3. Inom konkurrensområdet kan kommissionen, i sitt slutliga beslut att ålägga böter på grund av en överträdelse av konkurrensreglerna, göra ändringar av de argument som formulerats i meddelandet om invändningar, under förutsättning att parternas rätt till försvar iakttas i beslutet genom att inte andra överträdelser än dem som anges i meddelandet om invändningar läggs dem till last och genom att hänsyn endast tas till omständigheter som de erbjudits tillfälle att yttra sig över.

(se punkt 176)

4. För att principen om skydd för berättigade förväntningar ska kunna åberopas krävs det att tre villkor är uppfyllda. Det ska för det första föreligga preciserade garantier som är ovillkorliga och samstämmiga och som härrör från behöriga och tillförlitliga källor och som meddelats den berörde av gemenskapsinstitutionerna. Garantierna ska för det andra vara av sådant slag att de ger upphov till en berättigad förväntning hos mottagaren. Garantierna ska för det tredje vara förenliga med tillämpliga bestämmelser.

Inom ramen för det administrativa förfarandet avseende överträdelser av unionens konkurrensregler kan ett företag som har ansökt hos kommissionen om immunitet mot böter inte göra gällande någon precis, ovillkorlig och samstämmig garanti för att det skulle beviljas en slutgiltig immunitet vid slutet av det administrativa förfarandet. I enlighet med punkt 19 i meddelandet om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden är det nämligen först när kommissionen fattar det slutgiltiga beslutet som den bedömer huruvida villkoren i punkt 11 i meddelandet är uppfyllda. Kommissionen kan således inte i det skede av förfarandet som föregår antagandet av det slutgiltiga beslutet ge det berörda företaget någon exakt garanti beträffande åtnjutandet av den slutgiltiga immuniteten.

Kommissionen har heller inte någon skyldighet att informera immunitetssökandena om att de måste uppfylla skyldigheterna enligt meddelandet om samarbete, bland annat samarbetsskyldigheten, eftersom själva meddelandet tydligt anger konsekvenserna av ett sådant åsidosättande.

(se punkterna 190–193)

5. Riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget är ett verktyg som, med bibehållen respekt för rättsregler av högre valör, är ägnat att precisera de kriterier som kommissionen avser att beakta inom ramen för sin handlingsfrihet vid fastställandet av böter enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. Även om riktlinjerna inte utgör den rättsliga grunden för ett beslut om påförande av böter, vilket grundar sig på förordning nr 1/2003, bestäms genom dessa riktlinjer ändå på ett allmänt och abstrakt sätt den metod som kommissionen har åtagit sig att tillämpa vid fastställandet av storleken på de böter som ska påföras genom detta beslut. De säkerställer således företagens rättssäkerhet.

Även om riktlinjerna således inte kan betraktas som rättsregler som administrationen under alla omständigheter är skyldig att iaktta, utgör de likväl vägledande förhållningsregler för den praxis som ska följas och från vilka administrationen, i ett enskilt fall, inte kan avvika utan att ange skäl.

Den självbegränsning av kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning som antagandet av riktlinjerna innebär hindrar dock inte att kommissionen har behållit ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning. Det förhållandet att kommissionen genom riktlinjerna har preciserat hur den avser att genomföra bedömningen av överträdelsens allvar utgör nämligen inte hinder mot en helhetsbedömning av denna utifrån samtliga relevanta omständigheter i ärendet, inklusive sådana omständigheter som inte uttryckligen nämnts i riktlinjerna.

(se punkterna 217–219)

6. Enligt den metod som anges i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, ska överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar.

Dessa tre aspekter av bedömningen av överträdelsens allvar väger emellertid inte lika tungt inom ramen för en helhetsbedömning. Överträdelsens art tillmäts mycket stor vikt, i synnerhet när en överträdelse ska kvalificeras som ”mycket allvarlig”. Däremot utgör varken den konkreta påverkan på marknaden eller omfattningen av den geografiska marknaden omständigheter som är nödvändiga för att överträdelsen ska kunna kvalificeras som mycket allvarlig när det gäller horisontella karteller som bland annat rör fastställandet av priser. Överenskommelser om horisontell samverkan som bland annat avser priser kan således betecknas som ”mycket allvarliga” på grundval endast av överträdelsernas art, utan att kommissionen är skyldig att visa att överträdelsen haft en konkret påverkan på marknaden och utan att den relevanta geografiska marknadens begränsade omfattning hindrar en sådan beteckning.

Den avgörande frågan vid bedömningen av en överträdelses allvar är huruvida kartellens medlemmar gjort allt som stod i deras makt för att ge sina avsikter en konkret verkan. Vad som därefter sker, i fråga om det marknadspris som faktiskt uppnås, kan påverkas av andra omständigheter utanför kartellmedlemmarnas kontroll. Medlemmarna kan därför inte, såsom omständigheter som motiverar en nedsättning av bötesbeloppet, åberopa yttre omständigheter som gått deras ansträngningar emot.

Det krävs inte att kommissionen, när den visat att överenskommelserna i en kartell genomförts, systematiskt visar att avtalen verkligen gjort det möjligt för berörda företag att hålla en högre eller, vid inköpskarteller, lägre prisnivå än den som skulle ha gällt om inte kartellen funnits. Det skulle vara oproportionerligt att kräva en sådan utredning, vilken skulle komma att kräva avsevärda resurser mot bakgrund av att det skulle vara nödvändigt att genomföra hypotetiska beräkningar på grundval av ekonomiska modeller vilkas korrekthet endast med svårighet skulle kunna kontrolleras i domstol och vilkas ofelbarhet inte på något sätt är bevisad.

Den geografiska marknadens omfattning är inte heller ett självständigt kriterium i den mening att endast överträdelser som rör merparten av medlemsstaterna skulle kunna betecknas som ”mycket allvarliga” överträdelser. Varken i fördraget, i förordning nr 1/2003, i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget eller i rättspraxis uttalas det att endast geografiskt mycket omfattande begränsningar kan betecknas så. För övrigt kan avtal eller samordnade förfaranden som bland annat avser fastställande av inköpspriser och fördelning av inköpta kvantiteter redan utifrån sin art betecknas som mycket allvarliga, utan att dessa beteenden behöver ha haft en viss geografisk omfattning. Av detta följer att den relevanta geografiska marknadens storlek, även om den skulle vara begränsad, i princip inte hindrar att den överträdelse som konstaterats betecknas som mycket allvarlig.

(se punkterna 220, 222–224, 226, 248–250, 277 och 279)

7. Inom ramen för fastställande av böter för överträdelse av konkurrensrätten är motiveringsskyldigheten uppfylld om kommissionen i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den har pågått. När det gäller att ålägga flera företag böter ska motiveringsskyldighetens räckvidd bedömas mot bakgrund av att bedömningen av hur allvarliga överträdelserna är ska göras med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom de särskilda omständigheterna i ärendet, dess sammanhang och böternas avskräckande verkan, utan att det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut ska tas i beaktande.

Kommissionen är, vid fastställande av överträdelsens allvar, inte tvungen att beakta en konkret påverkan på marknaden när denna inte utgör en nödvändig omständighet för att överträdelsen ska kunna betecknas som mycket allvarlig vid horisontella karteller som bland annat avser fastställande av priser. Den omständigheten att kommissionen inte har gett någon motivering till att den inte beaktat ett sådant kriterium som den inte var skyldig att beakta och som den inte ansett att det var nödvändigt att beakta i det aktuella fallet, kan inte anses innebära en avsaknad av motivering avseende fastställandet av böter.

(se punkterna 282 och 284)

8. Kommissionen är inte skyldig att under det administrativa förfarandet i konkurrensärenden göra sina interna handlingar tillgängliga. Vidare ska kommissionens interna handlingar endast lämnas ut till sökandeparten under förfarandet vid unionsdomstolen om det är nödvändigt på grund av synnerliga omständigheter i målet, vilket ska framgå av seriösa uppgifter som det ankommer på sökandeparten att anföra. Denna begränsning av rätten att få tillgång till interna handlingar motiveras av nödvändigheten av att säkerställa att den berörda institutionen på ett väl fungerande sätt kan vidta sanktionsåtgärder mot överträdelser av konkurrensreglerna.

(se punkt 313)

TRIBUNALENS DOM (tredje avdelningen)

den 9 september 2011 ( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Den italienska marknaden för köp och första beredning av råtobak – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstaterats – Fastställande av priser och uppdelning av marknaden – Immunitet mot böter – Samarbete – Böter – Proportionalitet – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter”

I mål T‑12/06,

Deltafina SpA, Orvieto (Italien), företrätt av advokaterna R. Jacchia, A. Terranova, I. Van Bael, J.-F. Bellis och F. Di Gianni,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen, inledningsvis företrädd av A. Whelan och F. Amato, därefter av A. Whelan och V. Di Bucci och slutligen av É. Gippini Fournier och L. Malferrari, samtliga i egenskap av ombud,

svarande,

angående en talan om ogiltigförklaring eller, i andra hand, nedsättning av de böter som Deltafina ålagts genom artikel 2 i kommissionens beslut K(2005) 4012 slutlig av den 20 oktober 2005, om ett förfarande enligt artikel 81.1 [EG] (ärende COMP/C.38.281/B.2 – Råtobak – Italien),

meddelar

TRIBUNALEN (tredje avdelningen)

sammansatt av ordföranden J. Azizi samt domarna E. Cremona (referent) och S. Frimodt Nielsen,

justitiesekreterare: förste handläggaren J. Palacio Gonzáles,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 29 september 2010,

följande

Dom

Bakgrund till målet

1 Sökanden, Deltafina SpA, är ett italienskt bolag vars huvudsakliga verksamhet är att utföra den första beredningen av råtobak och sälja bearbetad tobak. Det är helägt av Universal Corp., ett bolag med säte i Richmond (Förenta staterna).

I – Det administrativa förfarandet

2 Den 3, den 4 och den 5 oktober 2001 företog Europeiska gemenskapernas kommission undersökningar, med stöd av artikel 14 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar [81 EG] och [82 EG] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), i lokaler tillhöriga Fédération européenne des transformateurs de tabac (Europeiska sammanslutningen för tobaksberedningsföretag) och Maison des métiers du tabac (Tobaksindustrins hus) i Bryssel (Belgien). Samma dag informerade Fédération européenne des transformateurs de tabac alla sina medlemmar om dessa undersökningar, inbegripet Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, den italienska sammanslutningen av tobaksberedningsföretag), vilken bland sina medlemmar har de största företagen inom branschen.

3 Den 3, den 4 och den 5 oktober 2001 företog kommissionen även undersökningar i lokaler tillhöriga de tre främsta spanska företagen för beredning av råtobak och två spanska sammanslutningar för beredningsföretag och tobaksproducenter. Den 16 januari 2002 ingav de tre spanska företagen för beredning av råtobak, vilka hade varit föremål för undersökningar, och ett bolag i Universalkoncernen en gemensam ansökan om immunitet till kommissionen med tillämpning av kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 207, 1996, s. 4) (nedan kallat 1996 års meddelande om samarbete).

4 Den 15 januari 2002 skickade kommissionen en begäran om upplysningar till två italienska branschorganisationer, närmare bestämt till APTI, som representerar råtobaksberedningsföretag, och Unione italiana tabacco (Unitab, ett italienskt tobaksförbund), som representerar råtobaksproducenter. Den 12 februari 2002 efterkom APTI nämnda begäran. Samma dag samlades dess ledning, och vid detta sammanträde diskuterades kommissionens begäran.

5 Den 19 februari 2002 framställde Deltafina till kommissionen en ansökan om immunitet med stöd av avsnitt A i kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, 2002, s. 3) (nedan kallat 2002 års meddelande om samarbete) och subsidiärt en ansökan om nedsättning av böterna med stöd av avsnitt B i samma meddelande. Ansökan om immunitet rörde en presumerad kartell mellan råtobaksberedningsföretagen på den italienska marknaden.

6 Den 28 februari 2002 ägde en telefonkonversation rum mellan en av Universals advokater och den tjänsteman vid kommissionens generaldirektorat ”Konkurrens” som ansvarade för handläggningen av ärendet.

7 Den 6 mars informerade kommissionen Deltafina om att dess ansökan uppfyllde villkoren i punkt 8 b i 2002 års meddelande om samarbete och att den, efter det administrativa förfarandet, skulle bevilja företaget immunitet för varje överträdelse som konstaterades till följd av den undersökning som kommissionen skulle utföra i samband med de bevis som ingavs, under förutsättning att Deltafina uppfyllde de villkor som angavs i punkt 11 i nämnda meddelande.

8 Den 14 mars 2002 ägde ett möte rum mellan kommissionen och representanterna för Deltafina och Universal för att diskutera Deltafinas metoder för samarbete med kommissionen (nedan kallat mötet den 14 mars 2002). Vid detta möte togs bland annat sekretessen avseende Deltafinas ansökan om immunitet upp.

9 Den 19, den 21, den 25 och den 26 mars 2002 lämnade Deltafina kompletterande upplysningar till kommissionen.

10 Den 22 mars 2002 ägde en telefonkonversation rum mellan representanterna för Deltafina och den tjänsteman på kommissionen som ansvarade för handläggningen av flera frågor angående Deltafinas samarbete med kommissionen.

11 Den 2 april 2002 informerade Universals externa juridiska rådgivare de externa juridiska rådgivarna för Standard Commercial Corp. (nedan kallat SCC) och Dimon Inc., moderbolag till Transcatab SpA respektive Dimon Italia Srl, två italienska bolag för första beredningen av råtobak, om att Deltafina hade ingett en ansökan om immunitet till kommissionen avseende kartellerna mellan beredningsföretagen på tobaksmarknaden i Italien.

12 På morgonen den 4 april 2002 höll APTI ett sammanträde. Deltafinas verkställande direktör informerade härvid deltagarna om att detta företag hade börjat samarbeta med kommissionen enligt 2002 års meddelande om samarbete, genom att översända handlingar som var till nackdel för företaget.

13 På eftermiddagen samma dag, det vill säga den 4 april 2002 (klockan 16.15, respektive 18.47), ingav även Dimon Italia och Transcatab, vars representanter var närvarande vid det APTI-möte som nämnts i föregående punkt, en ansökan om förmånlig behandling enligt 2002 års meddelande om samarbete.

14 Den 18 och den 19 april 2002 genomförde kommissionen, med stöd av artikel 14 i förordning nr 17, undersökningar i Dimon Italias och Transcatabs lokaler samt i Trestina Azienda Tabacchi SpA:s (nedan kallat Trestina) och Romana Tabacchi SpA:s lokaler.

15 Den 18 april och den 17 maj 2002 lämnade Deltafina ytterligare kompletterande upplysningar till kommissionen.

16 Den 29 maj och den 11 juli 2002 hölls två ytterligare möten mellan Deltafinas representanter och kommissionens avdelningar.

17 Den 8 oktober 2002 informerade kommissionen Dimon Italia och Transcatab om att de hade varit det första respektive det andra företag som tillhandahållit bevismaterial enligt 2002 års meddelande om samarbete och att kommissionen därför hade för avsikt att efter det administrativa förfarandet bevilja dem en nedsättning med mellan 30 och 50 procent respektive mellan 20 och 30 procent av de böter som de skulle ha ålagts, detta till följd av överträdelser som eventuellt skulle komma att fastställas.

18 Den 25 februari 2004 utfärdade kommissionen ett meddelande om invändningar som den riktade till flera företag och företagssammanslutningar, bland andra Deltafina, Universal, Dimon Italia och Transcatab.

19 Ett muntligt hörande, vid vilket Deltafina deltog, ägde rum den 22 juni 2004. Vid detta hörande riktade en representant för Dimon Italia kommissionens uppmärksamhet på två handlingar i målet – fotokopior från de undersökningar som kommissionen företagit i Dimon Italias lokaler den 18 april 2002 bestående av handskrivna anteckningar som gjorts av representanter för detta bolag – vilka sammanfattade de förklaringar som Deltafinas verkställande direktör hade gjort vid APTI-mötet den 4 april 2002.

20 Den 21 december 2004 antog kommissionen ett tillägg till meddelandet om invändningar av den 25 februari 2004 (nedan kallat tillägget), genom vilket den informerade Deltafina och de övriga berörda företagen om sin avsikt att inte bevilja detta företag immunitet mot böter på grund av dess åsidosättande av dess samarbetsskyldighet enligt punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete.

21 Ett hörande angående tillägget hölls den 1 mars 2005. Till följd av detta hörande mottog kommissionen nya kommentarer från Universal, Deltafina, Dimon och SCC.

II – Det angripna beslutet

22 Efter samråd med rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor och med beaktande av förhörsombudets slutrapport fattade kommissionen den 20 oktober 2005 beslut K(2005) 4012 slutlig om ett förfarande enligt artikel 81.1 [EG] (ärende COMP/C.38.281/B.2 –­ Råtobak – Italien) (nedan kallat det angripna beslutet). En sammanfattning av beslutet publicerades i Europeiska unionens officiella tidning den 13 februari 2006 (EUT L 353, s. 45).

23 Deltafina tog del av det angripna beslutet den 10 november 2005.

24 Det angripna beslutet innehåller bland annat följande bestämmelser:

”Artikel 1

1. Deltafina …, Universal …, har åsidosatt artikel 81.1 [EG] under de angivna perioderna genom att delta i avtal och/eller samverkan inom råtobaksbranschen i Italien.

Överträdelseperioderna är följande:

a) för Deltafina, Universal … , från den 29 september 1995 till den 19 februari 2002,

…

Artikel 2

För de överträdelser som avses i artikel 1 åläggs företagen följande böter:

a) Deltafina och Universal, solidariskt ansvariga: 30 miljoner euro,

…”

25 Det angripna beslutet grundar sig på det nedan anförda.

A – Överträdelsen och ansvaret för det rättsstridiga beteendet

26 Kommissionen angav i det angripna beslutet, efter beskrivningen av de relevanta faktiska omständigheterna och den rättsliga bedömningen av dessa omständigheter, att det var fastställt att Deltafina direkt, tillsammans med flera andra företag, hade deltagit i avtal och/eller samverkan som var förbjudna enligt artikel 81.1 EG. Denna bedömning har inte ifrågasatts i förevarande mål.

27 Kommissionen undersökte sedan frågan rörande ansvaret för det rättsstridiga beteende som de företag som deltagit i överträdelsen gjort sig skyldiga till och drog slutsatsen att såväl Deltafina som dess moderbolag, Universal, skulle hållas ansvariga för de aktuella överträdelserna och vara adressater för det angripna beslutet.

B – Beräkningen av bötesbeloppet

1. Fastställande av böternas grundbelopp

28 När det gäller beräkningen av de böter som Deltafina skulle åläggas, erinrade kommissionen för det första, i skäl 357 i det angripna beslutet, om att den för att kunna fastställa beloppet måste beakta alla omständigheter i målet, bland annat överträdelsens allvar och varaktighet, i enlighet med artikel 23.3 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1).

29 Kommissionen undersökte således inledningsvis överträdelsens allvar. Den erinrade om att man vid bedömningen av detta ska beakta överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden (skäl 365 i det angripna beslutet).

30 Vidare angav kommissionen att produktionen av råtobak i Italien motsvarade 38 procent av kvotproduktionen inom Europeiska unionen, vilket motsvarar 67 338 miljoner euro år 2001, det vill säga det sista hela året av överträdelsen (skäl 366 i det angripna beslutet).

31 Vad gäller överträdelsens art konstaterade kommissionen att den var mycket allvarlig, eftersom överträdelsen hade bestått av fastställande av inköpspris på råtobakssorter i Italien och av en fördelning av de inköpta kvantiteterna (skäl 367 i det angripna beslutet).

32 Kommissionen angav, i skäl 368 i det angripna beslutet, med hänvisning till den del av nämnda beslut som rör analysen av konkurrensbegränsningen (skäl 277 och följande skäl), att en kartell avseende inköp kunde snedvrida producenternas vilja att generera en viss avkastning och begränsa konkurrensen mellan beredningsföretagen i senare led. Kommissionen angav även att detta särskilt är fallet när den produkt som kartellen avser, i förevarande fall råtobak, utgör en betydande ”insatsvara” för de verksamheter som deltagarna utövar i senare led (i förevarande fall bearbetning av tobak och försäljning av bearbetad tobak).

33 Med hänsyn till dessa omständigheter drog kommissionen slutsatsen att den överträdelse som Deltafina gjort sig skyldigt till skulle anses vara mycket allvarlig (skäl 369 i det angripna beslutet).

34 Kommissionen angav vidare att varje företags specifika vikt och de sannolika konsekvenserna av dess rättsstridiga beteende skulle beaktas vid fastställandet av bötesbeloppet. Kommission ansåg således att böterna skulle fastställas i förhållande till varje aktuell parts ställning på marknaden. Kommissionen ansåg vidare i detta hänseende att utgångsbeloppet för de böter som Deltafina ålagts skulle vara högre med hänsyn till företagets ställning som största köpare med en marknadsandel på cirka 25 procent år 2001 (skälen 370–372 i det angripna beslutet).

35 Kommissionen ansåg emellertid att ett utgångsbelopp som endast återspeglade ställningen på marknaden inte skulle få en tillräckligt avskräckande effekt på Deltafina, eftersom det, trots sin relativt begränsade omsättning, tillhörde en multinationell koncern med ett stort ekonomiskt och finansiellt inflytande, som ingick bland världens största tobakshandlare och som agerade på olika verksamhetsnivåer inom tobaksindustrin och på olika geografiska marknader (skäl 374 i det angripna beslutet).

36 För att göra böterna avskräckande tillämpade kommissionen följaktligen en multiplikator på det utgångsbelopp som hade fastställts med beaktande av de berörda företagens storlek. I Deltafinas fall var den av kommissionen fastställda multiplikationskoefficienten 1,5. Kommissionen fastställde således, i skäl 376 i det angripna beslutet, utgångsbeloppet för Deltafinas böter, efter tillämpning av multiplikationskoefficienten, till 37,5 miljoner euro.

37 Kommissionen höjde sedan detta belopp med 60 procent med anledning av överträdelsens varaktighet (skäl 377 i det angripna beslutet), så att utgångsbeloppet för Deltafinas böter fastställdes till 60 miljoner euro (skäl 379 i det angripna beslutet).

2. Förmildrande omständighet

38 Kommissionen beaktade vidare, som förmildrande omständighet för Deltafina, dess faktiska samarbete i förfarandet utanför tillämpningsområdet för 2002 års meddelande om samarbete. Den började med att erinra om att Deltafina, av de skäl som angetts i punkt 43 och följande punkter nedan, inte uppfyllde villkoren för att åtnjuta total immunitet eller nedsättning av böterna med stöd av 2002 års meddelande om samarbete (skäl 385 i det angripna beslutet).

39 Kommissionen angav därefter att samarbetet med de företag som var parter i förfarandet, i de fall där 2002 års meddelande om samarbete kunde tillämpas, skulle bedömas inom ramen för nämnda meddelande. Kommissionen tillade att det endast var i undantagsfall som en parts samarbete, med tillämpning av riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i [KS] (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna), kunde ha en förmildrande verkan på beloppet för de böter som skulle åläggas, när 2002 års meddelande om samarbete i princip var tillämpligt (skälen 386 och 387 i det angripna beslutet).

40 Kommissionen ansåg att detta var fallet för Deltafina i förevarande fall av två skäl. För det första var Deltafina det första företag som ingett en ansökan om tillämpning av 2002 års meddelande om samarbete (endast några dagar efter antagande av detta) och det första företag som kommissionen beviljade en villkorad immunitet. Det rör sig även om det första beslutet avseende konsekvenserna av åsidosättande av den samarbetsskyldighet som åligger företag som har ingett en ansökan om immunitet med tillämpning av punkt 11 i 2002 års meddelande om samarbete. Kommissionen erkände vidare att Deltafina från början i betydande utsträckning hade bidragit till kommissionens utredning och fortsatt under hela förfarandet, med undantag för de omständigheter som motiverade vägran av den slutgiltiga immuniteten (skälen 388–390 i det angripna beslutet).

41 Av dessa skäl såg kommissionen gynnsamt på Deltafinas samarbete under förfarandet. Kommissionen tillade slutligen att Deltafina aldrig bestritt de faktiska omständigheter som var föremål för det angripna beslutet. Mot bakgrund av dessa omständigheter, och Deltafinas allmänna beteende under förfarandet, drog kommissionen slutsatsen att de böter som Deltafina skulle åläggas skulle nedsättas med 50 procent (skälen 391–398 i det angripna beslutet).

42 Kommissionen fastställde, mot bakgrund av denna förmildrande omständighet, det bötesbelopp som Deltafina och Universal ålades solidariskt till 30 miljoner euro.

C – Deltafinas ansökan om immunitet

43 Kommissionen angav vidare de skäl som lett den till slutsatsen att Deltafina inte kunde åtnjuta immunitet mot böter i den mening som avses i 2002 års meddelande om samarbete.

44 Kommissionen förklarade att den, efter en prövning av Deltafinas ansökan om immunitet mot böter, vilken uppfyllde villkoren i punkt 8 b i 2002 års meddelande om samarbete, hade beviljat Deltafina en immunitet villkorad av uppfyllandet av de kumulativa villkor som anges i punkt 11 i nämnda meddelande, varav ett villkor var iakttagande av samarbetsskyldigheten (punkt 11 a i detta meddelande) (skälen 405–409 i det angripna beslutet).

45 Kommissionen angav emellertid i skäl 410 i det angripna beslutet att det, vid hörandet den 22 juni 2004, hade framkommit att Deltafina hade avslöjat sin ansökan om immunitet vid det ovan i punkt 12 nämnda APTI-mötet, vid vilket representanter för Dimon Italia, Transcatab och Trestina även hade deltagit, innan kommissionen haft möjlighet att företa kontroller av kartellen i fråga. Kommissionen påpekade även att dessa faktiska omständigheter hade varit föremål för de invändningar som gjordes gällande mot Deltafina i tillägget (se punkt 20 ovan).

46 Kommissionen undersökte således först de relevanta faktiska omständigheterna i detalj och drog sedan slutsatsen att Deltafina inte hade uppfyllt de villkor som fastställts i punkt 11 i 2002 års meddelande om samarbete.

1. 1. De relevanta faktiska omständigheterna

47 Kommissionen påpekade att frågan om den konfidentiella karaktären av Deltafinas ansökan om immunitet hade tagits upp vid mötet den 14 mars 2002. Enligt kommissionen hade dess tjänstemän preciserat att de avsåg att företa undersökningar utan varsel beträffande den kartell som Deltafina avslöjat, att dessa undersökningar inte kunde ske före perioden den 18–­20 april 2002 och att det således var nödvändigt att bevara sekretessen fram till detta datum i syfte att inte varna konkurrenterna och inte äventyra effektiviteten av dessa undersökningar (skäl 412 i det angripna beslutet).

48 Kommissionen påpekade även att Deltafina vid detta möte hade förklarat för kommissionen att det skulle vara svårt för företaget att inte avslöja sin ansökan om immunitet före det datum som fastställts för undersökningarna av ett antal skäl, varav, för det första, de förestående mötena med dess konkurrenter inom APTI, vid vilka det skulle vara svårt att bevara sekretessen, för det andra, nödvändigheten av att informera Deltafinas mellanchefer om ansökan (cirka femton personer) och, för det tredje, nödvändigheten av att avslöja denna ansökan om immunitet inom ramen för de finansieringsoperationer i vilka Universal i Förenta staterna var inblandat (skäl 412 i det angripna beslutet).

49 I skälen 413–415 i det angripna beslutet återgav kommissionen innehållet i ett internt protokoll från mötet den 14 mars 2002, som hade upprättats av kommissionen, och anteckningar som en representant för Universal gjort vid detta möte.

50 Kommissionen påpekade vidare, i skäl 416 i det angripna beslutet, att den vid mötet den 14 mars 2002 hade begärt att Deltafina skulle inkomma med en rad upplysningar för att möjliggöra för dem att företa undersökningar på plats. I skäl 417 i det angripna beslutet hänvisas det till texten i en för kommissionen intern promemoria av den 15 mars 2002, i vilken det stadium i vilket ärendet befann sig sammanfattades till följd av mötet dagen innan. I skäl 418 i det angripna beslutet återges texten i protokollet från ett möte i Deltafinas styrelse av den 1 mars 2002, i vilket nämnda styrelse noterar nödvändigheten av att genast sätta stopp för det rättsstridiga beteende som är knutet till kartellen och anmodar deltagarna att iaktta absolut sekretess beträffande ansökan om immunitet.

51 Kommissionen hänvisade sedan till de förklaringar som Deltafinas verkställande direktör hade avgett vid APTI-mötet den 4 april 2002 och grundade sig dels på innehållet i de båda handlingar som Dimon Italias advokat hade nämnt vid hörandet den 22 juni 2004, dels på innehållet i den promemoria som Deltafinas verkställande direktör själv hade undertecknat vid detta möte, i vilket det redogjordes för under vilka villkor ansökan om immunitet hade tillkännagetts vid det mötet (skälen 421–426 i det angripna beslutet).

52 Kommissionen påpekade att även Dimon Italia och Transcatab, samma dag som detta tillkännagivande, framställde en ansökan om tillämpning av 2002 års meddelande om samarbete och att de förklaringar som Deltafinas verkställande direktör hade gjort vid APTI-mötet inte nämndes i dessa ansökningar (skäl 427 i det angripna beslutet).

53 Det framgår slutligen av det angripna beslutet att ett annat möte mellan kommissionen och Deltafina hållits den 29 maj 2002, vid vilket varken kommissionen eller Deltafina tagit upp frågan om sekretess och Deltafina inte förklarade sig ha avslöjat sin ansökan om immunitet till Dimon Italia och till Transcatab vid APTI-mötet den 4 april 2002 (skäl 429 i det angripna beslutet).

2. Deltafinas överträdelse av de villkor som anges i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete

54 Kommissionen har i det angripna beslutet gjort gällande att den samarbetsskyldighet som föreskrivs i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete utgör en grundläggande del av det avtal som ingås mellan kommissionen och sökanden när en villkorad immunitet beviljas. Enligt kommissionen ska denna skyldighet tolkas mot bakgrund av det resonemang som dess immunitetspolicy bygger på, nämligen sökandens avgörande bidrag till att en undersökning inleds eller till att en överträdelse som en kartell gjort sig skyldig till konstateras. Mot bakgrund av detta resonemang begränsar sig nämnda skyldighet således inte, enligt kommissionen, till en översändelse av bevis för överträdelsen, utan den innebär även att sökanden ska avstå från varje åtgärd som kan äventyra dess kapacitet att utreda och/eller fastställa överträdelsen (skälen 431 och 432 i det angripna beslutet).

55 I skäl 433 i det angripna beslutet anges att när kommissionen, såsom i förevarande fall, ännu inte har företagit undersökningar och branschen inte har kännedom om kommissionens förestående undersökningar, riskerar varje avslöjande av förekomsten av en ansökan om immunitet att fullständigt och oåterkalleligt äventyra dess kapacitet att utföra effektiva undersökningar och fastställa överträdelsen. Den ändamålsenliga verkan av 2002 års meddelande om samarbete kräver enligt kommissionen att undersökningarna inte äventyras av beteendet hos företag som ansöker om att få åtnjuta en förmånlig behandling. Dessa företag kan således inte åberopa en berättigad förväntning om att sekretess, i avsaknad av en uttrycklig bestämmelse, inte skulle kunna utgöra en del av det villkor som angetts i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete. Härav följer, enligt kommissionen, att en immunitetssökandes avsiktliga avslöjande av denna information till sina konkurrenter ska anses utgöra ett åsidosättande av den samarbetsskyldighet som föreskrivs i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete.

56 Kommissionen tillade att den ”inneboende spänningen” mellan denna skyldighet och den som fastställts i punkt 11 b i 2002 års meddelande om samarbete, enligt vilken sökanden måste upphöra med sitt deltagande i överträdelsen senast den dag då ansökan om immunitet inges, inte tillåter en sökande att avsiktligen informera de övriga kartellmedlemmarna om att den har ingett en ansökan om immunitet. Denna situation skiljer sig från den då sökanden tvingas vidta åtgärder som kan få de övriga deltagarna att misstänka att den har ingett en sådan ansökan (skäl 434 i det angripna beslutet).

57 Kommissionen anser vidare att de specifika omständigheterna i förevarande fall visar att Deltafina hade förstått att sekretessen ingick i dess samarbetsskyldighet. Enligt kommissionen framgår detta tydligt, bland annat av principbeslutet av Deltafinas styrelse den 1 mars 2002, vilket föreskrev ”absolut sekretess” i detta hänseende (se skäl 418 i det angripna beslutet och punkt 50 ovan), och Deltafinas verkställande direktörs ord, enligt vilka Deltafinas beslut att samarbeta med kommissionen ”endast fick meddelas de övriga företagen i ytterst begränsad utsträckning och vid behov” (skäl 440 i det angripna beslutet).

58 Mot bakgrund av de relevanta faktiska omständigheter som det ovan erinrats om och räckvidden av det villkor som fastställts i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete drog kommissionen slutsatsen att Deltafina inte hade iakttagit detta villkor. Fastän Deltafina visste att kommissionen hade för avsikt att företa undersökningar på plats under perioden den 18–­20 april 2002 informerade nämligen dess verkställande direktör avsiktligt sina två huvudkonkurrenter om att han ingett en ansökan om immunitet före genomförandet av dessa undersökningar på plats (skäl 441 i det angripna beslutet).

59 Kommissionen har även, i skäl 442 i det angripna beslutet, påpekat att Deltafinas beteende mycket väl kunde äventyra resultatet av dessa undersökningar, vilket Deltafina visste eller åtminstone borde ha vetat, bland annat då det specifikt hade informerats av kommissionen om det förestående genomförandet av undersökningarna och då det hade uppmanats att bevara sekretessen avseende dess ansökan om immunitet, i syfte att inte äventyra resultatet av dessa undersökningar. Enligt kommissionen är det omöjligt att fastställa huruvida dess undersökningar faktiskt skadats, och denna omständighet kan för övrigt inte på något sätt utgöra en avgörande faktor för att fastställa Deltafinas ansvar (skäl 443 i det angripna beslutet).

60 Kommissionen konstaterade i detta hänseende att varken diskussionerna vid mötet den 14 mars 2002 eller Deltafinas beteende därefter lämnar några tvivel beträffande den omständigheten att kommissionen aldrig medgett att Deltafina oundvikligen skulle behöva avslöja sin ansökan om tillämpning av 2002 års meddelande om samarbete för sina konkurrenter och att undersökningarna således inte längre kunde företas. Kommissionen angav tvärtom att den preciserat att det var nödvändigt att upprätthålla sekretessen ytterligare en månad för att förbereda nämnda undersökningar, för vilka den begärt nödvändiga upplysningar och påbörjat förberedelserna redan dagen efter mötet (skälen 446 och 447 i det angripna beslutet).

61 Kommissionen angav att den godtagit såväl att Deltafina hade praktiska svårigheter att bevara sekretessen avseende ansökan om immunitet som den omständigheten att undersökningarna skulle ha blivit ytterst osannolika om Deltafina hade varit tvunget att avslöja sin ansökan om immunitet för sina konkurrenter. Kommissionen ansåg emellertid i förevarande fall att Deltafinas avslöjande av sin ansökan om immunitet vid APTI-mötet varit avsiktligt och spontant. Ett sådant beteende kan aldrig rättfärdigas inom ramen för en sådan ansökan om immunitet (skälen 444, 448 och 450 i det angripna beslutet).

62 Det framgår av skäl 449 i det angripna beslutet att den omständigheten att Deltafina aldrig hade informerat kommissionen om detta avslöjande tyder på att det inte förväntade sig att kommissionen skulle godta dess beteende.

63 Kommissionen påpekade att Deltafina under det administrativa förfarandet gjort gällande att avslöjandet inte var avsiktligt, utan snarare en följd av de påtryckningar som det utsattes för av sina konkurrenter. Även om det upphörande att delta i överträdelsen som krävs till följd av att en ansökan om immunitet inges kan medföra praktiska svårigheter, visade Deltafina emellertid inte, enligt kommissionen, på vilket sätt dess upphörande att delta i de rättsstridiga åtgärderna och dess vägran att träffa sina konkurrenter ”kunde ha hindrat dess legitima kommersiella beteende”. Vidare kan inte, enligt kommissionen, de påtryckningar som utövats av omgivningen och som inte utgör allvarliga och omedelbara hot utesluta den avsiktliga karaktären av avslöjandet i fråga. Eftersom Deltafinas verkställande direktör inte agerat under något tvingande hot, drog kommissionen slutsatsen att avslöjandet av ansökan om immunitet under APTI-mötet var avsiktligt (skälen 451–453 i det angripna beslutet).

64 Slutligen ansåg kommissionen att den omständigheten att Universals externa juridiska rådgivare, till följd av vissa påtryckningar som utövats av de externa juridiska rådgivarna för Dimon Italias och Transcatabs moderbolag, den 2 april 2002 bekräftade att Deltafina hade ingett en ansökan om immunitet till kommissionen inte i sig kunde rättfärdiga Deltafinas åsidosättande av samarbetsskyldigheten eller avhjälpa det. Kommissionen ansåg nämligen, för det första, att inget samband hade fastställts mellan avslöjandet i Förenta staterna och Deltafinas verkställande direktörs beteende, för det andra, att ett eventuellt åtskilt åsidosättande av skyldigheten att samarbeta med kommissionen inte kunde användas för att rättfärdiga ett senare åsidosättande av samma skyldighet (ex iniuria non oritur ius) och, för det tredje, att det inte fanns något bevis för de påtryckningar som utövats av SCC:s och Dimons externa juridiska rådgivare bortsett från ett telefonmeddelande som SCC:s externa juridiska rådgivare hade lämnat på Universals juridiska rådgivares telefonsvarare (skälen 454–459 i det angripna beslutet).

65 Kommissionen påpekade vidare att Universal, under alla omständigheter, inte hade informerat kommissionen omgående om det avslöjande som dess externa juridiska rådgivare hade gjort (skäl 459 i det angripna beslutet).

66 Kommissionen drog i skäl 460 i det angripna beslutet slutsatsen att Deltafina, av samtliga ovan angivna skäl, hade åsidosatt den samarbetsskyldighet som ålåg detta företag enligt punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete och att immunitet således inte kunde beviljas detta företag, varför det skulle åläggas böter för de aktuella överträdelserna.

Förfarandet och parternas yrkanden

67 Deltafina har i ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 januari 2006 väckt förevarande talan.

68 Genom skrivelse av den 26 juni 2006 begärde Deltafina att förstainstansrätten skulle förplikta kommissionen att inge den fullständiga versionen av en handling som bilagts svaromålet. Genom meddelande av den 22 november 2006 underrättade förstainstansrättens kansli Deltafina om beslutet av ordföranden för tredje avdelningen att avslå denna begäran.

69 Deltafina underrättade i skrivelse av den 16 september 2010 tribunalen om att den frånföll sin sjätte grund.

70 Tribunalen (tredje avdelningen) beslutade på grundval av referentens rapport att inleda det muntliga förfarandet.

71 Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen som hölls den 29 september 2010.

72 Deltafina har yrkat att tribunalen ska

– ogiltigförklara de böter som Deltafina ålagts genom artikel 2 i det angripna beslutet,

– i andra hand, sätta ned bötesbeloppet, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

73 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan, och

– förplikta Deltafina att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

74 Deltafina har åberopat sju grunder till stöd för sitt överklagande.

75 De fyra första grunderna har åberopats i första hand och avser ogiltigförklaring av det angripna beslutet i den del Deltafina ålagts att betala böter. Den första grunden avser en uppenbart felaktig bedömning genom att återkallandet av immuniteten mot böterna grundar sig på en felaktig faktisk förutsättning. Den andra grunden gäller en felaktig bedömning i den del kommissionen har ansett att Deltafina hade åsidosatt den samarbetsskyldighet som avses i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete. Deltafina har som tredje grund gjort gällande att kommissionen gjorde en uppenbart felaktig bedömning när den återkallade immuniteten, då den ansåg att den omständigheten att Deltafina avslöjat sin ansökan om immunitet hade äventyrat utredningen. Såvitt avser den fjärde grunden har Deltafina gjort gällande ett åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar, av principen om god förvaltning och av proportionalitetsprincipen.

76 De tre sistnämnda grunderna har åberopats i andra hand och syftar till en nedsättning av det bötesbelopp som ålagts Deltafina. Den femte grunden avser åsidosättande av proportionalitetsprincipen på grund av ett orimligt högt utgångsbelopp för böterna. Som sjätte grund har Deltafina gjort gällande att kommissionen gjorde en felaktig bedömning när den fann att Universal var medansvarigt för Deltafinas beteende och följaktligen ålade Universal orimligt höga böter. Såvitt avser den sjunde grunden har Deltafina gjort gällande att kommissionen gjorde en felaktig bedömning av de förmildrande omständigheterna.

77 Eftersom Deltafina frånhållit sin sjätte grund, genom skrivelse av den 16 september 2010, ska denna inte prövas.

I – De grunder som åberopats i första hand

78 Det ska inledningsvis erinras om att Deltafinas tre första grunder alla avser felaktigheter som enligt dess påståenden gör det angripna beslutet rättsstridigt, i den del kommissionen inte beviljade Deltafina immunitet mot böterna på grund av att det åsidosatt den samarbetsskyldighet som föreskrivs i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete.

79 Eftersom dessa grunder hänger nära samman, ska de prövas i ett sammanhang.

A – De tre första grunderna, avseende de uppenbara felaktigheter som beslutet att inte bevilja Deltafina slutgiltig immunitet är behäftat med

1. Parternas argument

80 Deltafina har som första grund gjort gällande att kommissionens återkallande av immuniteten grundar sig på en uppenbart felaktig faktisk förutsättning, eftersom det baserar sig på den felaktiga premissen att de italienska råtobaksberedningsföretagen inte hade kännedom om den utredning som kommissionen ledde.

81 Enligt Deltafina framgår det av skäl 433 i det angripna beslutet att kommissionen ansåg att den uppgift som Deltafinas verkställande direktör lämnade vid mötet den 4 april 2002 utgjorde ett åsidosättande av samarbetsskyldigheten, eftersom den riskerade att äventyra utredningens effektivitet. Kommissionen angav i detta skäl att varje läcka av upplysningar beträffande förekomsten av en ansökan om immunitet kunde uppmuntra de övriga deltagarna i kartellen att eliminera eller dölja bevis. Ett grundläggande villkor för att en sådan inställning ska vara motiverad är emellertid att den aktuella branschen inte redan har kännedom om utredningens existens och möjligheten att undersökningar kan komma att utföras utan förvarning. Det är endast i det fallet som ett meddelande till tredje parter om existensen av en ansökan om immunitet teoretisk sett skulle kunna äventyra kommissionens kapacitet att leda sin utredning på ett effektivt sätt. Deltafina har således gjort gällande att en grundläggande premiss för återkallandet av immuniteten nödvändigtvis skulle ha varit att den aktuella branschen inte hade kännedom om kommissionens utredning.

82 Enligt Deltafina kände emellertid de italienska råtobaksberedningsföretagen till kommissionens utredning, på grund av de undersökningar som kommissionen utfört i oktober 2001 i Bryssel och i Spanien och de begäranden om upplysningar som kommissionen den 15 januari 2002 hade riktat till APTI och Unitab. Flera andra omständigheter visar att branschen var informerad om utredningen, såsom en förklaring av Dimon som ingick i ett formulär som framställdes till myndigheterna för kontroll av de amerikanska finansmarknaderna, den omständigheten att såväl Dimon Italia som Transcatab redan hade börjat förbereda sina ansökningar om förmånlig behandling före avslöjandet den 4 april 2002 och den omständigheten att kommissionens utredning hade diskuterats vid ett APTI‑möte.

83 Vidare leder inte inlämnandet av en ansökan om immunitet automatiskt till undersökningar utan förvarning, eftersom dessa inte är nödvändiga när sökanden inger bevismaterial som möjliggör för kommissionen att fastställa en överträdelse. Det är nämligen endast i det fall som avses i punkt 8 a i 2002 års meddelande om samarbete som undersökningar utan förvarning är oundvikliga för att fastställa en överträdelse. Tvärtom är undersökningar i de fall som avses i punkt 8 b i detta meddelande inte nödvändiga, eftersom alla nödvändiga bevis redan har ingetts till kommissionen av det företag som framställt ansökan om immunitet. Då Deltafinas ansökan om immunitet, i förevarande fall, emellertid enligt kommissionen själv uppfyllde villkoren i punkt 8 b i 2002 års meddelande om samarbete, rör det sig om ett fall i vilket det inte var nödvändigt för kommissionen att företa undersökningar utan förvarning.

84 Mot denna bakgrund baserar sig således kommissionens återkallande av Deltafinas immunitet, enligt Deltafina, på en uppenbart felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna.

85 Inom ramen för den andra grunden, avseende en uppenbart felaktig bedömning i den del kommissionen angav att Deltafina hade åsidosatt den samarbetsskyldighet som avses i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete, har Deltafina i huvudsak anfört tre grupper av anmärkningar.

86 För det första har Deltafina gjort gällande att det, tvärtemot vad kommissionen har påstått, noggrant iakttagit sin samarbetsskyldighet, såsom den anges i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete. Deltafina uppger sig ha upplyst kommissionen, vid mötet den 14 mars 2002, om att det var omöjligt att inte avslöja att det hade framställt en ansökan om immunitet. Att det var omöjligt att bevara hemligheten följer av följande fyra omständigheter: en pågående förstudie ”due diligence” avseende en finansiell operation som genomfördes av Universal på den amerikanska marknaden, en kollektiv konkurrensrättslig talan i Förenta staterna mot Universal, Dimon och SCC, nödvändigheten av att upplysa Deltafinas mellanchefer om att en ansökan om förmånlig behandling framställts, i syfte att undvika att kartellens verksamhet fortgick, samt det förestående APTI‑mötet, vid vilket Deltafina för första gången sedan det hade framställt sin ansökan om förmånlig behandling skulle befinna sig inför de andra råtobaksberedningsföretagen.

87 Eftersom den aktuella marknaden karaktäriseras av sin mycket begränsade storlek, sin öppenhet och lättheten för personliga kontakter mellan kartellens medlemmar, skulle Deltafinas vägran att delta i de vanliga diskussionerna under de veckor som följde på framställandet av dess ansökan om immunitet oundvikligen ha väckt misstankar hos andra kartellmedlemmar. Risken att detta beteende skulle kunna leda till slutsatsen att Deltafina hade framställt en ansökan om immunitet blev ännu större om man beaktade omständigheterna kring dess ansökan om immunitet, särskilt undersökningarna i Spanien och Bryssel i oktober 2001, framställandet av en kollektiv ansökan om immunitet från Dimon, Deltafina och Transcatab beträffande de olagliga kartellerna på den spanska marknaden, den omständigheten att Deltafinas beteende var typiskt för ett företag som upprättat en ansökan om immunitet och de påtryckningar som utövats av dess konkurrenter, bland annat Dimon och SCC, i syfte att uppnå en bekräftelse av att Deltafina hade framställt en ansökan om immunitet. Deltafina har gjort gällande att det angripna beslutet inte alls tar hänsyn till dessa omständigheter.

88 Vidare har Deltafina gjort gällande att det var skyldigheten att omedelbart upphöra med överträdelsen som försatte det i en omöjlig situation. Om Deltafina inte hade varit tvunget att dra sig tillbaka från kartellen efter det att det hade framställt sin ansökan om immunitet, skulle det inte ha varit tvunget att lämna denna upplysning vid APTI-mötet, för att få en situation som hade blivit ohållbar att upphöra. Avslöjandet av ansökan om immunitet var således, under omständigheterna i förevarande mål, en direkt följd av skyldigheten att upphöra med överträdelsen. Kommissionen erkänner själv öppet att det föreligger en ”inneboende spänning” mellan de skyldigheter som fastställs i punkt 11 a och b i 2002 års meddelande om samarbete (skäl 434 i det angripna beslutet), men den underlåter att härav dra de slutsatser som gör sig gällande. Deltafina undrar om punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete medför en skyldighet för sökanden att ljuga för att kunna bevara fördelen av en villkorad immunitet.

89 För övrigt tillåter programmen för förmånlig behandling i Förenta staterna och i ett flertal medlemsstater, däribland Förenade kungariket, Tyskland och Frankrike, myndigheterna att ge tillstånd till immunitetssökandena att fortsätta att delta i kartellen, detta för att bevara överraskningseffekten av de senare undersökningarna. Denna möjlighet infördes i det nya meddelandet om samarbete år 2006 (kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden, EGT C 298, 2006, s. 17) (nedan kallat 2006 års meddelande om samarbete). Vidare var det först i 2006 års meddelande om samarbete som en sekretessplikt uttryckligen infördes.

90 För det andra har Deltafina gjort gällande att kommissionen var fullständigt upplyst om den omständigheten att Deltafina, av de praktiska skäl som angetts vid mötet den 14 mars 2002, hade påpekat att det hade framställt en ansökan om immunitet före perioden den 18–­20 april 2002, en period från om med vilken kommissionen hade angett sig kunna företa undersökningar. Deltafina har anfört att det hade meddelat kommissionen, såväl den 28 februari 2002, vid ett telefonsamtal mellan Universals advokat och den tjänsteman vid kommissionen som ansvarade för handläggningen av målet, som vid mötet den 14 mars 2002, sin oro över att inte kunna dölja sin ansökan om immunitet någon längre tid. Dessutom bekräftade nämnda tjänsteman vid hörandet den 22 juni 2004 att han hade ”medgett” att avslöjandet måste göras och att ”en överenskommelse om sekretess absolut inte kunde ske”.

91 Protokollet från mötet den 14 mars 2002, som upprättats av kommissionen själv, och de anteckningar som gjorts av Universals advokat och Deltafinas vid mötet närvarande advokater visar att kommissionens tjänstemän hade konstaterat att det var omöjligt för Deltafina att undvika att avslöja sin ansökan om immunitet vid APTI-mötet. Innehållet i ett telefonsamtal den 22 mars 2002 mellan Deltafinas advokater och tjänstemannen med ansvar för handläggningen bekräftar att kommissionen hade full kännedom om Deltafinas förestående avslöjande av sitt samarbete.

92 Vidare framgår det av det av kommissionen upprättade protokollet från mötet av den 14 mars 2002 att ”Deltafinas skyldighet att så snart som möjligt inge bevis till kommissionen var ännu mer brådskande” i händelse av avslöjande av ansökan om immunitet. Deltafina hade emellertid fullgjort denna skyldighet, såsom framgår av skälen 389–397 i det angripna beslutet. Det hade alltså iakttagit sin samarbetsskyldighet, eftersom det hade lämnat ytterligare upplysningar, såsom kommissionen hade begärt under mötet den 14 mars 2002, och därmed accepterat denna tyngre börda på grund av att det var omöjligt att bevara dess samarbete hemligt. Dessutom hade kommissionen hållit långa förhör med Deltafinas chefer den 29 maj och den 11 juli 2002. Merparten av de bevis som återgavs i det angripna beslutet hade i realiteten ingetts av Deltafina. Således hade Deltafina fullständigt efterkommit kommissionens begäran, inom ramen för det ”näst bästa alternativ” som den angett. Kommissionen hade, genom att begära att Deltafina skulle lämna ytterligare upplysningar, gjort så att avslöjandet av ansökan om immunitet inte skulle behöva äventyra utredningen.

93 Enligt Deltafina var skälet till att det inte informerade kommissionen om att det hade avslöjat sin ansökan om immunitet den omständigheten att det, vid mötet den 14 mars 2002, hade uppmärksammat kommissionen på den materiella omöjligheten att inte avslöja denna ansökan vid det förestående APTI-mötet. Enligt Deltafina visste således de tjänstemän vid kommissionen som ansvarade för handläggningen av ärendet mycket väl att Deltafina skulle lämna denna upplysning vid detta möte.

94 Vidare ingick de båda handlingarna avseende APTI-mötet den 4 april 2002, på grundval av vilka Dimon Italia anklagade Deltafina för att ha åsidosatt sin samarbetsskyldighet, sedan länge bland kommissionens handlingar i ärendet, nämligen sedan den undersökning som företagits hos Dimon Italia den 18 april 2002, och kommissionen hade aldrig funnit något klandervärt däri.

95 För det tredje har Deltafina anfört att kommissionens ursprungligen felaktiga tolkning av dess beteende hade påverkat de slutledningar som formulerats i det angripna beslutet. Deltafina har gjort gällande att kommissionen, i tillägget, grundade sig på premissen att Deltafina, Dimon Italia och Transcatab tillsammans hade organiserat sitt beteende för framställandet av ansökningar om immunitet. Detta konstaterande framgår av punkterna 57 och 60 i tillägget. I denna sista punkt betecknade kommissionen bland annat Deltafinas beteende som ”uppenbart bedrägligt”. Det framgår emellertid av handlingarna i målet att Deltafina, Dimon Italia och Transcatab förberedde sina respektive ansökningar om immunitet på ett självständigt sätt och utan något samråd beträffande i vilken ordning ansökningarna skulle framställas. Deltafinas beteende var således förenligt med 2002 års meddelande om samarbete.

96 Även om de anklagelser som gjordes mot Deltafina i tillägget inte återgavs i det angripna beslutet, finns där emellertid fortfarande spår av dessa, bland annat i skäl 441, där kommissionen angav att Deltafina ”till sina två huvudkonkurrenter” hade avslöjat att ansökan ingetts, och i den rubrik som följer efter skäl 420 i det angripna beslutet (”Deltafinas förklaringar till Dimon och Transcatab den 4 april 2002”).

97 Deltafina har inom ramen för sin tredje grund gjort gällande att det angripna beslutet är behäftat med en uppenbart felaktig bedömning, i den del kommissionen angav att avslöjandet av Deltafinas ansökan om immunitet har äventyrat utredningen. Enligt Deltafina kunde nämligen detta avslöjande inte, i motsats till vad kommissionen angav i skäl 433 i det angripna beslutet, på något sätt äventyra kommissionens utredning, eftersom Deltafina inte kunde tillkännage något för de övriga medlemmarna som de inte redan visste.

98 Vad specifikt gäller Dimon Italia och Transcatab fick den omständigheten att de hade informerats av Universals juridiska rådgivare om Deltafinas framställande av immunitetsansökan endast till följd att de påskyndade framställandet av sina ansökningar om förmånlig behandling, som de under alla omständigheter höll på att förbereda. Samarbetet mellan dessa båda bolag äventyrade inte utredningen. Det minskade tvärtom kommissionens utredningsansträngning. Vidare framgår det av handlingarna i målet att kommissionen hade kommit överens med dessa båda företag om de undersökningar som företogs.

99 I skäl 443 i det angripna beslutet medgav kommissionen själv att ”det är omöjligt att fastställa huruvida undersökningarna faktiskt skadats”. Vidare var den omständigheten, som citerades i samma skäl i det angripna beslutet, att de undersökningar som hade företagits i Trestinas lokaler inte ledde till något resultat inte en konsekvens av Deltafinas verkställande direktörs förklaring, utan snarare en följd av att kommissionen själv, genom sitt beteende, hade förvarnat hela den italienska branschen om utredningen. I övrigt har kommissionen, i Romana Tabacchis fall, inte klagat över att undersökningen inte skulle ha gett resultat.

100 Mot denna bakgrund har Deltafina således begärt att tribunalen ska ogiltigförklara det angripna beslutet i den del detta företag ålagts att betala böter.

101 Kommissionen har anfört att Deltafinas tre första argument inte kan godtas.

2. Tribunalens bedömning

102 Innan Deltafinas olika argument undersöks är det lämpligt att erinra om det rättsliga sammanhang som de ingår i.

a) Programmet för förmånlig behandling

103 Kommissionen har, inom ramen för sin verksamhet för beivrande av överträdelser av artikel 81 EG, inrättat ett program för förmånlig behandling i syfte att bevilja sådan behandling av företag som samarbetar med kommissionen i utredningar avseende hemliga karteller som påverkar unionen.

104 Detta program för förmånlig behandling, som ursprungligen infördes genom 1996 års meddelande om samarbete, utvidgades därefter i 2002 års meddelande om samarbete, vilket är tillämpligt i förevarande mål, och sedermera i 2006 års meddelande om samarbete.

105 Det framgår av 2002 års meddelande om samarbete att inrättandet av ett program för förmånlig behandling motiveras av övervägandet att det ligger i unionens intresse att bevilja förmånlig behandling av företag som samarbetar med kommissionen i utredningarna av hemliga karteller avseende förfaranden som ingår bland de allvarligaste överträdelserna av artikel 81 EG, det vill säga dem som bland annat avser fastställande av priser, produktions- eller försäljningskvoter, uppdelning av marknaderna eller begränsning av import eller export.

106 Kommissionen anser nämligen att konsumenternas och medborgarnas intresse av att säkerställa att hemliga karteller upptäcks och bötfälls väger tyngre än intresset av att bötfälla de företag som samarbetar med kommissionen och därigenom gör det möjligt eller medverkar till att upptäcka och förhindra sådana förfaranden (se punkt 4 i 2002 års meddelande, som återges i punkt 3 i 2006 års meddelande om samarbete).

107 Programmet för förmildrande omständigheter eftersträvar således ett mål som avser utredning och beivrande av, samt avskräckande från, förfaranden som ingår bland de allvarligaste överträdelserna av artikel 81 EG. Det grundar sig på ett slags avtal som ingås mellan kommissionen och de företag som deltagit i nämnda olagliga karteller och som beslutar sig för att samarbeta med kommissionen.

108 Dessa företag erbjuder nämligen ett aktivt och frivilligt samarbete i utredningen genom att de underlättar för kommissionen att fastställa och beivra överträdelser av konkurrensreglerna (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i målen T-101/05 och T-111/05, BASF och UCB mot kommissionen, REG 2007, s. II-4949, punkt 90 och där angiven rättspraxis). I utbyte mot detta samarbete kan de beviljas en förmånlig behandling beträffande de böter som de annars skulle åläggas, under förutsättning att de uppfyller de villkor som anges i meddelandet om samarbete.

109 Programmet för förmånlig behandling, såsom det föreskrivs i 2002 års meddelande om samarbete, ger kommissionen möjlighet att dels bevilja en total immunitet mot böter för det första företag som medverkar till utredningen, dels bevilja nedsättning av böterna för de företag som samarbetar därefter. I det första fallet åtnjuter det aktuella företaget ett fullständigt undantag från principen om personligt ansvar, enligt vilken ett företag, när det har överträtt konkurrensreglerna, ska ansvara för överträdelsen (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 24 september 2009 i de förenade målen C‑125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P och C-137/07 P, Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I-8681, punkt 77). I övriga fall varierar graden av tillämpning av detta undantag beroende på den kronologiska ordningen av framställandet av ansökan om samarbete och kvaliteten på det samarbete som erbjudits.

110 Det ska i detta hänseende understrykas att en logisk följd av programmet för förmånlig behandling är att endast en av deltagarna i en kartell kan åtnjuta en total immunitet mot böter, eftersom den verkan som eftersträvas är att skapa osäkerhet inom kartellerna genom att uppmuntra till att de avslöjas för kommissionen. Osäkerheten uppstår just därför att deltagarna i kartellen är medvetna om att endast en av dem kommer att kunna åtnjuta total immunitet mot böter genom att avslöja de andra deltagarna i överträdelsen, vilka således utsätts för risken att åläggas böter.

111 Det framgår av 2002 års meddelande om samarbete att förfarandet för att bevilja ett företag total immunitet, inom ramen för det program för förmånlig behandling som föreskrivs i meddelande och som i huvudsak återges i 2006 års meddelande om samarbete, omfattar tre skilda faser.

112 I den första fasen ska det företag som avser att samarbeta med kommissionen kontakta den och inkomma med bevismaterial avseende en förmodad kartell som påverkar unionen. Detta bevismaterial måste vara av sådan art att det gör att kommissionen antingen kan fatta beslut om att inleda en undersökning, i det fall som avses i punkt 8 a i 2002 års meddelande om samarbete, eller fastställa en överträdelse av artikel 81 EG, i det fall som avses i punkt 8 b i 2002 års meddelande om samarbete.

113 I den andra fasen ska kommissionen, efter att den mottagit ansökan om immunitet, bedöma det bevismaterial som inkommit till stöd för denna ansökan, i syfte att kontrollera att företaget i fråga uppfyller villkoren under punkt 8 a eller b i 2002 års meddelande om samarbete. Om detta företag är det första som uppfyller dessa villkor, kommer kommissionen att skriftligen bevilja det villkorad immunitet mot böter (punkterna 15 och 16 i 2002 års meddelande om samarbete).

114 Beviljandet av villkorad immunitet kräver således att en särskilt processuell ställning skapas, under det administrativa förfarandet, till förmån för det företag som uppfyller de villkor om uppräknas i punkt 8 i 2002 års meddelande om samarbete, vilken medför vissa rättsverkningar. Denna villkorade immunitet kan emellertid inte på något sätt likställas med en slutgiltig immunitet mot böter, vilken först beviljas vid utgången av det administrativa förfarandet.

115 I synnerhet bekräftar beviljandet av villkorad immunitet att det berörda företaget varit det första att uppfylla de villkor som nämns i punkterna 8 a eller b i 2002 års meddelande om samarbete, varför kommissionen inte kommer att beakta andra ansökningar om immunitet förrän den har tagit ställning till den befintliga ansökan (punkt 18 i 2002 års meddelande om samarbete). Vidare ger detta beviljande nämnda företag en garanti för att kommissionen kommer att bevilja det immunitet mot böter om det vid utgången av det administrativa förfarandet har uppfyllt villkoren i punkt 11 a–c i 2002 års meddelande om samarbete.

116 Det ska i detta hänseende påpekas att punkt 11 a–c i 2002 års meddelande om samarbete har följande lydelse:

”Utöver de villkor som anges i punkt 8 a och punkt 9 respektive punkt 8 b och punkt 10 måste företaget alltid uppfylla följande tre villkor för att immunitet mot böter skall kunna beviljas:

a) Det skall ställa sig till förfogande för löpande och fullständigt samarbete under hela loppet av kommissionens administrativa förfarande och förse kommissionen med allt bevismaterial om den misstänkta överträdelsen som det besitter eller har tillgång till. Det skall dessutom särskilt stå till kommissionens förfogande för att snabbt bidra till klargöranden om de faktiska omständigheterna i fråga.

b) Det måste upphöra med sitt deltagande i den misstänkta kartellen senast när det inkommer med bevismaterial enligt punkt 8 a eller 8 b.

c) Det får inte ha vidtagit åtgärder för att tvinga andra företag att delta i överträdelsen.”

117 Det är slutligen först i den tredje fasen, vid det administrativa förfarandets slut, som kommissionen, när den antar det slutgiltiga beslutet, i detta beslut anger huruvida det företag som åtnjuter den villkorade immuniteten ska beviljas en immunitet – i egentlig mening – mot böter. Det är vid denna exakta tidpunkt som den processuella ställning som följer av den villkorade immuniteten upphör att medföra sina verkningar. Den slutgiltiga immuniteten mot böter beviljas emellertid endast om nämnda företag under hela det administrativa förfarandet och fram till det slutgiltiga beslutet har uppfyllt de tre kumulativa villkoren i punkt 11 a–c i 2002 års meddelande om samarbete (punkt 19 i detta meddelande).

118 Det framgår således av de system som föreskrivs i 2002 års meddelande om samarbete att det företag som ansöker om immunitet inte, innan det slutgiltiga beslutet antagits, beviljas någon egentlig immunitet, utan endast åtnjuter en processuell ställning som kan övergå i immunitet mot böter i slutet av det administrativa förfarandet, om de föreskrivna villkoren är uppfyllda.

119 Deltafina har emellertid, i sina skrivelser såväl som vid hörandet, vid flera tillfällen nämnt ett påstått beslut av kommissionen att återkalla den villkorade immunitet som företaget Deltafina hade beviljats med stöd av 2002 års meddelande om samarbete.

120 I detta hänseende ska det erinras om att Deltafina, i förevarande fall, ingav sin ansökan om immunitet eller om nedsättning av böterna den 19 februari 2002. Därefter, den 6 mars 2002, beviljade vidare kommissionen, som funnit att Deltafina uppfyllde villkoren i punkt 8 b i 2002 års meddelande om samarbete, genom skrivelse detta företag den processuella ställningen villkorad immunitet. Slutligen beslutade kommissionen, vid det administrativa förfarandets slut, då den fann att Deltafina inte hade uppfyllt villkoren i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete, att inte bevilja det en slutgiltig immunitet.

121 Härav framgår att det angripna beslutet inte på något sätt, såsom Deltafina har påstått, innebar ett ”återkallande” av den villkorade immuniteten, eftersom den processuella ställning som denna immunitet motsvarar hade slutat verka vid den tidpunkt då kommissionen antog sitt slutgiltiga beslut. Kommissionen ”återkallade” således inte i detta beslut den villkorade immuniteten, utan beslutade att inte bevilja Deltafina någon slutgiltig immunitet.

122 Eftersom det inte skett något ”återkallande” av den villkorade immuniteten, ska Deltafinas argument tolkas så, att de avser kommissionens beslut att inte bevilja företaget slutgiltig immunitet.

b) Samarbetsskyldighetens räckvidd

123 Eftersom Deltafina i huvudsak har gjort gällande att det angripna beslutet är rättsstridigt på grund av att kommissionen beslutade att inte bevilja detta företag slutgiltig immunitet med anledning av att det åsidosatt den samarbetsskyldighet som föreskrivs i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete, ska först räckvidden av denna skyldighet klargöras.

124 Det framgår av själva lydelsen i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete (se punkt 116 ovan), särskilt av betecknandet av det samarbete som krävs som ”löpande och fullständigt”, att samarbetsskyldigheten för det företag som begär immunitet är en mycket allmän skyldighet med vagt definierade ramar, vars exakta räckvidd endast kan uppfattas i det sammanhang som den ingår i, det vill säga inom ramen för programmet för förmånlig behandling.

125 Det framgår av de ovan i punkt 103 och följande punkter angivna övervägandena att beviljandet av total immunitet mot böter utgör ett undantag från principen om företagets personliga ansvar för överträdelse av konkurrensreglerna, som motiveras av målet att främja upptäckandet, utredningen och beivrandet av samt avskräckandet från de förfaranden som ingår bland de mest allvarliga konkurrensbegränsningarna. Det är under dessa omständigheter logiskt att det, i utbyte mot beviljandet av total immunitet mot böter för det rättsstridiga beteende som företaget gjort sig skyldigt till, krävs att det företag som begär immunitet till kommissionens utredning ställer sig till förfogande för ett samarbete som, enligt lydelsen i 2002 års meddelande om samarbete, måste vara ”löpande och fullständigt”.

126 Det följer emellertid av beteckningen av samarbetet som ”fullständigt” att det samarbete som en immunitetssökande måste erbjuda kommissionen för att komma i åtnjutande av immuniteten måste vara fullständigt, absolut och förbehållslöst. Beteckningen ”löpande” innebär att detta samarbete ska fortgå under hela det administrativa förfarandet och att det i princip måste vara omedelbart.

127 Vidare framgår det av fast rättspraxis att en nedsättning av böterna på grundval av meddelandet om samarbete endast är motiverad när de uppgifter som lämnats och mer allmänt det berörda företagets beteende visar att företaget verkligen samarbetat (se, beträffande 1996 års meddelande om samarbete, domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C‑208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkt 395, och av den 29 juni 2006 i mål C-301/04 P, kommissionen mot SGL Carbon, REG 2006, s. I-5915, punkt 68, samt domen i de ovan i punkt 109 nämnda förenade målen Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 281).

128 Det följer nämligen av själva begreppet samarbete, såsom det framställts i 2002 års meddelande om samarbete, att en nedsättning endast kan beviljas på grundval av nämnda meddelande när det berörda företagets beteende visar på sådan samarbetsvilja (se, för ett liknande resonemang, beträffande 1996 års meddelande om samarbete, domen i de ovan i punkt 127 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 396, och domen i de ovan i punkt 109 nämnda förenade målen Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 282).

129 Detta övervägande gäller i än högre grad det samarbete som är nödvändigt för att motivera åtnjutandet av en total immunitet mot böter, eftersom immuniteten utgör en ännu mer förmånlig behandling än endast en nedsättning av böterna.

130 Av det ovan angivna följer att begreppet ”löpande och fullständigt” samarbete som motiverar beviljandet av total immunitet mot böter innebär ett verkligt och fullständigt samarbete som kännetecknas av en verklig samarbetsvilja.

131 Det ska i detta hänseende erinras om att domstolen tidigare har slagit fast att ett företags beteende inte kan anses återspegla en verklig samarbetsvilja i den mening som avses i domstolens rättspraxis när företaget har lämnat ofullständiga eller oriktiga uppgifter (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 127 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 397, domen i det ovan i punkt 127 nämnda målet kommissionen mot SGL Carbon, punkt 69, och domen i de ovan i punkt 109 nämnda förenade målen Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 283).

132 På samma sätt kan inte ett företag som önskar åtnjuta total immunitet mot böter på grundval av sitt samarbete vid utredningen underlåta att informera kommissionen om de relevanta omständigheter som den har kännedom om och som kan påverka, även potentiellt, det administrativa förfarandets gång och effektiviteten av kommissionens utredning. Således förutsätter ett verkligt och fullständigt samarbete att det berörda företaget, under hela det administrativa förfarandets varaktighet, i tid upplyser kommissionen om varje relevant omständighet som kan få en negativ inverkan på utredningens förlopp samt på upptäckande och ett effektivt beivrande av den aktuella kartellen. Denna upplysningsskyldighet är ännu viktigare när en sådan omständighet avser relationerna mellan detta företag och de övriga kartellmedlemmarna och, i ännu högre grad, när den eventuella uppkomsten av nämnda omständighet tidigare varit föremål för en uttrycklig diskussion mellan kommissionen och detta företag inom ramen för det administrativa förfarandet.

133 Det ska även påpekas att bedömningen av huruvida det förekommit ett beteende som återspeglar en verklig samarbetsvilja som överensstämmer med de krav som anges i punkterna 124–132 ovan och, särskilt, i ovan i punkt 127 och 128 nämnda rättspraxis, endast kan göras utifrån de omständigheter som förelåg vid den tidpunkt då detta beteende ägde rum. Med beaktande av den ”löpande” karaktären av det samarbete som krävs och som ska fortgå under hela förfarandet, räcker varje beteende som står i strid med den verkliga samarbetsviljan i sig för att karaktärisera ett åsidosättande av samarbetsskyldigheten. Ingen omständighet som inträffat efter nämnda beteende kan således rättfärdiga en sådan överträdelse.

134 Härav följer att den omständigheten att det eventuellt konstateras i efterhand att det beteende som utgjorde ett åsidosättande av samarbetsskyldigheten inte fick några negativa verkningar inte kan åberopas för att rättfärdiga detta beteende.

135 De relevanta faktiska omständigheter och argument som Deltafina har gjort gällande ska bedömas mot bakgrund av ovan angivna överväganden.

c) Deltafinas åsidosättande av samarbetsskyldigheten

136 Deltafina har, inom ramen för sina tre första grunder, i huvudsak gjort gällande att kommissionen begick flera misstag när den inte beviljade detta företag immunitet mot böter vid det administrativa förfarandets slut på grund av företagets åsidosättande av den samarbetsskyldighet som föreskrivs i punkt 11 a i 2002 års meddelande om samarbete.

137 Det har i detta hänseende för det första visat sig att Deltafinas verkställande direktör, den 4 april 2002, vid ett APTI-möte, avgav en spontan förklaring genom vilken han upplyste de närvarande personerna om att Deltafina hade ingett en ansökan om immunitet till kommissionen inom ramen för programmet för förmånlig behandling avseende de befintliga kartellerna mellan beredningsföretagen på tobaksmarknaden i Italien och att Deltafina således hade börjat samarbeta med kommissionen. Detta meddelande har beskrivits i detalj av Deltafinas verkställande direktör själv i en skriftlig förklaring som ordagrant återgavs i skäl 426 i det angripna beslutet. Av denna förklaring framgår att Deltafinas verkställande direktör angav att han hade beslutat att själv avge nämnda förklaring vid mötet den 4 april 2002.

138 Deltafina har inte bestritt den omständighet som bland annat nämndes i skäl 449 i det angripna beslutet, att det, även om det hade träffat kommissionen vid flera tillfällen efter detta avslöjande, aldrig hade upplyst den om den förklaring som dess verkställande direktör hade avgett vid APTI-mötet den 4 april 2002. Deltafina har till och med i sin ansökan uttryckligen bekräftat denna omständighet.

139 Det är vidare fastställt att kommissionen blev medveten om det avslöjande som Deltafinas verkställande direktör gjort först till följd av en uppgift av Dimon Italias vid hörandet den 22 juni 2004, det vill säga mer än två år efter detta avslöjande (se skälen 410, 422, 423 och 449 i det angripna beslutet).

140 Det är, för det andra, även fastställt att den externa juridiska rådgivaren för Universal, Deltafinas moderbolag, den 2 april 2002, upplyste de externa juridiska rådgivarna för SCC och Dimon, moderbolag till Transcatab respektive Dimon Italia, konkurrenter till Deltafina på den italienska marknaden, om att Deltafina hade ingett en ansökan om immunitet till kommissionen beträffande kartellerna mellan beredningsföretagen på tobaksmarknaden i Italien. Denna omständighet, som inte har bestritts av Deltafina, framgår av Universals externa juridiska rådgivares förklaring som återgetts i skäl 455 i det angripna beslutet, särskilt av den sista meningen i denna förklaring, i vilken han uttryckligen anger sig ”[ha] upplyst de övriga parternas juridiska rådgivare den 2 april 2002”.

141 Deltafina har inte bestritt den omständigheten att det, även om detta företag och Universal hade träffat kommissionen vid flera tillfällen efter detta meddelande, var först i februari 2005, till följd av att kommissionen skickade tillägget, som Deltafina och Universal informerade den om det meddelande som Universals externa juridiska rådgivare hade lämnat den 2 april 2002 (se skäl 454 i det angripna beslutet). Deltafina har i sin ansökan till och med uttryckligen bekräftat denna omständighet.

142 Kommissionen fick således inte kännedom om det meddelande som Universals externa juridiska rådgivare hade lämnat förrän nästan tre år efter det att det hade skett. Den omständigheten att kommissionen inte upplystes omgående om detta meddelande nämns uttryckligen i skäl 459 in fine i det angripna beslutet.

143 Deltafina, som hade ingett en ansökan om immunitet den 19 februari 2002 och av kommissionen den 6 mars 2002 hade beviljats den processuella ställningen villkorad immunitet, var emellertid, för att vid det administrativa förfarandets slut kunna åtnjuta slutgiltig immunitet, tvunget att fullständigt uppfylla skyldigheterna enligt punkt 11 i 2002 års meddelande om samarbete, bland annat den skyldighet avseende löpande och fullständigt samarbete som föreskrivs i punkt 11 a i detta meddelande.

144 Som tribunalen har erinrat om i punkterna 127, 128 och 131 ovan, framgår det av fast rättspraxis att det är endast när beteendet hos det företag som har ansökt om att komma i åtnjutande av en sådan förmånlig behandling som föreskrivs i 2002 års meddelande om samarbete visar en verklig samarbetsvilja som detta företag kan komma i åtnjutande av en sådan förmånlig behandling. Vidare kan ett företags beteende inte anses återspegla en verklig samarbetsvilja i den mening som avses i denna rättspraxis när företaget har lämnat ofullständiga eller oriktiga uppgifter.

145 Det är i förevarande fall fastställt att Deltafina underlät att upplysa kommissionen om för utredningen relevanta omständigheter, nämligen den omständigheten att dess verkställande direktör vid mötet den 4 april 2002 hade avslöjat att det hade ingett ansökan om immunitet och att moderbolaget Universals externa juridiska rådgivare hade gjort detsamma inför moderbolagen till vissa av Deltafinas konkurrenter den 2 april 2002. Det är även fastställt att kommissionen under mer än två år inte hade kännedom om dessa för utredningen relevanta omständigheter.

146 Det framgår vidare av det angripna beslutet och av handlingarna i målet att frågan om kravet att hemlighålla ansökan om immunitet i syfte att inte förvarna konkurrenterna och inte äventyra effektiviteten av undersökningarna hade varit föremål för uttryckliga diskussioner mellan parterna vid de kontakter som hade förekommit inom ramen för programmet för förmånlig behandling och, bland annat, vid mötet den 14 mars 2002 (se punkterna 8 och 47–49 ovan samt det protokoll från detta möte som nämns i skälen 413–415 i det angripna beslutet och som Deltafina inkommit med i målet). Det framgår i synnerhet av dessa handlingar att kommissionen uttryckligen hade begärt att Deltafina skulle hemlighålla ansökan om immunitet på grund av dess avsikt att företa undersökningarna. Deltafina hade således uppmärksammats på att ett eventuellt avslöjande av ansökan om immunitet ansågs vara en relevant omständighet som, åtminstone potentiellt, kunde få en inverkan på utredningens förlopp och på kommissionens förmåga att på ett effektivt sätt fastställa, utreda och beivra den aktuella kartellen.

147 Det kan för övrigt inte förnekas att ett eventuellt avslöjande av ansökan om immunitet vid den tidpunkten uppfattades av såväl Deltafina som kommissionen som en omständighet som, åtminstone potentiellt, kunde få negativa effekter för utredningen. Detta bekräftas av dels den omständigheten att Deltafina själv ansåg det nödvändigt att upprätthålla absolut sekretess beträffande ansökan om immunitet (se punkt 50 in fine ovan), vilket visar att Deltafina var medvetet om de eventuella negativa effekterna som ett avslöjande av denna information kunde medföra, dels den omständigheten att det självt uppger sig ha accepterat en tyngre börda på grund av att det var omöjligt att hålla dess samarbete hemligt (se punkt 92 ovan och 163 nedan), vilket visar att det medgav att ett avslöjande av denna information utgjorde ett problem som krävde en lösning för att kunna avhjälpas. Således kan Deltafina inte göra gällande att det inte visste att bevarandet av sekretessen avseende ansökan om immunitet ansågs vara en viktig faktor för framgången med utredningen.

148 Det kan under dessa omständigheter konstateras att ett beteende som vittnade om en verklig samarbetsvilja skulle ha krävt att Deltafina omgående informerade kommissionen om den omständigheten att dess ansökan om immunitet hade avslöjats.

149 Eftersom Deltafina underlät att upplysa kommissionen om de avslöjanden av ansökan om immunitet som skett den 2 och den 4 april 2002, trots att dessa omständigheter, åtminstone potentiellt, kunde påverka utredningens förlopp, kan det emellertid inte göra gällande att dess beteende påvisade ett verkligt samarbete från dess sida i den mening som avses i ovan i punkterna 127, 128 och 131 nämnda rättspraxis och att det således inte hade åsidosatt den samarbetsskyldighet enligt artikel 11 a i 2002 års meddelande om samarbete som krävdes av företaget i dess egenskap av immunitetssökande.

150 De specifika argument som Deltafina har gjort gällande inom ramen för de tre första grunderna påverkar inte denna slutsats.

d) De specifika argument som Deltafina har anfört avseende felaktigheter i det angripna beslutet i den del kommissionen inte beviljade det en slutgiltig immunitet

Argumentet att kommissionen hade accepterat att Deltafina avslöjade sin ansökan om immunitet vid APTI-mötet

151 Inledningsvis ska tribunalen pröva Deltafinas argument, som gjorts gällande inom ramen för den andra grunden, att kommissionen visste och hade accepterat att Deltafina, vid det förestående APTI-mötet, skulle avslöja att det hade ingett en ansökan om immunitet. Deltafina har i ansökan angett att det inte informerade kommissionen om detta avslöjande på grund av att det redan vid mötet den 14 mars 2002 hade förvarnat den om att det var omöjligt att inte göra nämnda avslöjande vid APTI-mötet. Kommissionen hade således informerats om att Deltafina skulle göra ett sådant avslöjande vid detta möte.

– Den påstådda förvarningen till kommissionen

152 Det ska i detta hänseende konstateras att det varken framgår av det angripna beslutet eller av handlingarna i målet att Deltafina på ett klart och tydligt sätt i förväg hade informerat kommissionen om att en av deras representanter vid det förestående APTI-mötet skulle göra ett spontant avslöjande av företagets ansökan om immunitet, såsom det som Deltafinas verkställande direktör gjorde den 4 april 2002.

153 Således nämns varken i det protokoll från mötet av den 14 mars 2002 som kommissionen upprättat eller i de anteckningar som en av Universals representanter gjorde vid detta möte den omständigheten att Deltafina, vid mötet, uttryckligen hade förvarnat kommissionen om att det skulle göra detta avslöjande (se skälen 413–415 i det angripna beslutet).

154 Deltafina anförde visserligen vid detta möte fyra skäl till varför det ansåg att det var omöjligt att under ytterligare en månad bevara hemligheten angående dess ansökan om immunitet, varav ett var det förestående APTI-mötet. Det framgår emellertid av det protokoll från detta möte som Universal självt upprättat att Deltafina hade begränsat sig till att understryka svårigheterna med att hålla sin ansökan om immunitet hemlig, eftersom ett annorlunda beteende från dess sida vid det förestående APTI-mötet jämfört med det beteende som det hade haft vid de tidigare mötena skulle kunna väcka misstankar bland konkurrenterna om att en ansökan om immunitet hade ingetts (se, bland annat skäl 415 i det angripna beslutet). Deltafina hade vid mötet däremot inte nämnt någon som helst avsikt att spontant avslöja sin ansökan om immunitet.

155 I övrigt erkände Deltafina självt, som svar på en fråga som tribunalen ställde vid förhandlingen, i huvudsak att det vid mötet den 14 mars 2002 med kommissionen inte uttryckligen hade informerat denna om att det vid det förestående APTI-mötet spontant skulle avslöja sin ansökan om immunitet.

156 Det framgår heller inte av någon av handlingarna i målet att Deltafina, vid något annat tillfälle, uttryckligen hade förvarnat kommissionen om att det skulle göra ett sådant spontant avslöjande.

157 Tribunalen kan i synnerhet inte godta Deltafinas argument att det hade informerat kommissionen om den omständigheten att det skulle avslöja sin ansökan om immunitet i ett telefonsamtal mellan den tjänsteman vid kommissionen som ansvarade för handläggningen av ärendet och Deltafinas representanter den 22 mars 2002, det vill säga cirka tio dagar före avslöjandet den 4 april 2002 (se punkterna 10 och 91 ovan).

158 Det framgår nämligen av sammanfattningen av innehållet i detta telefonsamtal, vilken upprättats av en av Deltafinas advokater i internt syfte, att Deltafinas representanter vid denna konversation ”anspelat på” den omständigheten att APTI-mötet snart skulle äga rum och att sekretessens hållbarhet således nådde sina gränser (”tenuta confidenzialità era conseguentement alla fine”). Det ska emellertid konstateras att en sådan ”anspelning” inte utgör en klar och tydlig förvarning om den omständigheten att Deltafinas verkställande direktör vid det förestående APTI-mötet skulle komma att göra ett spontant avslöjande av ansökan om immunitet. Således kunde Deltafina inte på goda grunder, av den omständigheten att den tjänsteman som ansvarade för handläggningen av ärendet på denna ”anspelning” hade svarat att ”denna punkt hade diskuterats tillräckligt i Bryssel och att den var klargjord”, dra slutsatsen att kommissionen hade accepterat att Deltafina spontant skulle avslöja ansökan om immunitet. Denna bedömning bekräftas för övrigt av en sammanfattning av innehållet i detta telefonsamtal som kommissionen upprättat i internt syfte, av vilken det endast framgår att diskussionen vid detta telefonsamtal angående möjligheten att behålla ansökan om immunitet hemlig, liksom den vid mötet av den 14 mars 2002, hade berört risken att de övriga kartellmedlemmarna vid det förestående APTI-mötet skulle förstå att Deltafina samarbetade med kommissionen.

159 Den för handläggningen av ärendet ansvarige tjänstemannen vid kommissionen som hade deltagit vid såväl mötet den 14 mars 2002 som telefonsamtalet av den 22 mars 2002 angav dessutom att han aldrig hade förstått att Deltafina hade för avsikt att avge en spontan förklaring vid det förestående APTI-mötet och att kommissionen, om den hade förstått att detta var Deltafinas intention, inte skulle ha gett sitt godkännande, vilket för övrigt framgår av skäl 449 i det angripna beslutet. Vad gäller samma tjänstemans förklaring vid hörandet den 22 juni 2004, som Deltafina nämnt (se punkt 90), kan den inte heller anses bekräfta dess argument. Det framgår nämligen inte på något sätt, såsom Deltafina har gjort gällande, av denna förklaring att nämnda tjänsteman hade godtagit att ett spontant avslöjande av ansökan om immunitet skulle behöva göras.

160 Mot denna bakgrund ska det konstateras att Deltafina inte har lyckats visa att det på vederbörligt sätt hade informerat kommissionen i förväg om den omständigheten att det spontant skulle avslöja ansökan om immunitet vid APTI‑mötet den 4 april 2002. Härav följer att kommissionen, eftersom den inte visste att Deltafina skulle göra ett sådant spontant avslöjande, inte kan ha godkänt eller tillåtit detta i förväg. Följaktligen ska Deltafinas argument att kommissionen visste att detta företag skulle avslöja ansökan om immunitet vid APTI-mötet den 4 april 2002 underkännas.

161 Deltafina har emellertid vidare gjort gällande att de båda handlingarna avseende APTI-mötet den 4 april 2002, som Dimon Italia hänvisade till vid hörandet den 22 juni 2004 för att uppmärksamma kommissionen på den omständigheten att Deltafina hade avslöjat sin ansökan om immunitet, redan ingick bland handlingarna i målet sedan den dag då kommissionen företog undersökningarna i Dimon Italias lokaler.

162 Det kan i detta hänseende konstateras att dessa båda handlingar är enkla handskrivna anteckningar, som inte är lättbegripliga, vilka återger de förklaringar som gjordes vid APTI-mötet den 4 april 2002, men som inte gör det möjligt att fastställa vem som upprättat dem. Följaktligen kan Deltafina inte klandra kommissionen för att den inte, på grundval av dessa anteckningar, uppmärksammade att dess verkställande direktör hade avslöjat dess ansökan om immunitet vid APTI-mötet den 4 april 2002. Under alla omständigheter kan inte den omständigheten att kommissionen inte uppmärksammade att det fanns handlingar som vittnade om ett sådant avslöjande på något sätt uppväga avsaknaden av information och rättfärdiga ett beteende som utgör ett åsidosättande av samarbetsskyldigheten.

– Den påstådda enigheten om att avslöjandet var oundvikligt

163 Deltafina har gjort gällande att det, vid mötet den 14 mars 2002, under vilket ”spelreglerna”, det vill säga samarbetsmetoderna, skulle fastställas, hade ingått en slags överenskommelse med kommissionen. Enligt denna överenskommelse hade kommissionen för det första accepterat att det, mot bakgrund av de fyra ovan i punkt 86 nämnda omständigheterna, var omöjligt för Deltafina att upprätthålla sekretessen avseende dess ansökan om immunitet, och att avslöjandet av denna information således hade varit oun