FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT PAOLO MENGOZZI

föredraget den 30 maj 2018 ( 1 )

Mål C‑120/17

Administratīvā rajona tiesa

mot

Ministru kabinets

[begäran om förhandsavgörande från Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Författningsdomstolen, Lettland)]

”Begäran om förhandsavgörande – Förordning (EG) nr 1257/1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) – Jordbruk – Stöd för utveckling av landsbygden – Stöd till förtidspensionering – Möjlighet för medlemsstat att anta en bestämmelse om rätt att ärva stöd – Europeiska kommissionens godkännande – Senare ändring av kommissionens ställningstagande – Berättigade förväntningar”

1. Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Författningsdomstolen, Lettland) har i detta mål framför allt begärt att EU-domstolen ska klarlägga innebörden av artiklarna 10–12 i förordning (EG) nr 1257/1999 av den 17 maj 1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden och om ändring och upphävande av vissa förordningar, ( 2 ) och särskilt uttala sig i frågan om dessa bestämmelser tillåter medlemsstaterna att i samband med genomförandet av förordningen vidta åtgärder som möjliggör att stöd till förtidspensionering överförs genom arv.

2. I händelse av nekande svar har begärts att EU-domstolen ska uttala sig om gränserna för principen om skydd för berättigade förväntningar. Särskilt har domstolen uppmanats att klarlägga vilken vikt som, vid bedömningen av om sådana förväntningar uppkommit, bör fästas vid ett beslut i vilket Europeiska kommissionen godkänt en plan för utveckling av landsbygden enligt artikel 44.2 i förordning nr 1257/1999 samt vilken betydelse som, vid bedömningen av om sådana förväntningar upphört, bör tillmätas senare uttalanden av kommissionens kommitté för landsbygdsutveckling. ( 3 )

I. Tillämpliga bestämmelser

A. Unionsrätt

3. Genomförandet av Europeiska unionens politik för landsbygdsutveckling bygger på principen om delad förvaltning mellan unionen och medlemsstaterna, varvid unionsrätten fastställer en allmän rättslig ram som sedan kompletteras med nationell lagstiftning. Inom detta system finns i förordning nr 1257/1999 allmänna bestämmelser för stöd åt landsbygdsutveckling som finansieras av EUGFJ.

4. Enligt skäl 23 i förordning nr 1257/1999 bör ”förtidspensionering från jordbruket … uppmuntras i syfte att förbättra jordbruksföretags ekonomiska livskraft, med beaktande av de erfarenheter som vunnits vid genomförandet av förordning (EEG) nr 2079/92”. ( 4 )

5. Avdelning II (Åtgärder för utveckling av landsbygden), kapitel IV (Förtidspensionering) i förordning nr 1257/1999 innehåller artiklarna 10–12. Artikel 10.1 i förordningen lyder: ”Stöd till förtidspensionering från jordbruk skall bidra till att uppnå följande mål, nämligen – att äldre jordbrukare som bestämmer sig för att upphöra med jordbruk får en inkomst, – att uppmuntra äldre jordbrukare att lämna över till jordbrukare som kan förbättra, när detta är nödvändigt, de kvarvarande jordbruksföretagens ekonomiska livskraft, – att den jordbruksmark som inte kan brukas med tillfredsställande lönsamhet ställs om till andra ändamål.”

6. Artikel 11 punkterna 1 och 5 i förordningen föreskriver följande: ”1. Den som överlåter ett jordbruk skall – slutgiltigt upphöra med allt yrkesmässigt jordbruk, men får fortsättningsvis bedriva icke-yrkesmässigt jordbruk och nyttja byggnaderna, – vid överlåtelsen vara minst 55 år gammal men ännu inte ha uppnått den normala pensionsåldern, och – ha bedrivit jordbruk under de tio år som föregår överlåtelsen. … 5. De villkor som fastställs i denna artikel skall gälla under hela den period som den överlåtande parten erhåller stöd till förtidspensionering.”

7. Enligt artikel 12.2 i samma förordning gäller följande: ”Stöd till förtidspensionering skall lämnas under högst 15 år för den överlåtande parten och högst tio år för lantarbetaren. Det får inte avse tiden efter den överlåtande partens sjuttiofemte födelsedag eller efter det att lantarbetaren uppnått normal pensionsålder. Om en normal ålderspension betalas av medlemsstaten till en överlåtande part skall stödet till förtidspension beviljas som ett tillägg till denna och beräknas utifrån det belopp som lämnas i form av nationell ålderspension.”

8. Artiklarna 35–50 i förordning nr 1257/1999 ingår i avdelning III, som har rubriken ”Allmänna principer, administrativa och finansiella bestämmelser”. Artikel 39 i förordningen föreskriver följande: ”1. Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att försäkra sig om att åtgärder för landsbygdens utveckling i enlighet med detta kapitel är förenliga och samverkar med andra åtgärder i gemenskapens politik. 2. De planer för landsbygdens utveckling som medlemsstaterna överlämnar skall innehålla en bedömning av om de föreslagna åtgärderna är förenliga och samverkar med andra åtgärder, samt en redogörelse för de åtgärder som vidtagits för att uppnå denna förenlighet och samverkan. 3. Vid behov får stödåtgärderna revideras i efterhand, så att förenligheten och samverkan kan säkerställas.”

9. Artikel 44.2 har följande lydelse: ”Kommissionen skall bedöma de föreslagna planerna och avgöra om de är förenliga med denna förordning. På grundval av planerna skall kommissionen senast sex månader efter det att planerna överlämnats godkänna programplaneringsdokumenten för utveckling av landsbygden i enlighet med det förfarande som avses i artikel 50.2 i förordning (EG) nr 1260/1999.” ( 5 )

B. Lettisk rätt

10. Ministru kabineta 2004.gada 30. novembra noteikumi Nr. 1002– kārtība, kādā ieviešams programmdokuments ”Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004–2006.gadam” (ministerrådets dekret nr 1002 om formerna för genomförande av programdokumentet ”Plan för utveckling av Lettlands landsbygd genom förverkligande av programmet för landsbygdsutveckling 2004–2006” (nedan kallad planen för landsbygdsutveckling) av den 30 november 2004 (nedan kallat dekret nr 1002) godkände detta programdokument. Dekret nr 1002 trädde i kraft den 7 december 2004.

11. Punkt 9.3 i planen för landsbygdsutveckling handlar om möjligheten för äldre innehavare av jordbruksföretag att överlämna, sälja eller skänka sitt företag eller en del av det till en tredje person och att i gengäld få stöd till förtidspensionering (nedan kallat stöd till förtidspensionering), för vilket de gällande villkoren i stor utsträckning motsvarar villkoren i artikel 11.1 i förordning nr 1257/1999.

12. Om en person som mottog stöd till förtidspensionering avled medan ett avtal med myndighet om sådant stöd var i kraft, skulle enligt punkt 12.3.2 under a ”Förtidspensionering” i planen för landsbygdsutveckling en månatlig förtidspension fortsätta att utbetalas för den återstående perioden till den vars rättigheter till arv efter den avlidne hade bekräftats enligt nationell rätt.

13. På grund av planen för landsbygdsutveckling ingick Lauku atbalsta dienests (myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling, Lettland) avtal med de jordbruksföretag som önskade få stöd till förtidspensionering.

14. Genom punkt 1 i Ministru kabineta 2015.gada 14. aprīla noteikumi Nr. 187 ”Grozījmus Ministru kabineta 2004. Gada 30. Novembra noteikumios Nr. 1002 –Kārtība, kādā ieviešams programmdokuments ’Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004.-2006.gadam’” (ministerrådets dekret nr 187 av den 14 april 2015 med ändring av dekret nr 1002, nedan kallat dekret nr 187) upphävdes under led a möjligheten till överföring av sådant stöd genom arv. Enligt punkt 2 trädde dekret nr 187 i kraft den 30 april 2015.

II. De faktiska omständigheterna, det nationella målet, tolkningsfrågorna och förfarandet vid EU-domstolen

15. Genom beslut av den 30 juli 2004 godkände kommissionen programdokumentet kallat planen för landsbygdsutveckling, som gjorde det möjligt att genom arv överföra stöd till förtidspensionering.

16. Vid administratīvā rajona tiesa (förvaltningsdomstolen i första instans, Lettland) väckte ett antal privatpersoner talan med begäran om bekräftelse av giltigheten av avtal med myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling om utbetalning av förtidspension vid en tidpunkt då denna myndighet med stöd av dekret nr 187 hade slutat att fullgöra sina åtaganden mot de nämnda privatpersonerna.

17. Administratīvā rajona tiesa (förvaltningsdomstolen i första instans), som ansåg att punkt 1 i dekret nr 187 inte stod i överensstämmelse med artikel 105 i Latvijas Republikas Satversme (Republiken Lettlands konstitution) om skydd för äganderätten, vände sig i denna fråga till Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Författningsdomstolen).

18. Administratīvā rajona tiesa (förvaltningsdomstolen i första instans) hävdade att ingåendet av ett avtal med en myndighet om uppbärande av stöd till förtidspensionering skapat en berättigad förväntan hos den överlåtande jordbrukaren och hans arvingar att de senare enligt detta avtal skulle få ärva stödet, om de åtaganden som myndigheten gjort i avtalet fortsatt respekterades.

19. Ministru Kabinets (ministerrådet) var däremot av annan mening och ansåg att dekret nr 187, som antagits av ministerrådet, stod i överensstämmelse med artikel 105 i Republiken Lettlands konstitution. I detta hänseende noterade ministerrådet att kommissionens kommitté för landsbygdsutveckling vid ett möte den 19 oktober 2011 hade funnit att finansieringen av EUGFJ inte var tillämplig på överförande genom arv av stöd till förtidspensionering. Alltså omfattades ett sådant överförande inte av ändamålet med förordning nr 1257/1999, och det skulle innebära ett slöseri med unionens och Republiken Lettlands finansiella tillgångar.

20. Vidare frågade sig den hänskjutande domstolen om förordning nr 1257/1999 utgör hinder mot en bestämmelse i lettisk rätt om överförande genom arv av stöd till förtidspensionering. Domstolen framhöll att, om så är fallet, kan rätten för en överlåtande jordbrukares arvingar att uppbära stöd enligt dekret nr 1002 inte anses som en egendomsrätt, och dekret nr 187 kan då inte innefatta en begränsning av en sådan rätt.

21. Eftersom dekret nr 1002 utfärdats för att genomföra en förordning, berodde svaret enligt den hänskjutande domstolen på om förordningen gav medlemsstaterna ett utrymme för skönsmässig bedömning. I det hänseendet framhöll den hänskjutande domstolen att villkoren för att få stöd till förtidspensionering enligt artiklarna 10–12 i förordning nr 1257/1999 visar att det är fråga om en rättighet av personlig karaktär, vilket innebär att endast den person som själv har överlåtit sin verksamhet till en tredje person har rätt att uppbära sådant stöd. Följaktligen skulle medlemsstaterna inte uppfylla de nämnda villkoren om de fastslog att rätten att uppbära stöd till förtidspensionering kunde överföras till den överlåtande jordbrukarens arvingar, eftersom dessa inte är parter i det ifrågavarande avtalet med en myndighet om uppbärande av förtidspension.

22. Dessutom påpekade den hänskjutande domstolen att EU-fördraget på jordbruksområdet föreskriver en fördelning av befogenheterna mellan unionen och medlemsstaterna. Domstolen framhöll i detta hänseende att artikel 41.1 i förordning nr 1257/1999 ålägger medlemsstaterna att överlämna planer för utveckling av landsbygden till kommissionen, som granskar dem för att bedöma om de är förenliga med förordningen. Den hänskjutande domstolen påminde om att en plan som godkänts är att anse som slutlig, vilket innebär att den berörda medlemsstaten har rätt att anta den. Emellertid hade kommissionen den 30 juli 2004 godkänt ett programdokument rörande landsbygdsutveckling i Lettland för programperioden 2004–2006, som bland annat innehöll en bestämmelse om överförande genom arv av stöd till förtidspensionering.

23. Den hänskjutande domstolen framhöll också att tvivel om tolkningen av artiklarna 10–12 i förordning nr 1257/1999 härrörde från brevet som kommissionen skickade den 11 maj 2015 till ministerrådet och som måste ha gjort det klart för alla medlemsstater att betalningar av stöd till förtidspensionering inte övergår till den överlåtande jordbrukarens arvingar och att det inte längre var möjligt att åberopa berättigade förväntningar efter den 19 oktober 2011, som måste betraktas som den sista dagen då ett avtal om stöd med en klausul om arvsrätt kunde undertecknas. Dessutom frågade sig domstolen om det anhängiga målet utgjorde ett fall då en medlemsstats praxis som inte överensstämmer med unionsrätten hade kunnat få rättsverkningar, eftersom de berörda jordbrukarna vid undertecknandet av avtalet om uppbärande av förtidspension inte kunde känna till ett eventuellt fel som medlemsstaten och kommissionen begått i fråga om möjligheten att överföra stödet i fråga genom arv.

24. Mot denna bakgrund beslutade den hänskjutande domstolen att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen: ”1) Ska, med beaktande av de befogenheter som fördelats mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna på jordbruksområdet, bestämmelserna i förordning nr 1257/1999, mot bakgrund av ett av dess mål – att jordbrukarna deltar i förtidspensionering från jordbruk – tolkas på så sätt att dessa bestämmelser utgör hinder för att en medlemsstat, i samband med åtgärder för tillämpningen av förordningen, antar en lagstiftning enligt vilken det är tillåtet att ärva stöd till förtidspensionering från jordbruk? 2) För det fall den första tolkningsfrågan – det vill säga huruvida bestämmelserna i förordning nr 1257/1999 utesluter att stöd till förtidspensionering från jordbruk kan ärvas – besvaras jakande, är det då möjligt, i en situation där Europeiska kommissionen i ett vederbörligt förfarande har ansett en medlemsstats föreskrifter vara förenliga med bestämmelserna i förordning nr 1257/1999, och jordbrukarna har kommit i åtnjutande av den åtgärd som avser förtidspensionering från jordbruk enligt nationell praxis, att enskilda personer har förvärvat en rätt att ärva det stöd som beviljats i samband med nämnda åtgärd 3) För det fall den andra tolkningsfrågan – det vill säga huruvida enskilda personer kan ha förvärvat en sådan rätt – besvaras jakande, ska då den slutsats som drogs vid det möte som Europeiska kommissionens landsbygdsutvecklingskommitté höll den 19 oktober 2011, nämligen att stöd till förtidspensionering från jordbruk inte kan överföras till arvingarna till den som överlåtit jordbruksföretaget, anses utgöra grund för att i förtid upphäva den rätt som enskilda personer har förvärvat enligt ovan?”

25. Den lettiska regeringen och kommissionen inkom med skriftliga yttranden. Dessa parter hördes också muntligt vid förhandlingen den 17 januari 2018. ( 6 )

III. Rättslig bedömning

A. Den första tolkningsfrågan

26. Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artiklarna 10–12 i förordning nr 1257/1999 hindrar att medlemsstaterna vid genomförandet av dessa bestämmelser vidtar en åtgärd som tillåter att stöd till förtidspensionering överförs genom arv.

27. Inledningsvis förefaller det mig nödvändigt att påminna om de villkor som enligt EU-domstolens praxis gäller för medlemsstaternas vidtagande av åtgärder för genomförande av en förordning.

28. Enligt domstolens mening kan medlemsstaterna vidta sådana åtgärder så länge de inte hindrar förordningens direkta tillämplighet, inte döljer dess gemenskapsrättsliga karaktär och klargör att de utnyttjar det utrymme för skönsmässig bedömning som de förfogar över enligt den nämnda förordningen, samtidigt som de håller sig inom gränserna för förordningens bestämmelser. ( 7 )

29. Det gäller således att ta som utgångspunkt de relevanta bestämmelserna i förordning nr 1257/1999, tolkade i ljuset av förordningens ändamål, för att avgöra om bestämmelserna förbjuder, förpliktar eller tillåter medlemsstaterna att vidta åtgärder som innebär att stöd till förtidspensionering överförs genom arv och, i så fall, om de regler för tillämpningen som antagits av Republiken Lettland faller inom ramen för den skönsmässiga bedömning som varje medlemsstat får göra. ( 8 )

30. Jag vill framhålla att bestämmelserna i förordning nr 1257/1999 inte gäller frågan om överförande genom arv. Bestämmelserna varken tillåter eller förbjuder uttryckligt att stöd till förtidspensionering kan överföras till de förtidspensionerade jordbrukarnas arvingar.

31. Tvärtom förefaller det mig inte alls tydligt om bestämmelserna ska tolkas så, att de tillåter medlemsstaterna att välja en sådan tillämpning.

32. I den delen anser jag det nödvändigt att anmärka att systemet med stöd till förtidspensionering, som det definieras i förordningen i fråga, inte vid första anblicken hindrar en tolkning enligt vilken en nationell bestämmelse om överförande av stöd genom arv faller inom det skönsmässiga utrymme som medlemsstaterna förfogar över vid genomförandet av förordningen.

33. Det finns faktiskt flera element som stöder en sådan bedömning. ( 9 )

34. Bedömningen kan till en början vara resultatet av att en målinriktad tolkningsmetod använts. Om man håller sig till ändamålet med systemet med förtidspensionering, är det, som kommissionen själv har framhållit, fråga om ett ”ekonomiskt incitament” för jordbrukarna, som ytterst syftar till att förbättra jordbruksföretagens livskraft. ( 10 ) Stödordningen kan emellertid utöva sin stimulerande verkan, och på så sätt förverkliga målet med förbättring av livskraften, endast om den är tillräckligt attraktiv för de jordbrukare som uppfyller kraven i artiklarna 11 och 12 i förordning nr 1257/1999.

35. Jag betvivlar inte alls att en nationell lagstiftning som gör det möjligt för jordbrukare att överföra stödet till sina egna arvingar skulle bidra till att förverkliga detta ändamål. Man skulle till och med kunna anta att en sådan möjlighet skulle ha ett betydande, och till och med avgörande, inflytande i medlemsstater av viss ekonomisk och social karaktär, över dessa jordbrukares val att lämna sina jordbruksföretag innan de uppnått pensionsåldern för att dra fördel av stödet i fråga. Följaktligen kunde denna tolkningsmetod få medlemsstaterna att anse att en nationell lagstiftning som gav denna möjlighet inte skulle vara oförenlig med bestämmelserna i förordning nr 1257/1999.

36. Artikel 12 i förordning nr 1257/1999 skulle också kunna få medlemsstaterna att dra en sådan slutsats. Artikelns första punkt sätter vissa gränser för gemenskapsstödet genom att hänvisa till de högsta beloppen som anges i bilagan. ( 11 ) I det hänseendeet anser jag att det förhållandet att det inte finns ett uttryckligt förbud mot överförande av stödet till arvingarna, i förening med de högsta beloppen för sådant stöd, kunde tolkas som om dessa högsta belopp utgjorde det enda nödvändiga medlet för att säkerställa skyddet för det allmänna intresset av en effektiv användning av unionens tillgångar, medan unionens lagstiftare hade gett medlemsstaterna frihet att införa eller inte införa ett system för överförande av stödet genom arv. ( 12 )

37. Artikel 12.2 i förordning nr 1257/1999, som inför gränser i fråga om tiden för utbetalning av stöd, kunde också anses ägnad att stödja uppfattningen att överförande av stöd genom arv är förenligt med förordning nr 1257/1999. Även om en av de två begränsningar som denna förordning föreskriver grundas på den överlåtande jordbrukarens ålder (”Det får inte avse tiden efter den överlåtande partens sjuttiofemte födelsedag …”) och därför inte är ägnad att tillämpas på hans arvingar, är det också sant att den andra begränsningen inte hänför sig till någon omständighet som har att göra med den överlåtande jordbrukarens person (”Stöd till förtidspensionering skall lämnas under högst 15 år för den överlåtande parten”). Om den första begränsningen endast är tillämplig på den överlåtande jordbrukaren, skulle alltså den andra kunna förstås av medlemsstaterna som tillämplig på hans arvingar. ( 13 )

38. Den sista men inte minst viktiga omständigheten som starkt talar för att den lettiska nationella ordningen inte är oförenlig med förordningen i fråga är att planen för landsbygdsutveckling som införde möjligheten att genom arv överföra stöd till förtidspensionering, det vill säga dekret nr 1002, har varit föremål för godkännande av kommissionen enligt artikel 44.2 i förordning nr 1257/1999 som har ansetts åsyfta innehållet i denna plan. ( 14 )

39. Trots alla överväganden som utvecklats i det föregående framstår en tolkning innebärande att dessa bestämmelser tillåter medlemsstaterna att vid genomförandet av förordning nr 1257/1999 föreskriva att stöd till förtidspensionering kan överföras genom arv, hur mycket den än kan grundas på konkreta element, för mig inte som helt övertygande.

40. I det hänseendet noterar jag att såväl den lettiska regeringen som kommissionen i sina yttranden ansåg att frågan skulle besvaras nekande.

41. Det rättsliga resonemang som ledde kommissionen till denna slutsats kan jag ansluta mig till. Det går ut på följande.

42. Kommissionen har förklarat att det framgår av utformningen av artikel 10.1 i förordning nr 1257/1999, liksom av dess skäl 23, att syftet med systemet för stöd till förtidspensionering inom jordbruket är att ge en inkomst till de äldre jordbrukare som beslutar att upphöra med jordbruket och att verka för att de efterträds av jordbrukare som, när det är nödvändigt, kan förbättra de kvarvarande jordbruksföretagens ekonomiska livskraft. Med andra ord utgör stödet vid förtidspensionering, som kommissionen påmint om, ett ekonomiskt incitament som syftar till att uppmuntra äldre företagare inom jordbruket att slutligt upphöra med sin verksamhet inom jordbruket tidigare än de skulle ha gjort under normala förhållanden och att på detta sätt underlätta strukturella förändringar inom jordbrukssektorn för att garantera företagens livskraft. För det ändamålet syftar bestämmelserna i förordningen om stöd till förtidspensionering enbart till att identifiera, locka och gynna de verksamma jordbrukarna som yrkesmässigt bedriver jordbruk och som redan nått en viss ålder. Följaktligen har villkoren i dessa bestämmelser för att bli delaktig av stödet enligt kommissionens mening personlig karaktär och är oupplösligt knutna till den äldre jordbrukaren, en uppfattning som Republiken Lettland förklarat sig dela.

43. I det hänseendet har kommissionen påpekat att artikel 11.1 i förordning nr 1257/1999 föreskriver att den överlåtande jordbrukaren, för att kunna göra anspråk på stöd, måste vara minst 55 år gammal och ha bedrivit jordbruk under de tio år som föregick överlåtelsen av företaget och därefter upphöra med denna verksamhet. Dessutom anges i artikel 11.5 i samma förordning att tillämpningen av dessa villkor har samband med den period under vilken den ”överlåtande jordbrukaren” och inte hans arvinge uppbär stödet. På samma sätt framgår den personliga karaktären av överlåtarens skyldigheter av artikel 12.2 i samma förordning, där det anges att rätten till stöd och skyldigheten att betala ut stöd upphör när den överlåtande parten fyllt 75 år och att stödbeloppet minskar i relation till den normala ålderspensionen som staten betalar till honom.

44. Av dessa skäl drog kommissionen slutsatsen att den personliga karaktären av stödet till förtidspensionering, som framgår av artiklarna 11 och 12 i förordning nr 1257/1999, utgör hinder för en nationell lagstiftning vilken, såsom dekret nr 1002, tillåter att stöd till förtidspensionering överförs genom arv.

45. Denna tolkning, som grundas på den strikt personliga karaktären av villkoren i bestämmelserna i förordning nr 1257/1999, förefaller mig övertygande.

46. Fastän bestämmelserna i förordning nr 1257/1999 om stöd till förtidspensionering inte förefaller mig entydiga när det gäller möjligheten för medlemsstaterna att vid genomförandet av dessa bestämmelser utfärda föreskrifter om överförande av stöd genom arv, anser jag ändå, av samma skäl som kommissionen och Republiken Lettland, att ett sådant överförande är oförenligt med de nämnda bestämmelserna i förordningen.

B. Den andra och den tredje tolkningsfrågan

47. Den hänskjutande domstolen har ställt den andra tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida det, ifall svaret på den första frågan är att möjligheten att överföra stöd till förtidspensionering genom arv inte är förenlig med förordning nr 1257/1999, ändå kan föreligga en faktisk situation då nationella föreskrifter som tillåter sådant överförande har godkänts av kommissionen i giltig form som förenlig med förordning nr 1257/1999 och därmed kunnat skapa berättigade förväntningar hos arvingar till jordbrukare som erhållit stöd till förtidspensionering enligt dessa föreskifter. Vid jakande svar vill den hänskjutande domstolen med sin tredje tolkningsfråga i huvudsak få besked om huruvida slutsatsen i protokollet från mötet den 19 oktober 2011 med kommissionens kommitté för landsbygdsutveckling, av innebörd att stöd till förtidspensionering inte får överföras genom arv, kan anses strida mot berättigade förväntningar hos arvingar till jordbrukare som har erhållit stöd till förtidspensionering. ( 15 )

48. Eftersom dessa frågor kräver en tolkning av principen om skydd för berättigade förväntningar finner jag det lämpligt att först göra några preliminära uttalanden för att avgränsa den principens materiella räckvidd.

49. Enligt domstolens fasta praxis är principen om skydd för berättigade förväntningar en av unionens grundläggande principer, ( 16 ) som därför ska iakttas såväl av unionens organ som av medlemsstaterna då de genomför unionens bestämmelser. ( 17 )

50. Eftersom principen om skydd för berättigade förväntningar syftar till att vidmakthålla existerande rättsliga situationer, kommer den med nödvändighet i konflikt med andra grundläggande principer i unionsrätten, särskilt legalitetsprincipen. Dess innebörd definieras därför genom en avvägning av de enskilda intressen som talar för att bibehålla existerande rättsliga situationer, å ena sidan, och det allmänna intresset som kommit till uttryck i legalitetsprincipen, å den andra. ( 18 )

51. Med andra ord har domstolen, vid sin bedömning av respekten för principen om skydd för berättigade förväntningar, uppmanats att bestämma, genom en specifik analys av de faktiska omständigheterna som utmärker varje enskilt mål, om förväntningarna hos de rättssökande ska ta överhanden över en effektiv tillämpning av unionsrätten.

52. Skyddet för berättigade förväntningar kan därför inte godtas som försvar annat än om en rättssökande kan visa att han befinner sig i en särskild situation som i en rättsstat måste anses skyddsvärd.

53. Man bör därför fråga sig om arvingar till jordbrukare, ( 19 ) som har slutit avtal med myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling om uppbärande av förtidspension med en klausul om att stödet kan ärvas på grundval av en plan om landsbygdsutveckling som godkänts av kommissionen och verkställts genom dekret nr 1002, befinner sig i en skyddsvärd situation, eftersom myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling har slutat verkställa betalningar enligt dessa avtal till följd av att möjligheten att överföra stöd genom arv upphävts genom dekret nr 187.

54. Inledningsvis finner jag det vara av betydelse att den hänskjutande domstolen inte försökt att få klarlagt om berättigade förväntningar kan åberopas i fråga om verkningarna av lagändringen om framtida betalningar till arvingar till de jordbrukare som ingått avtal, utan om sådana förväntningar kan åberopas i fråga om betalningar som gjorts före lagändringens ikraftträdande. Den klassiska rättspraxis, som åberopats av Republiken Lettland i dess skriftliga yttrande och som går ut på att en ekonomisk aktör inte kan ha berättigade förväntningar att rådande förhållanden ska bestå när dessa kan ändras av unionens institutioner (eller av de nationella myndigheter som verkställer unionsrätten) inom ramen för deras handlingsutrymme, ( 20 ) är därför enligt min mening inte tillämplig i detta fall. Av samma anledning är det inte heller relevant att det, som Republiken Lettland också åberopat, faller inom medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning enligt artikel 39 i förordning nr 1257/1999 att besluta om upphävande av bestämmelserna om överförande genom arv av stöd till förtidspensionering.

55. Efter dessa konstateranden ska jag nu undersöka de faktiska förhållandena i detta mål i ljuset av relevant rättspraxis för att bestämma om situationen är sådan att den motiverar att man låter skyddet av berättigade förväntningar ges större vikt än en effektiv tillämpning av unionsrätten.

56. För att en situation enligt rättspraxis ska förtjäna skydd ska tre kumulativa villkor vara uppfyllda. För det första måste det vara fråga om ett objektivt handlande från de administrativa myndigheternas sida. För det andra måste den rättssökande vara i god tro. För det tredje måste de administrativa myndigheternas handlande ha stått i överensstämmelse med tillämpliga normer. ( 21 )

57. För att säkerställa en konsekvent granskning är det lämpligt att börja med bedömningen av det tredje villkoret. Om detta villkor förstås så, att en nationell praxis som strider mot unionsrätten inte kan skapa berättigade förväntningar, till exempel när den som i förevarande fall gäller av myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling ingångna avtal med arvsklausul, är villkoret inte uppfyllt, vilket leder till att den andra tolkningsfrågan som ställts av den hänskjutande domstolen får ett nekande svar och att det inte blir nödvändigt att gå in på övriga villkor.

58. För övrigt skulle synen i rättspraxis på brister eller fel i en nationell myndighets tillämpning av unionsrätten kunna tolkas i denna riktning. Enligt denna rättspraxis har domstolen vid flera tillfällen ogillat yrkanden grundade på åsidosättande av principen om skydd av berättigade förväntningar genom att anse att ”[denna princip] inte med framgång kan åberopas mot en exakt bestämmelse i en unionsrättsakt, och [att] den omständigheten att en nationell myndighet med uppgift att tillämpa unionsrätten agerar i strid med denna [inte] utgör … grund för en ekonomisk aktör att ha berättigade förväntningar på att behandlas på ett sätt som strider mot unionsrätten”. ( 22 )

59. I den kommande domen bör domstolen enligt min mening ta ställning till tolkningen av denna rättspraxis.

60. För min del anser jag att domstolen inte bör dra slutsatsen av denna rättspraxis att en förväntan som är skyddsvärd i inget fall kan uppkomma genom en nationell praxis som är oförenlig med unionsrätten. I stället tycker jag att den tanke som ligger bakom denna rättspraxis snarare är att rättsfrågan alltid ska avgöras med hänsyn till den unionsrättsliga text på vilken de nationella myndigheterna stöder sin rättsstridiga praxis. Närmare bestämt kan inte skyddet av berättigade förväntningar grundas på en nationell praxis som strider mot en ”precis” bestämmelse i en unionsrättslig text. ( 23 )

61. Jag erinrar om att texten i detta fall är förordning nr 1257/1999, särskilt artiklarna 10–12 i denna förordning. Och, som jag framhöll vid bedömningen av den första tolkningsfrågan, kan dessa bestämmelser i princip tolkas på olika sätt, och de är följaktligen inte så tydliga att arvingar till jordbrukare, som med myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling ingått avtal med arvsklausuler, inte hade kunnat lita på att dessa klausuler var rättsenliga.

62. En sådan läsning av rättspraxis tycks mig för övrigt ha stöd av den tyska versionen (”klare Bestimmung”), och ännu mer av den engelska versionen (”unambiguous provision”), av de domar som studerats.

63. Jag är medveten om att kommissionen i sitt skriftliga yttrande har hävdat att det i detta fall inte kunnat uppkomma en berättigad förväntan i fråga om unionsrätten på grund av ett obiter dictum av Europeiska unionens tribunal i domen Polen/kommissionen (T-257/13, ej publicerad, EU:T:2015:111), enligt vilket ”kommissionens godkännande av [planen för landsbygdsutveckling] inte ger detta programdokument ett högre rättsligt värde än förordning nr 1257/1999”. ( 24 ) Emellertid anser jag att den tanke som ligger bakom detta påstående av tribunalen var att normen i fråga, det vill säga artikel 11.1 första strecksatsen i förordningen (”[Den som överlåter ett jordbruk ska] slutgiltigt upphöra med allt yrkesmässigt jordbruk”), inte gav utrymme för något rimligt tvivel om skyldigheten för medlemsstaterna att kontrollera om jordbrukarna hade utövat sitt yrkesmässiga jordbruk under perioden innan verksamheten upphörde och att den följaktligen borde anses som en ”tydlig bestämmelse”, vilket, som jag har förklarat, inte är fallet i detta mål.

64. I vart fall, om kommissionens beslut i detta fall inte ensamt skapar en berättigad förväntan hos arvingarna, bör det enligt min mening beaktas vid bedömningen av om den unionsrättsliga texten är ”tydlig”. Om de föregående resonemangen inte var tillräckliga för att visa att artikel 10, artikel 11.1 andra och tredje strecksatserna och artikel 12 i förordning nr 1257/1999 inte är ”tydliga bestämmelser”, vill jag erinra om att dekret nr 1002, det vill säga den rättsliga grunden för arvsklausulen som ingår i avtalen mellan myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling och jordbrukarna, antogs efter kommissionens godkännande av Republiken Lettlands landsbygdsutvecklingsplan 2004–2006, som innehöll arvsklausulen i punkt 12.3.2 a under rubriken ”Förtidspensionering”. Om till och med kommissionens tolkning ( 25 ) av artiklarna 10–12 i förordning nr 1257/1999 medger att det är möjligt att överföra stöd till förtidspensionering genom arv, fastän denna möjlighet är oförenlig med dessa artiklar, förstår jag inte hur man skulle kunna anse dem vara ”tydliga bestämmelser” enligt rättspraxis.

65. Följaktligen är den nationella förvaltningens praxis i fråga om ingåendet av avtal som inrymmer en arvsklausul avseende stödet till förtidspensionering ägnad att utgöra grund för berättigade förväntningar, fastän den är oförenlig med artiklarna 10–12 i förordning nr 1257/1999, på grund av att dessa bestämmelser inte är tydliga enligt domstolens praxis.

66. Under dessa förhållanden bör man, för att bestämma om berättigade förväntningar har uppkommit hos arvingar till de jordbrukare som undertecknat avtal med myndigheten, kontrollera om även de två första villkoren i punkt 56 i detta förslag till avgörande är uppfyllda, det vill säga om de berättigade förväntningarna grundas på förvaltningsmyndigheternas handlande och om de som bibringats dessa berättigade förväntningar var i god tro.

67. När det gäller det första villkoret måste den rättssökandes berättigade förväntningar ha orsakats av de administrativa myndigheternas handlande. Närmare bestämt är det nödvändigt att handlandet genom sin objektiva utformning är ägnat att skapa en rimlig förväntan hos den rättssökande.

68. På den punkten frågar jag mig om det handlande som skulle ha skapat en berättigad förväntan hos arvingarna i det nationella målet är kommissionens handlande (beslutet att godkänna Republiken Lettlands plan för landsbygdsutveckling) eller den lettiska nationella förvaltningens handlande (ingåendet med jordbrukarna av avtal om uppbärande av förtidspension). ( 26 ) Det svar som ska lämnas är enligt min mening att arvingarnas berättigade förväntan om rätten att motta belopp som svarar mot stödet till förhandspensionering härrör från de åtaganden som gjorts av den nationella förvaltningen avseende jordbrukarna i de ingångna avtalen. Det är enligt min mening tydligt att den nationella förvaltningens handlande måste anses uppfylla de krav som ställts i rättspraxis.

69. Det kan inte förnekas att de åtaganden som gjorts inom ramen för avtalen härrör från en behörig beslutande myndighet. Som offentligt organ utsett av den lettiska staten att förvalta det nationella systemet för stöd till förtidspensionering till fullgörande av statens skyldigheter enligt artikel 38.1 under a i förordning nr 1260/99 är myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling i verkligheten behörig att företräda statsförvaltningen när det gäller beviljande av detta stöd. ( 27 )

70. På samma sätt är det klart att detta organs materiella handlande, det vill säga slutandet av avtal med arvsklausul med jordbrukare, var ägnat att få deras arvingar att helt naturligt tro att de åtaganden som gjorts av myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling hade fullgjorts, det vill säga att alla betalningar av stödet hade skett i normal ordning.

71. När det gäller det andra villkoret kan god tro endast konstateras i de fall då förändringen i den rättssökandes rättsliga ställning inte kunde förutses ( 28 ) enligt standarden för ”den försiktige och medvetne näringsidkaren” ( 29 ). Begreppet förutsebarhet är emellertid inte helt objektivt; det beror till stor del på en uppskattning i varje enskilt fall med hänsyn tagen till den rättssökandes individuella subjektiva ställning. ( 30 )

72. Under sådana omständigheter som i detta fall, då den rättssökandes rättsliga situation bestämdes av en nationell bestämmelse som på grund av oförenlighet med unionsrätten ersattes av en ny bestämmelse, kan ändringens förutsebarhet enligt min mening anses likvärdig med möjligheten att inse rättsstridigheten hos bestämmelsen i fråga. Det är självklart att en rättssökande inte kan lita på att en nationell bestämmelse som uppenbart strider mot unionsrätten är rättsenlig.

73. Det finns därför anledning att undersöka om det förhållandet att nationell praxis var oförenlig med förordning nr 1257/1999, på grund av att det i avtalen ingick en arvsklausul i samband med stödet till förtidspensionering, var synbart för arvingarna till de jordbrukare som undertecknat avtalen i fråga, vilket direkt skulle utesluta att de senare var i god tro.

74. Enligt min mening är det sannolikt, med hänsyn till informationen i det nationella målet, att denna rättsstridighet inte var synbar.

75. Naturligtvis var standarden för den försiktige och medvetne näringsidkaren sådan att den ålade dessa arvingar stränga skyldigheter när det gällde noggrannhet i enlighet med principen nemo censitur ignorare legem (ingen anses okunnig om lagen), vilka skyldigheter i princip kunde gå så långt som att kräva att arvingarna skulle känna till att arvsklausulen stred mot förordning nr 1257/1999. Emellertid kan man inte bortse från ett av de centrala dokumenten om de faktiska omständigheterna i detta mål, nämligen att överförande genom arv av stödet till förtidspensionering, som ingick i planen för landsbygdsutveckling, hade varit föremål för ett uttryckligt godkännande av kommissionen. Genom förekomsten av ett sådant godkännande anser jag att även en synnerligen medveten näringsidkare skulle ha förlitat sig på att arvsklausulen var förenlig med unionsrätten. ( 31 )

76. Den omständigheten som Republiken Lettland pekat på i sitt skriftliga yttrande, nämligen att, såsom domstolen konstaterade i domen av den 19 september 2002, Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, punkt 40), kommissionens godkännande av en plan för landsbygdsutveckling inte gör planen till en unionsrättsakt, tycks mig inte vara sådan att den påverkar den vikt som i detta fall bör fästas vid kommissionens beslut om godkännande.

77. Det råder i själva verket inget tvivel om att kommissionen, genom att anta beslutet om godkännande av den plan för landsbygdsutveckling som föreslagits av den berörda medlemsstaten, även hade uttalat sig om rättsenligheten av arvsklausulen, vilket jag erinrade om i punkt 39 i detta förslag till avgörande.

78. Att arvingarna var i god tro är enligt min mening så mycket mera tydligt som ett motsatt ställningstagande av kommissionen inte gjordes förrän vid mötet den 19 oktober 2011 med kommittén för landsbygdsutveckling, det vill säga omkring sju år efter det att det nämnda beslutet om godkännande hade antagits. ( 32 )

79. Alltså finns det inget i handlingarna som tyder på att arvingarna inte hade rätt att i god tro anse sig ha bibehållit sin rättsliga ställning, innebärande att myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling hade fullgjort sin betalningsskyldighet enligt avtalen.

80. Sammanfattningsvis är de tre villkoren för att det skulle uppkomma berättigade förväntningar hos arvingarna om rättsenligheten av överförandet genom arv av stöd till förtidspensionering enligt min mening uppfyllda i detta fall.

81. Som en följd av detta hade dessa arvingar i princip rätt att motta betalningar av stöd som beviljats på grund av avtal som slutits mellan dagen för ikraftträdandet av dekret nr 1002 (7 december 2004) och dagen för dekret nr 187 (30 april 2015). Genom att avlägsna själva grunden för att stödet till förhandspensionering kunde överföras genom arv avlägsnade det senare dekretet också grunden för arvingarnas berättigade förväntningar.

82. I detta sammanhang har den hänskjutande domstolen också genom sin tredje tolkningsfråga begärt att EU-domstolen ska bestämma om denna berättigade förväntan inte snarare borde anses som avlägsnad vid en tidigare dag än då dekret nr 187 antogs, nämligen på dagen för antagande av slutsatserna från det femtioandra mötet med kommissionens kommitté för landsbygdsutveckling. Dessa slutsatser angav att överförande genom arv av stöd till förtidspensionering inte överensstämde med rådets förordning (EG) nr 1698/2005 av den 20 september 2005 om stöd för landsbygdsutveckling från Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling (EJFLU), ( 33 ) som ersatte förordning nr 1257/1999 och behandlar åtgärder för landsbygdsutveckling för perioden 2007–2013.

83. På den frågan bör man enligt min mening lämna ett nekande svar.

84. Detta beror inte på att de ifrågavarande slutsatserna inte gäller förordning nr 1257/1999 utan förordning nr 1698/2005. Innehållet i artikel 23 i förordning nr 1698/2005 är på alla punkter klart likartat med innehållet i artiklarna 10–12 i förordning nr 1257/1999.

85. Svaret är enligt min mening snarast motiverat av att villkoren för att det skulle finnas berättigade förväntningar inte upphörde att vara uppfyllda till följd av att dessa slutsatser antogs.

86. Även om det skulle kunna hävdas att dessa slutsatser fick som effekt att utesluta att det andra villkoret var uppfyllt, det vill säga villkoret om arvingarnas goda tro, anser jag icke desto mindre att en sådan tolkning är felaktig.

87. För att vederlägga denna tolkning ska jag kort uppehålla mig vid den.

88. Jag erinrar om att jag i punkterna 75–77 i detta förslag till avgörande har angett att kommissionens beslut att godkänna den av Republiken Lettland framlagda planen för landsbygdsutveckling för perioden 2004–2006, som i en bestämmelse tillät överförande genom arv av stöd till förtidspensionering, var ett avgörande element för att komma fram till att arvingarna till de jordbrukare som undertecknade avtalen om uppbärande av förtidspension inte kunde upptäcka rättsstridigheten i arvsklausulen och att de följaktligen var i god tro. Detta beslut är i själva verket sådant att det minskar de höga kraven på god tro som härrör från tillämpningen av standarden för den försiktige och medvetne näringsidkaren.

89. Under dessa förhållanden skulle man kunna anse att slutsatserna från kommissionens kommitté för landsbygdsutveckling att överförande genom arv av stöd till förtidspensionering inte överensstämmer med unionsrätten var ägnade att upphäva de effekter på den goda tron som samma institutions beslut om godkännande hade fått. Om så var fallet, skulle arvingarnas handlande behöva värderas med hänsyn till den helt objektiva standarden för den försiktige och medvetne näringsidkaren, och arvsklausulens rättsstridighet skulle då anses ha blivit synbar för arvingarna.

90. Jag är oense om själva grunden för detta resonemang.

91. Enligt min mening kan slutsatserna från kommittén för landsbygdsutveckling inte beaktas när det gäller att värdera om arvingarna i detta fall var i god tro.

92. Detta beror på att dessa enskilda personer inte hade kännedom om protokollet från mötet med kommittén för landsbygdsutveckling. Det framgår faktiskt av den information som är tillgänglig i målet att innehållet i detta protokoll inte hade delgetts arvingarna. Dessutom medför deras skyldighet att handla ansvarsfullt inte att de borde ha informerats om innehållet. Jag anser det klart att man inte kan ålägga arvingarna samma skyldighet att hålla sig informerade som den skyldighet som gäller för stora företag på konkurrensrättens område. ( 34 )

93. Eftersom slutsatserna från kommittén för landsbygdsutveckling varken var kända eller tillgängliga för arvingarna, är det tydligt att dessa slutsatser inte kan förhindra att arvingarna var i god tro.

94. Följaktligen kan dessa slutsatser inte tjäna som grund för att bortse från arvingarnas berättigade förväntningar i fråga om deras rätt att motta stöd till förtidspensionering på grund av den arvsklausul som ingick i avtalen avseende perioden 2004–2006. Denna berättigade förväntan måste därför anses ha förelegat fram till dagen för ikraftträdandet av dekret nr 187, det vill säga den 30 april 2015.

IV. Förslag till avgörande

95. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Författningsdomstolen, Lettland) har ställt enligt följande: 1) Artiklarna 10–12 i rådets förordning (EG) nr 1257/1999 av den 17 maj 1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden och om ändring och upphävande av vissa förordningar förhindrar att medlemsstaterna vid genomförandet av dessa bestämmelser vidtar en åtgärd som tillåter att stöd till förtidspensionering överförs genom arv. 2) En faktisk situation innebärande att en nationell norm som tillät överförande genom arv av stöd till förtidspensionering i laga ordning godkändes av Europeiska kommissionen såsom överensstämmande med förordning nr 1257/1999 – på grund av vilken vissa jordbrukare hade deltagit i åtgärder för förtidspensionering – har hos arvingarna till dessa jordbrukare, på grundval av unionsrätten, skapat berättigade förväntningar. 3) Slutsatserna från mötet med kommissionens kommitté för landsbygdsutveckling den 19 oktober 2011 kan inte utgöra grund för ett tidigarelagt upphörande av dessa berättigade förväntningar på grund av att slutsatserna varken var kända av arvingarna eller tillgängliga för dem och de därför inte kunde hindra att arvingarna var i god tro.

( 1 ) Originalspråk: franska.

( 2 ) EGT L 160, 1999, s. 80.

( 3 ) Denna kommitté inrättades genom artikel 84 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1305/2013 av den 17 december 2013 om stöd för landsbygdsutveckling från Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling (Ejflu) och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1698/2005 (EUT L 347, 2013, s. 487).

( 4 ) Rådets förordning av den 30 juni 1992 om införande av en stödordning i gemenskapen för förtidspensionering från jordbruk (EGT L 215, 1992, s. 91).

( 5 ) Rådets förordning (EG) nr 1260/1999 av den 21 juni 1999 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna (EGT L 161, 1999, s. 1).

( 6 ) På denna punkt anser jag det viktigt att framhäva en särskild aspekt av förfarandet vid Satversmes tiesa (Författningsdomstolen, Lettland). Det framgår i själva verket av Satversmes tiesas likums (lagen om Författningsdomstolen) att parterna i det pågående målet vid administratīvā rajona tiesa (Regionala förvaltningsdomstolen), med undantag av den myndighet som antog den omstridda akten, inte har rätt att avge yttranden i förfarandet om förenlighet med konstitutionen annat än om Staversmes tiesa (Författningsdomstolen, Lettland) anser att de kan bidra till en uttömmande och objektiv dom i målet (artikel 22.3 i lagen om Författningsdomstolen). Eftersom de inte är ”nödvändiga parter” i detta förfarande, tillåts de inte att yttra sig i förfarandet om förhandsavgörande vid EU-domstolen (artikel 96 i rättegångsreglerna för domstolen). Detta är skälet till att det i detta fall inte finns några yttranden från parterna i det nationella målet.

( 7 ) Dom av den 15 maj 2014, Szatmári Malom (C‑135/13, EU:C:2014:327, punkt 55).

( 8 ) Se dom av den 25 oktober 2012, Ketelä (C‑592/11, EU:C:2012:673, punkt 37).

( 9 ) Argumentet som Republiken Lettland utvecklat i sitt skriftliga yttrande att en sådan slutsats inte kunde vara riktig eftersom artikel 37.4 i förordning nr 1257/1999 endast tillät medlemsstaterna att införa ”ytterligare eller strängare krav” i fråga om unionens stöd till landsbygdens utveckling och därför inte kunde medge gynnsammare villkor till de jordbrukare som åtnjöt stödet i fråga, förefaller mig inte relevant i detta fall. Det finns inga tvivel om att överförande genom arv inte kan betraktas som ”krav” för beviljande av stöd till förtidspensionering.

( 10 ) Domstolen har gjort det klart att målet att ge jordbrukarna en inkomst inte är ett autonomt syfte utan att det har till uppgift att främja det makroekonomiska målet att förbättra jordbruksföretagens livskraft. Se, i denna fråga, dom av den 11 april 2013, Soukupová (C‑401/11, EU:C:2013:223, punkterna 24 och 25), och dom av den 25 februari 2015, Polen/kommissionen (T‑257/13, ej publicerad, EU:T:2015:111, punkterna 47–49). Se också punkt 32 i generaladvokaten Jääskinens förslag till avgörande i målet Soukupová (C‑401/11, EU:C:2012:658), som lyder på följande sätt: ”Stöd till förtidspensionering är inte avsett att komplettera ålderspensionen utifrån sociala hänsyn. Det är heller inte direkt avsett att ge ytterligare inkomster till äldre jordbrukare. Detta är en logisk följd av att förordning nr 1257/1999 är ett medel att uppnå det primära målet för stödordningen för förtidspension, vilket är att skapa ett ekonomiskt intresse för äldre jordbrukare att upphöra med sin verksamhet i förtid i situationer när de normalt inte skulle göra det” (min kursivering).

( 11 ) Det framgår av bilagan, som har rubriken ”Tabell över belopp”, att det högsta beloppet per överlåtare och år uppgår till 15000 euro och att det totala högsta beloppet per överlåtare uppgår till 150000 euro. Dessutom får de högsta årliga beloppen höjas till det dubbla, under förutsättning att det totala högsta beloppet inte överskrids, med beaktande av dels jordbruksföretagens ekonomiska struktur i respektive område, dels målet att påskynda anpassningen av jordbruksstrukturerna.

( 12 ) I detta perspektiv skulle medlemsstaterna alltså ha rätt att tillåta de överlåtande jordbrukarna att överföra stödet till sina egna arvingar och att reglera stödbeloppet som erbjuds varje överlåtare inom de gränser som bestäms av de högsta beloppen. Om den nationella lagstiftningen skulle ge en möjlighet till överförande genom arv, skulle stödbeloppet oundvikligen understiga det belopp som kunde beviljas om denna möjlighet inte fanns.

( 13 ) På samma sätt skulle artikel 12.2 andra stycket i förordning nr 1257/1999 (”Om en normal ålderspension betalas av medlemsstaten till en överlåtande part, skall stödet till förtidspension beviljas som ett tillägg till denna och beräknas utifrån det belopp som lämnas i form av nationell ålderspension”) kunna förstås så att det inte var tillämpligt på arvingar.

( 14 ) Min kursivering. Se särskilt dom av den 19 september 2002, Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, punkt 39). I detta mål svarade domstolen på den andra ställda frågan med att ange att kommissionens beslut om godkännande av ett nationellt program för stöd enligt förordning (EEG) nr 2078/1992 av den 30 juni 1992 om produktionsmetoder inom jordbruket som är förenliga med miljöskydds- och naturvårdskraven (EGT L 215, 1992, s. 85) gällde innehållet i dessa program på grund av att detta beslut inte kunde fattas förrän efter det att kommissionen hade försäkrat sig om att de var förenliga med förordningen och hade fastställt beskaffenheten av de åtgärder som berättigade till medfinansiering och fastställt totalsumman för de kostnader som var förbundna med finansieringen av åtgärderna. Eftersom en läsning av artikel 44.2 i förordning nr 1257/1999 tillsammans med artikel 48 i kommissionens förordning (EG) nr 817/2004 av den 29 april 2004 om tillämpningsmetod för förordning (EG) nr 1257/1999 (EUT L 153, 2004, s. 30) utgör en granskning med samma utmärkande drag, förefaller denna slutsats tillämplig i detta fall.

( 15 ) I verkligheten gäller de två tolkningsfrågorna som den hänskjutande domstolen ställt snarare en ”subjektiv rätt” att ärva stöd till förtidspensionering. Som tydligt framgår av den hänskjutande domstolens yttrande skulle erkännandet av en sådan rätt för arvingarna bli följden av ett jakande svar i fråga om möjligheten för dem att grunda sig på de nämnda berättigade förväntningarna.

( 16 ) Se dom av den 14 mars 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, punkt 23).

( 17 ) Se dom av den 11 juli 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435, punkt 44), och dom av den 12 maj 2011, Enel Maritsa Iztok 3 (C‑107/10, EU:C:2011:298, punkt 29).

( 18 ) Se, särskilt, dom av den 24 april 1996, Industrias Pesqueras Campos m.fl./kommissionen (T‑551/93 och T‑231/94–T-234/94, EU:T:1996:54, punkt 76).

( 19 ) När det gäller identifieringen av de personer som kan dra fördel av berättigade förväntningar håller jag mig till formuleringen i den andra tolkningsfrågan, som hänvisar till jordbrukarnas arvingar och inte till jordbrukarna själva. För övrigt visar den hänskjutande domstolens beslut tydligt att målet vid administratīvā rajona tiesa (förvaltningsdomstolen i första instans), som själv gjorde en hänvändelse till Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Författningsdomstolen), grundade sig på att myndigheten för stöd till landsbygdsutveckling inte hade fullgjort sina egna förpliktelser mot sökandena, vilka hade beslutats enligt avtal om uppbärande av förtidspension. Emellertid förefaller man av detta utan svårighet kunna sluta sig till att orsaken till att skyldigheterna inte fullgjorts låg i upphävandet av möjligheten att överföra stöd genom arv, vilket innebär att sökandena i förfarandet vid administratīvā rajona tiesa (förvaltningsdomstolen i första instans) är arvingarna.

( 20 ) Se dom av den 7 september 2006, Spanien/rådet (C‑310/04, EU:C:2006:521, punkt 81), och dom av den 1 juni 2016, Ungern/kommissionen (T-662/14, EU:T:2016:328, punkt 55).

( 21 ) Formuleringen av dessa villkor förefaller variera något beroende på vilket område det är fråga om. På området för statligt stöd, se dom av den 16 oktober 2014, Alcoa Trasformazioni/kommissionen (T-177/10, EU:T:2014:897). På tullområdet, se dom av den 15 december 2011, Afasia Knits Deutschland (C‑409/10, EU:C:2011:843, punkt 47).

( 22 ) Dom av den 7 april 2011, Sony Supply Chain Solutions (Europe) (C‑153/10, EU:C:2011:224, punkt 47). Se även dom av den 20 juni 2013, Agroferm (C‑568/11, EU:C:2013:407, punkt 52), dom av den 16 mars 2006, Emsland-Stärke (C‑94/05, EU:C:2006:185, punkt 27), dom av den 1 april 1993, Lageder m.fl. (C‑31/91–C‑44/91, EU:C:1993:132, punkt 35), och dom av den 26 april 1988, Krücken (316/86, EU:C:1988:201, punkt 23).

( 23 ) Jag kan därför ansluta mig till generaladvokaten Stix-Hackls tolkning i hans förslag till avgörande i de förenade målen Elmeka (C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2005:730, punkterna 43–45). För ett liknande resonemang, se även generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i målet Agroferm (C‑568/11, EU:C:2013:35, punkt 59).

( 24 ) Se dom Polen/kommissionen (T‑257/13, ej publicerad, EU:T:2015:111, punkterna 53–55).

( 25 ) Kommissionens tolkning kan särskilt beaktas med hänsyn till att lydelsen i artiklarna 10–12 i förordning nr 1257/1999 i dess slutliga version är helt identisk med utformningen av samma bestämmelser som kommissionen hade infört i det förslag till förordning som den hade framlagt. Se förslag till rådets förordning (EG) om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till landsbygdens utveckling (EGT C 170, 1998, s. 67).

( 26 ) I detta hänseende vill jag påpeka att rättspraxis visar sig väsentligt mer flexibel när de berättigade förväntningarna har framkallats av en handling av en nationell förvaltningsmyndighet för att genomföra unionsrätten. I de mål där domstolen haft att bedöma om en berättigad förväntan kan härröra från ett handlande av en europeisk institution, kräver domstolen att institutionens handlande skapar ”välgrundade förhoppningar” hos den rättssökande och tillägger att försäkringar som är ägnade att framkalla sådana förhoppningar, oavsett i vilken form de framförts, är ”upplysningar som är tydliga, ovillkorliga, sammanhängande och härrörande från behöriga och pålitliga källor”. Se dom av den 14 mars 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, punkt 25 och där angiven rättspraxis). Tvärtom, i sådana mål som det nu är fråga om, då en berättigad förväntan påstås föreligga på grund av en nationell myndighets tillämpning av unionsrätten, begränsar sig domstolen till att hävda att handlingen ska skapa en ”rimlig förväntan” hos den rättssökande. Se dom av den 14 september 2006, Elmeka (C‑181/04 – C‑183/04, EU:C:2006:563, punkt 32).

( 27 ) På den punkten sägs i artikel 4.1 i atbalsta dienesta likums (lag om stödtjänsten för lantbefolkningen): ”Stödtjänsten för lantbefolkningen förvaltar stödet från staten och Europeiska unionen till lantbefolkningen, jordbruket, skogsbruket och fisket, [den mottar och prövar ansökningar (projekt) om stöd, fattar beslut om beviljande eller vägran av finansiering, beslutar om betalning eller vägran av betalning av stöd, för förteckning över stödbelopp och kontrollerar deras användning].”

( 28 ) Se dom av den 17 mars 2011, AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153, punkt 73 och där angiven rättspraxis). Se även Simon, D., ”La confiance légitime en droit communautaire: vers un principe général de limitation de la volonté de l’auteur de l’acte?”, Le rôle de la volonté dans les actes juridiques, études à la mémoire du professeur Alfred Rieg, Bryssel, Bruylant, 2000, s. 740.

( 29 ) Se, på jordbruksområdet, dom av den 7 september 2006, Spanien/rådet (C‑310/04, EU:C:2006:521, punkt 83). På andra områden, se bland annat dom av den 10 september 2009, Plantanol (C‑201/08, EU:C:2009:539), och dom av den 7 juni 2005, VEMW m.fl. (C‑17/03, EU:C:2005:362, punkt 74).

( 30 ) Se, bland annat, dom av den 2 juli 2015, Demmer (C‑684/13, EU:C:2015:439, punkt 92).

( 31 ) Detta beslut om godkännande, som antogs i enlighet med artikel 44.2 i förordningen, avser nämligen innehållet i planen för landsbygdsutveckling. Se, härvidlag, punkt 38 i förevarande förslag till avgörande.

( 32 ) Om hänsynstagande till frånvaron av snabb rättelse av förvaltningen vid värderingen av god tro, se generaladvokaten Stix-Hackls förslag till avgörande i de förenade målen Elmeka (C‑181/04 – C‑183/04, EU:C:2005:730, punkt 54).

( 33 ) EUT L 277, 2005, s. 1.

( 34 ) Se dom av den 19 september 2002, Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, punkt 58), samt generaladvokaten Albers förslag till avgörande i samma mål (C‑336/00, EU:C:2002:175, punkterna 117–121).