ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

I artikel 1.1 och 1.2 i förordningen om slutgiltig tull föreskrivs följande: ”1. En slutgiltig antidumpningstull ska införas på import av beredda eller konserverade mandariner (inbegripet tangeriner och satsumas), klementiner, wilkings och andra liknande citrushybrider utan tillsats av alkohol, med eller utan tillsats av socker eller annat sötningsmedel, enligt definitionen i KN-nummer 2008, med ursprung i Kina, som omfattas av KN-nummer 2008 30 55, 2008 30 75 och ex 2008 30 90 (Taric-nummer 2008 30 90 61, 2008 30 90 63, 2008 30 90 65, 2008 30 90 67 och 2008 30 90 69). 2. Följande slutgiltiga antidumpningstullsatser ska tillämpas för den produkt som beskrivs i punkt 1 och som tillverkats av nedanstående företag: Företag EUR/ton nettoproduktvikt Tarictilläggskod Yichang Rosen Foods Co., Ltd, Yichang, Zhejianf 531,2 A886 Huangyan No.1 Canned Food Factory, Huangyan, Zhejiang 361,4 A887 Zhejiang Xinshiji Foods Co., Ltd, Sanmen, Zhejiand och dess närstående tillverkare Hubei Xinshiji Foods Co., Ltd, Dangyang City, provinsen Hubei 490,7 A888 Samarbetsvilliga exporterande tillverkare som inte ingick i stickprovet (se bilagan) 499,6 A889 Övriga företag 531,2 A999”
”Lån” ingår under rubrik XI i bilaga 1 till direktiv 88/361/EEG för genomförandet av artikel 67 i fördraget, utan att det preciseras om det ska vara oneröst eller benefikt eller vad det ska ha för föremål. Vad vidare gäller gåvor, har domstolen redan haft tillfälle att slå fast att det inte ska göras någon åtskillnad mellan penning- och naturatransaktioner vid fastställandet av huruvida en medlemsstats skattemässiga behandling av vissa transaktioner omfattas av bestämmelserna om fri rörlighet för kapital. Slutligen följer det av att arv och testamentsförordnanden inkluderas under ovannämnda rubrik XI att det faktum att en transaktion är benefik inte i sig hindrar att den kan kvalificeras som kapitalrörelse i den mening som avses i artikel 56 EG. Tillhandahållande av en bil för användning är en förmån som har ett visst ekonomiskt värde, motsvarande kostnaden för en hyrbil av samma slag och för samma tid.

Artikel 56 EG ska tolkas så, att den utgör hinder för en lagstiftning i en medlemsstat enligt vilken personer som är bosatta där och som har lånat ett fordon som är registrerat i en annan medlemsstat av en person bosatt i den staten fullt ut ska betala skatt första gången fordonet används på allmän väg i den förstnämnda medlemsstaten, en skatt som normalt tas ut när ett fordon registreras där, utan hänsyn till hur länge bilen faktiskt ska användas på allmän väg där och utan att det är möjligt att begära befrielse från eller återbetalning av skatten, när fordonet inte är avsett att, huvudsakligen, användas permanent i den förstnämnda medlemsstaten eller när det faktiskt används på detta sätt.

Om fordon som inte är registrerade i en medlemsstat är avsedda att huvudsakligen användas permanent i den medlemsstaten eller faktiskt används på detta sätt, behandlas en person bosatt i den staten som gratis använder ett sådant fordon och en person som under samma förutsättningar använder ett fordon registrerat i den medlemsstaten på samma sätt, eftersom det sistnämnda fordonet redan har blivit föremål för fordonsskatt när det registrerades där. Under de omständigheterna är kravet på att betala fordonsskatt när ett fordon som inte är registrerat i den berörda medlemsstaten används för första gången på allmän väg där motiverat, i likhet med kravet på betalning av den skatt som tas ut vid registrering av ett fordon i den staten. Om fordonen däremot inte är avsedda att, huvudsakligen, användas permanent och inte faktiskt används på detta sätt, är beskattningen inte motiverad, eftersom de två personkategorierna då verkligen behandlas olika. Under sådana omständigheter har fordonen inte en sådan anknytning till medlemsstatens territorium att det motiverar att en skatt tas ut som normalt ska betalas när ett fordon registreras i den staten.

(se punkterna 50–52 och 56 samt domslutet)
I fråga om antidumpningsundersökningar rörande import från bland annat Kina, ska normalvärdet bestämmas i enlighet med artikel 2.1–2.6 i grundförordningen om förbud mot dumpning nr 384/96 om det, på grundval av korrekt underbyggda ansökningar från en eller flera tillverkare som är föremål för undersökningen och i enlighet med de kriterier som anges under c i samma artikel, visas att marknadsekonomiska förhållanden råder för tillverkaren eller tillverkarna vad gäller produktion och försäljning av den berörda likadana produkten. Bevisbördan ligger på den tillverkare som vill erhålla marknadsekonomisk status. Följaktligen åligger det inte unionsinstitutionerna att bevisa att tillverkaren inte uppfyller de villkor som föreskrivits för att tillerkännas sådan status. Däremot åligger det nämnda institutioner att bedöma huruvida de uppgifter som lämnats av tillverkaren är tillräckliga för att bevisa att villkoren i artikel 2.7 c första stycket i den nämnda förordningen för att beviljas marknadsekonomisk status är uppfyllda, och det åligger unionsdomstolen att pröva huruvida något uppenbart fel begåtts vid denna bedömning.

(se punkterna 31 och 32)
19

Enligt den gemensamma ståndpunkten 2008/479 ingår Bank Melli Iran och Melli Bank bland de enheter vars tillgångar ska frysas. Punkt 5 i tabell B i bilagan till denna ståndpunkt innehåller nämligen följande uppgifter i den första kolumnen med rubriken ”Namn”: ”Bank Melli, Melli Bank Iran and all branches and subsidiaries including a) Melli Bank plc b) Bank Melli Iran Zao”.
13

Den 24 september 2004 antog rådet, på förslag av kommissionen, den omtvistade förordningen. Vad gäller Xinanchems ansökan om status som företag som verkar i en marknadsekonomi, anges följande i skälen 13–17 i den omtvistade förordningen: ”13) Trots att de flesta aktierna ägdes av privatpersoner ansågs bolaget ändå stå under statlig kontroll, eftersom de icke-statliga aktierna var spridda på ett stort antal ägare och det största aktieblocket i företaget ägdes av staten. Dessutom var styrelsen utsedd av staten och majoriteten av styrelseledamöterna var antingen statstjänstemän eller tjänstemän i statsägda företag. Den statliga kontrollen och inflytandet i företaget ansågs därför vara betydande. 14) Dessutom fastställdes det att Kinas regering hade gett China Chamber of Commerce Metals, Minerals & Chemicals Importers and Exporters (CCCMC) rätt att stämpla kontrakten och kontrollera exportpriserna för tullklareringen. Systemet omfattade möjligheten att fastställa ett minimipris för export av glyfosat och gav CCCMC rätt att lägga in sitt veto mot exporter som inte respekterade dessa priser. 15) Efter samråd med rådgivande kommittén beslutades det därför att [Xinanchem] inte skulle beviljas marknadsekonomisk status eftersom företaget inte uppfyllde alla kriterier i artikel 2.7 c i grundförordningen. 16) Eftersom Xinanchem inte beviljades marknadsekonomisk status ansökte företaget om individuell behandling, dvs. om att det skulle fastställas en individuell dumpningsmarginal på grundval av företagets egna exportpriser. Kommissionen undersökte om företaget faktiskt och juridiskt var tillräckligt oberoende av staten för att kunna fastställa egna exportpriser. 17) Det konstaterades i detta avseende att staten i betydande grad hade kontroll över hur Xinanchems fastställde exportpriserna för den berörda produkten, vilket också framgår av skäl 14. Slutsatsen blev därför att Xinanchem inte uppfyllde de nödvändiga kriterierna för individuell behandling enligt artikel 9.5 i grundförordningen.”
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

Bestämmelser om skatter och avgifter – Harmonisering av lagstiftning – Omsättningsskatt – Gemensamt system för mervärdesskatt – Tillhandahållande av tjänster – Transaktioner som består av flera delar

(Rådets direktiv 77/388, artiklarna 2.1 och 13 B d leden 1 och 3)

Sammanfattning

De extraavgifter som en tillhandahållare av telekommunikationstjänster tar ut av sina kunder när dessa inte betalar nämnda tjänster via autogiro eller överföringar via Bankers’ Automated Clearing System (BACS), utan via kreditkort, betalkort eller check, eller kontant i kassan i en bank eller i kassan hos ett av tillhandahållarens betalningsombud, utgör i mervärdesskattehänseende inte vederlag för ett tillhandahållande av tjänster som är fristående och självständigt i förhållande till det huvudsakliga tillhandahållandet, vilket består i tillhandahållande av telekommunikationstjänster.

Sådana tjänster, vilka nämnda kunder inte kan åtnjuta oberoende av användningen av mobiltelefonitjänsten, har ur dessa kunders synvinkel inte något självständigt värde utöver värdet av mobiltelefonitjänsten.

En tjänst ska betraktas som underordnad en huvudsaklig tjänst när kunderna inte efterfrågar den i sig, utan tjänsten för dem endast är ett medel att på bästa sätt åtnjuta den huvudsakliga tjänst som företaget tillhandahåller.

(se punkterna 25, 27 och 32 samt domslutet)
Nyckelord

Sammanfattning



Nyckelord

1. Socialpolitik – Skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet – Direktiv 2003/88 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden – Tillämpningsområde

(Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88, artikel 1.3)

2. Socialpolitik – Skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet – Direktiv 2003/88 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden – Minsta period av vila

(Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88, artiklarna 3, 17.2 och 17.3 b och c)

Sammanfattning

1. Direktiv 2003/88 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden är tillämpligt på personer med avtal om särskild anställning i pedagogisk verksamhet och som utövar tillfällig och säsongsbetonad verksamhet vid semester- och fritidscentra under högst 80 dagar per år.

(se punkt 33 och punkt 1 i domslutet)

2. Den möjlighet att göra avvikelser som föreskrivs i artikel 17.3 b och/eller c i direktiv 2003/88 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden är tillämplig på personer med avtal om särskild anställning i pedagogisk verksamhet och som utövar tillfällig och säsongsbetonad verksamhet vid semester- och fritidscentra under högst 80 dagar per år.

En nationell lagstiftning som begränsar sådana arbetstagares verksamhet till 80 arbetsdagar per år uppfyller inte villkoren i artikel 17.2 i direktivet för tillämpning av nämnda avvikelse, enligt vilken de berörda arbetstagarna ska ges motsvarande kompensationsledighet eller – i undantagsfall, när det av objektiva skäl inte är möjligt att bevilja sådan kompensationsledighet – erbjudas lämpligt skydd. Det är förvisso så att arbetets särskilda art eller det särskilda sammanhang det utförs i, i undantagsfall, gör det möjligt att avvika från artikel 3 i direktiv 2003/88 och från skyldigheten att regelbundet alternera mellan arbetstid och viloperioder. En nationell lagstiftning som inte låter arbetstagare komma i åtnjutande av rätten till dygnsvila under hela anställningsavtalets varaktighet, även om det rör sig om ett avtal med en maximal varaktighet om 80 dagar per år, innebär emellertid inte bara att en individuell rättighet som uttryckligen följer av direktivet blir innehållslös, utan den står även i motsatsförhållande till målsättningen med direktivet, vilket är att säkerställa ett effektivt skydd för arbetstagarnas säkerhet och hälsa.

(se punkterna 37, 46, 47, 52, 60–62 och punkt 2 i domslutet)
22

I artikel 1 första stycket i dekret nr 2001-725 av den 31 juli 2001 avseende processhjälpmedel som får användas vid tillverkning av varor avsedda att användas som livsmedel (décret no 2001-725, du , relatif aux auxiliaires technologiques pouvant être employés dans la fabrication des denrées destinées à l’alimentation humaine) (JORF av den ) (nedan kallat ”2001 års dekret”), definieras processhjälpmedel som ”varje ämne som inte konsumeras som en livsmedelsingrediens i sig och som avsiktligen används vid beredningen av råvaror, livsmedel eller ingredienser i dessa, för att uppnå ett bestämt tekniskt syfte under behandlingen eller omvandlingen, och som kan få till följd att vissa oavsiktliga rester av detta ämne eller dess derivater som tekniskt sett inte går att undvika återfinns i den färdiga produkten, under förutsättning att dessa rester inte utgör någon hälsorisk eller har någon teknologisk effekt på den färdiga produkten”.
17

Under dessa omständigheter beslutade Audiencia Provincial de Salamanca att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen: ”Ska artikel 153 EG, jämförd med artiklarna 3 EG och 95 EG, med artikel 38 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna [som offentliggjordes i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, s. 1)] samt med [direktivet], särskilt artikel 4 häri, tolkas så att en domstol som prövar ett överklagande av ett avgörande från en underrätt ex officio får ogiltigförklara ett avtal som omfattas av nämnda direktivs tillämpningsområde, trots att konsumenten mot vilken anspråk har riktats inte vid något tillfälle, vare sig vid bestridande under handläggningen av ärendet om betalningsföreläggande, vid den muntliga förhandlingen eller vid överklagandet, har framställt något yrkande om sådan ogiltigförklaring?”
2

Denna begäran har framställts i ett mål mellan Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV (tysk sammanslutning mot otillbörlig konkurrens) (nedan kallad Wettbewerbszentrale) och Plus Warenhandelsgesellschaft mbH, som är ett tyskt detaljhandelsföretag (nedan kallat Plus), angående den affärsmetod som Plus tillämpar, vilken Wettbewerbszentrale anser vara otillbörlig.
6

I artikel 4.2 c anges följande: ”2. Under förutsättning att skattesatsen uppgick till 1 procent per den 1 juli 1984, får skatt på kapitaltillskott även fortsättningsvis tas ut på följande transaktioner: … c) Ett lån som tas upp av en kapitalassociation, om borgenären får rätt till en andel i associationens vinst.”
22

Domstolen vill tillägga att även om relevanta sekundärrättsakter ska tolkas med beaktande av avtal som antagits inom ramen för WTO (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 december 2000 i de förenade målen C-300/98 och C-392/98, Dior m.fl., REG 2000, s. I-11307, punkt 47, och av den 16 november 2004 i mål C-245/02, Anheuser-Busch, REG 2004, s. I-10989, punkt 55), så kvarstår det faktum att avtalet om ursprungsregler för närvarande endast föreskriver att ett arbetsprogram för harmonisering ska genomföras under en övergångsperiod. Eftersom avtalet inte innebär en fullständig harmonisering, har WTO-medlemmarna ett utrymme för eget skön vad gäller hur de anpassar sina ursprungsregler. I detta sammanhang framgår det av WTO:s specialistgrupps rapport av den 20 juni 2003, United States – Rules of Origin for Textiles and Apparel Products (DS243), punkterna 6.23 och 6.24, att det står WTO-medlemmarna fritt att bestämma vilka kriterier som gäller för ursprung, att modifiera dessa kriterier över tiden eller att tillämpa skilda kriterier för olika varor.
48

Vid förhandlingen har den belgiska regeringen angett att enligt tillämplig nationell lagstiftning så gäller följande. Om en heltidsanställd arbetstagare som är föräldraledig på heltid (under maximalt tre månaders tid) sägs upp utan uppsägningstid, ska ersättningen beräknas utifrån den lön som gällde enligt avtalet. Om det däremot är en heltidsanställd arbetstagare som är föräldraledig på deltid – oavsett om ledigheten är i form av en förkortning av normal arbetstid med 50 eller 20 procent – så är det lönen under föräldraledigheten som ska ligga till grund för beräkningen. Under föräldraledigheten har nämligen heltidsanställningen förvandlats till en deltidsanställning.
37

När det gäller andelsinnehav som inte omfattas av direktiv 90/435 är det medlemsstaterna som har att avgöra om och i vilken mån den ekonomiska dubbelbeskattningen av utdelad vinst ska undvikas och för detta ändamål, ensidigt eller med hjälp av dubbelbeskattningsavtal som ingås med andra medlemsstater, införa mekanismer till förhindrande eller lindring av denna ekonomiska dubbelbeskattning (se dom av den 12 december 2006 i mål C-374/04, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, REG 2006, s. I-11673, punkt 54, och domen i det ovannämnda målet Amurta, punkt 24).
11

50c § första och fjärde styckena EStG, i den lydelse som följer av lag av den 13 september 1993 om förbättrade skattevillkor för att säkerställa ett konkurrenskraftigt företagsklimat för Tyskland på den europeiska inre marknaden (Gesetz zur Verbesserung der steuerlichen Bedingungen zur Sicherung des Wirtschaftsstandorts Deutschland im Europäischen Binnenmarkt (Standortsicherungsgesetz)) (BGBl. 1993 I, s. 1569), har följande lydelse: ”1) En skattskyldig person som har rätt till avräkning för inkomstskatt för juridiska personer och som från en andelsägare, som saknar en sådan rätt till avräkning, förvärvar en andel i ett kapitalbolag … som omfattas av en obegränsad skattskyldighet … får inte vid beräkningen av vinsten ta hänsyn till de minskningar av vinsten som följer av att 1. det tas hänsyn till det lägre andelsvärdet, eller 2. andelen överlåts eller tas ut, under det år den förvärvas eller under något av de följande nio åren, under förutsättning att ett sådant hänsynstagande till det lägre andelsvärdet eller all annan vinstminskning endast följer av att vinsten delas ut eller av att vinsten omfördelas inom organisationen, och under förutsättning att vinstminskningen totalt inte överstiger spärrbeloppet, i den mening som avses i fjärde stycket. … 4) Spärrbeloppet motsvarar skillnaden mellan anskaffningsvärdet och det nominella andelsvärdet. …”
25

Inte minst ankommer det på varje medlemsstat att med iakttagande av gemenskapsrätten organisera sitt system för beskattning av utdelad vinst och att i detta sammanhang definiera beskattningsunderlaget samt den skattesats som ska tillämpas för den aktieägare som erhåller utdelningen (se, bland annat, domen i det ovannämnda målet Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punkt 50, dom av den 12 december 2006 i mål C-446/04, Test Claimants in the FII Group Litigation, REG 2006, s. I-11753, punkt 47, och av den 20 maj 2008 i mål C-194/06, Orange European Smallcap Fund, REG 2008, s. I-3747, punkt 30).
19

Under dessa förhållanden beslutade Budaörsi Városi Biróság, som ansåg att det var oklart huruvida prorogationsklausulen i de allmänna villkoren i det omtvistade avtalet var oskälig, att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Kan artikel 6.1 i [direktiv 93/13] – enligt vilken medlemsstaterna ska föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, är bindande för konsumenten – tolkas så, att det faktum att konsumenten inte binds av ett oskäligt villkor som uppställts av näringsidkaren inte följer av själva lagen, utan förutsätter att konsumenten med framgång bestrider detta oskäliga villkor genom att framställa ett yrkande i detta syfte? 2) Kräver det skydd som konsumenten åtnjuter enligt [direktiv 93/13] – oberoende av förfarandets art och huruvida detta är kontradiktoriskt eller ej – att den nationella domstolen ex officio prövar huruvida det avtal som företetts för domstolen innehåller oskäliga villkor, utan att yrkande om fastställande av att villkoret är oskäligt behöver framställas, och att den nationella domstolen på detta sätt, inom ramen för kontrollen av dess egen geografiska behörighet, ex officio prövar det villkor som näringsidkaren uppställt? 3) Om den andra frågan besvaras jakande, vilka kriterier ska då den nationella domstolen beakta och bedöma inom ramen för nämnda kontroll?”
7

I artikel 4 i förordningen föreskrivs följande: ”1. Förfarandet för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret enligt denna förordning skall inledas när en asylansökan första gången lämnas in i en medlemsstat. … 5. Enligt villkoren i artikel 20 skall den medlemsstat där asylansökan har getts in, i syfte att avsluta förfarandet för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva asylansökan, återta en asylsökande som befinner sig i en annan medlemsstat och som där har gett in en ny ansökan efter att ha återkallat sin ansökan under förfarandet för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret. …”
50

Vad beträffar sådana omständigheter som den hänskjutande domstolen har återgett i den första tolkningsfrågan under a–d, kan man inte av endast den omständigheten som återfinns under a, enligt vilken den eftersökta personen inte utan avbrott har uppehållit sig i den verkställande medlemsstaten, och den omständigheten som beskrivs under b, enligt vilken den berörda personen inte uppehåller sig i denna medlemsstat i enlighet med de nationella uppehållsrättsliga bestämmelserna, dra slutsatsen att personen i fråga inte ”uppehåller sig” i denna medlemsstat, i den mening som avses i artikel 4.6 i rambeslutet. Domstolen konstaterar emellertid att dessa omständigheter kan ha betydelse för den verkställande myndigheten när den har att bedöma om den berörda personen omfattas av tillämpningsområdet för nämnda bestämmelse.
Mål C-480/08

Maria Teixeira

mot

London Borough of Lambeth

och

Secretary of State for the Home Department

(begäran om förhandsavgörande från Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

”Fri rörlighet för personer — Uppehållsrätt — Medborgare i en medlemsstat som har arbetat i en annan medlemsstat och som har stannat kvar där efter att ha slutat att arbeta — Barn som genomgår yrkesutbildning i den mottagande medlemsstaten — Egna medel för uppehälle saknas — Förordning (EEG) nr 1612/68 — Artikel 12 — Direktiv 2004/38/EG”

Förslag till avgörande av generaladvokat J. Kokott föredraget den 20 oktober 2009 I ‐ 1112

Domstolens dom (stora avdelningen) av den 23 februari 2010 I ‐ 1144

Sammanfattning av domen

Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Rätt för barn till en arbetstagare att erhålla tillträde till utbildning i den mottagande medlemsstaten – Uppehållsrätt för att för att erhålla tillträde till medlemsstatens allmänna skolor (Rådets förordning nr 1612/68, artikel 12) Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Familjemedlemmars uppehållsrätt – Medborgare i en medlemsstat som har varit anställd i den mottagande medlemsstaten – Förälder som har den faktiska vårdnaden om sitt barn som genomgår en utbildning i denna medlemsstat (Rådets förordning nr 1612/68, artiklarna 10 och 12; Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artikel 7) Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Familjemedlemmars uppehållsrätt – Förälder som har den faktiska vårdnaden om ett barn som utövar sin rätt att genomgå en utbildning (Rådets förordning nr 1612/68, artikel 12) Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Familjemedlemmars uppehållsrätt – Förälder som har den faktiska vårdnaden om ett barn som genomgår en utbildning i den mottagande medlemsstaten (Rådets förordning nr 1612/68, artikel 12) Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Familjemedlemmars uppehållsrätt – Förälder som har den faktiska vårdnaden om ett barn som genomgår en utbildning i den mottagande medlemsstaten (Rådets förordning nr 1612/68, artikel 12)