ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Verwaltungsgericht Berlin fann under dessa omständigheter att målet kräver en tolkning av unionsrätten och beslutade att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen: ”1. Är en turkisk medborgare som tillhör den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat och som stadigvarande mot ersättning utför arbete av ett visst ekonomiskt värde åt någon annan under dennes ledning en arbetstagare enligt artikel 6.1 i … beslut nr 1/80 … även om verksamhetens tidsmässiga omfattning endast utgör cirka 14 procent av den reguljära arbetstiden för en heltidsanställning enligt kollektivavtalet (i förevarande fall en arbetstid på 5,5 timmar jämfört med 39 timmar per vecka) och den totala förvärvsinkomsten som uteslutande härrör från denna verksamhet endast täcker cirka 25 procent av det existensminimum som enligt medlemsstatens nationella lagstiftning är nödvändigt för att en person ska klara sitt uppehälle (i detta fall cirka 175 euro jämfört med cirka 715 euro)? Om fråga 1 ska besvaras jakande: 2. Kan en turkisk medborgare åberopa rätt till fri rörlighet med stöd av associeringsavtalet EEG–Turkiet i egenskap av arbetstagare i den mening som avses i artikel 6.1 i beslut nr 1/80 även om syftet (i förevarande fall att ansluta sig till sin make) för dennas inresa i medlemsstaten inte längre föreligger, det inte finns något annat skyddsvärt intresse som motiverar att denna stannar kvar i medlemsstaten och möjligheten att utöva en ringa yrkesverksamhet inte kan anses utgöra ett tillräckligt skäl för att motivera medborgarens vistelse i medlemsstaten, eftersom någon allvarlig strävan att varaktigt integrera sig ekonomiskt utan att behöva göra anspråk på sociala förmåner för sitt uppehälle inte har förevisats?”
Nyckelord

Föremål för talan

Domslut



Nyckelord

Talan om fördragsbrott – Åsidosättande av ett kommissionsbeslut om statligt stöd – Skyldighet att återkräva det utbetalda stödet – Tidsfrist för återkrav (Artiklarna 88.2 EG, 226 EG och 249 EG) (se punkterna 34 och 37)

2. Stöd som ges av en medlemsstat – Återkrav av ett rättsstridigt stöd – Stödmottagare som försatts i konkurs – Upptagande av stödet bland skulderna i konkursen för att återställa den tidigare situationen (Artikel 88.2 EG) (se punkterna 35 och 36)

3. Talan om fördragsbrott – Åsidosättande av ett kommissionsbeslut om statligt stöd – Grunder för försvar – Ifrågasättande av beslutets rättsenlighet – Avvisning – Gränser – Rättsakt som är en nullitet (Artiklarna 88.2 andra stycket EG, 226 EG, 227 EG, 230 EG och 232 EG) (se punkt 41)

Föremål för talan

Saken

Fördragsbrott – Underlåtenhet att inom den föreskrivna fristen vidta alla nödvändiga åtgärder för att följa artiklarna 2–4 i kommissionens beslut 2008/697/EG av den 16 april 2008 om det statliga stöd C 13/07 (ex NN 15/06 och N 734/06) som Italien har genomfört till förmån för New Interline (delgivet med nr K(2008) 1321).

Domslut

Domslut

1) Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 249 fjärde stycket EG och i artiklarna 2 och 3 i kommissionens beslut 2008/697/EG av den 16 april 2008 om det statliga stöd C 13/07 (ex NN 15/06 och N 734/06) som Italien har genomfört till förmån för New Interline genom att inte inom den föreskrivna fristen vidta all nödvändiga åtgärder för att säkerställa genomförandet av beslutet.

2) Republiken Italien ska ersätta rättegångskostnaderna.
2

Begäran har framställts i ett mål mellan London Borough of Harrow (Harrow kommun i London), å ena sidan, och Nimco Hassan Ibrahim och Secretary of State for the Home Department, å andra sidan, avseende Nimco Hassan Ibrahims ansökan om bostad genom de sociala myndigheterna.
21

I 6 § första stycket ÜLTS definieras uttrycket övergångslager som det årliga genomsnittslager som innehades under de fyra år som föregick Republiken Estlands anslutning till unionen (åren 2000–2003) multiplicerat med koefficienten 1,2. För att mildra regeln för de aktörer som inte har bedrivit någon relevant verksamhet under dessa fyra referensår föreskrivs i 6 § två specialregler för att beräkna övergångslagren. För det första ska en aktör som började bedriva verksamhet på marknaden efter år 2003 visa att dess lager den 1 maj 2004 är lika med ”den kvantitet … som aktören normalt sett kan tillverka, sälja eller överlåta eller förvärva på något annat sätt, mot eller utan vederlag”. För det andra gäller enligt punkten 3 i 6 § att övergångslagren för de aktörer som per den 1 maj 2004 varit verksamma i minst ett år på den relevanta marknaden anses motsvara ”det genomsnittslager som innehades den 1 maj under de senaste verksamhetsåren” eller det lager som innehades den 1 maj 2003 multiplicerat med 1,2.
47

Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artikel 43 EG utgör hinder för en nationell lagstiftning, enligt vilken en skattskyldig person dels får göra avdrag från beskattningsunderlaget för belopp avseende de socialförsäkringsavgifter som betalats under beskattningsåret, dels får sin inkomstskatt att betala reducerad med de sjukförsäkringsavgifter som betalats in under denna period, bara om avgifterna har betalats in i den medlemsstat som har beskattningsrätten, medan sådana lättnader nekas om avgifterna har betalats in i en annan medlemsstat.
11

Artikel 130.1, 130.2 och 130.7 Kbt, som är tillämplig på förhandlade förfaranden där meddelande om upphandling publiceras, har följande lydelse: ”1) Den upphandlande myndigheten fastställer i detta förfarande antalet anbudsgivare, eller ett lägsta och ett högsta antal, och utfärdar en anbudsinfordran till ett antal anbudssökande som är lämpliga och som inkommer med giltig ansökan. Antalet sökanden kan uppgå till den övre gränsen, eller ska i vart fall uppgå till ett tillräckligt antal. 2) Nämnda minsta antal deltagare eller nämnda lägre gräns får inte vara lägre än tre. Nämnda antal eller lägre gränser måste överensstämma med avtalets karaktär och måste under alla förhållanden garantera en verklig konkurrens. … 7) Den upphandlande myndigheten ska personligen, direkt och skriftligen bjuda in samtliga utvalda anbudssökande som ryms inom fastställt antal eller övre respektive nedre gränser – på grundval av den finansiella och ekonomiska förmågan, samt uppfyllandet av de tekniska och yrkesmässiga kraven – så att de kan lämna sina anbud förutsatt att det finns ett tillräckligt antal lämpliga sökande. Om den upphandlande myndigheten inte specificerat nämnda antal eller nämnda övre eller nedre gränser ska den bjuda in samliga lämpliga anbudssökande att lämna anbud. De som bjuds in att lämna anbud får inte ge in ett gemensamt anbud.”
23

Mot denna bakgrund beslutade Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 5 de San Javier att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Är … förordning nr 1348/2000 tillämplig på delgivning av utomrättsliga handlingar, som delges mellan enskilda, vilka utan att inleda något rättsligt förfarande använder sig av domstolar inom Europeiska unionen och deras materiella och personliga resurser och det gemenskapsrättsliga regelverket? 2) Omfattar tillämpningsområdet för förordning nr 1348/2000 endast rättsligt samarbete mellan medlemsstater under pågående rättsliga förfaranden (artiklarna 61 c EG, 67.1 EG och 65 EG samt skäl 6 i förordning nr 1348/2000)?”
2

Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan ett antal borgenärer till Central Bank of Iraq (nedan kallad CBI), närmare bestämt Draka NK Cables Ltd (Finland), AB Sandvik International (Sverige), VO Sembodja BV (Nederländerna) och Parc Healthcare International Ltd (Irland) (nedan gemensamt kallade klagandena), och å andra sidan en annan av CBI:s borgenärer, Omnipol Ltd, med säte i Tjeckien (nedan kallat Omnipol), angående ett exekvaturbeslut som Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (allmän domstol i första instans, Bryssel) meddelat, där den domstolen förklarat en dom beträffande Omnipols fordringar mot CBI, som meddelats av Gerechtshof te Amsterdam (överrätten i Amsterdam, Nederländerna) den 11 december 2003, vara verkställbar.
7

Under rubriken ”Avräkning för utländsk arvsskatt” föreskrivs i 21 § första och andra styckena ErbStG följande: ”När förvärvare som för sin egendom i utlandet har påförts en skatt i utlandet (utländsk skatt) som motsvarar den tyska arvsskatten får den utländska skatt som den skattskyldige påförts och betalat utan möjlighet till nedsättning, i de fall som omfattas av 2 § första stycket första punkten och på yrkande av den skattskyldige, avräknas från den tyska arvsskatten såvida inte bestämmelserna i ett avtal för att undvika dubbelbeskattning är tillämpliga. Avräkning får ske i den mån egendomen i utlandet är arvsskattepliktig även i Tyskland. … 2) Som egendom i utlandet enligt första stycket anses följande: 1. [O]m arvlåtaren vid sin död hade hemvist i landet: all egendom som anges i 121 § i [värderingslagen (Bewertungsgesetz), i den lydelse som gällde år 1999 (BGBl. 1991 I, p. 230) (nedan kallad BewG)], som är hänförlig till en annan stat, samt alla nyttjanderätter till de föremål som ingår i denna egendom. 2. [O]m arvlåtaren vid sin död saknade hemvist i landet: all egendom med undantag av egendom som är hänförlig till landet i den mening som avses i [121] § [BewG] samt alla nyttjanderätter till de föremål som ingår i denna egendom.”
1)

Konungariket Spanien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten, bland annat enligt artikel 39 EG, genom att i sin lagstiftning upprätthålla kravet på spanskt medborgarskap för att inneha tjänsterna som kapten och förste styrman på alla fartyg som seglar under spansk flagg med undantag för handelsfartyg med ett bruttoregisterton på mindre än 100 registerton som transporterar en last eller minst 100 passagerare, som uteslutande seglar mellan hamnar eller orter som befinner sig under Konungariket Spaniens överhöghet eller jurisdiktion.
45

Förstainstansrätten beslutade under juni månad år 2006 att inleda det muntliga förfarandet. Som en processledningsåtgärd tillställdes parterna en rad frågor som skulle besvaras under den muntliga förhandlingen. Dessa frågor avsåg de olika stadierna av insamlings- och återvinningsförfarandet samt de villkor under vilka konkurrens mellan självständiga och kollektiva system kan föreligga. Förstainstansrätten uppmanade även kommissionen att inge en handling som den erhållit från de tyska myndigheterna under det administrativa förfarandet. Kommissionen ingav denna handling den 26 juni 2006.
12

För att bland annat ta hänsyn till den omständigheten att det första förslaget till registrering av geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar, vilket kommissionen skulle utarbeta i enlighet med artikel 17.2 i förordning nr 2081/92, inte presenterades för Europeiska unionens råd förrän i mars 1996, när större delen av den övergångstid om fem år som föreskrevs i artikel 13.2 i samma förordning hade löpt ut, ersattes genom förordning nr 535/97, som trädde i kraft den 28 mars 1997, sistnämnda punkt med följande text: ”Medlemsstaterna får dock, med undantag från punkt 1 a och 1 b, behålla nationella ordningar om rätt att bruka beteckningar som registrerats i enlighet med artikel 17 under en period av högst fem år efter den dag registreringen offentliggörs under förutsättning att — produkterna lagligen har marknadsförts med användning av dessa beteckningar under minst fem år före den dag denna förordning offentliggörs, — företagen lagligen har marknadsfört produkterna i fråga med fortlöpande användning av beteckningarna under den period som avses i första strecksatsen, — märkningen klart anger produktens verkliga ursprung. Detta undantag får dock inte leda till att produkterna fritt marknadsförs på en medlemsstats territorium, där dessa beteckningar är förbjudna.”
7

Nämnda artikel 89h infördes genom lagen om ändring av konkurrenslagen samt vissa andra lagar som gäller genomförande av förordningarna (EG) nr 1/2003 och 139/2004 (wet tot wijziging van de Mededingingswet en van enige andere wetten in verband met de implementatie van EG-verordeningen 1/2003 en 139/2004), av den 30 juni 2004 (Stb. 2004, no 345). Det framgår av begäran om förhandsavgörande att ingressen till denna lag (Kamerstukken II, session 2003-2004, 29276, nr 3), innehåller följande: ”2.5 Samarbete med nationella domstolar I artikel 15 och skäl 21 i [förordning nr 1/2003] redogörs för samarbetet mellan kommissionen och nationella domstolar. … I artikel 15.3 föreskrivs dessutom att kommissionen och nationella konkurrensmyndigheter får lämna skriftliga och muntliga yttranden till domstolen under handläggningen av ett mål (amicus curiae). Dessa yttranden har ställning som synpunkter och syftar till att främja en enhetlig tillämpning av konkurrensreglerna. Kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna är härvid skyldiga att iaktta nederländska processuella regler. I ett tvåpartsförfarande är domstolen passiv men bestämmer förfarandets rytm. Domstolen är vidare inte bunden av kommissionens synpunkter (skäl 21). Domstolens oberoende kan således inte ifrågasättas. Kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna ska respektera parternas rättigheter och se till att affärshemligheter förblir hemliga. Slutligen är den nationella domstolen enligt artikel 15.1 i förordning [nr 1/2003] behörig att begära att kommissionen lämnar upplysningar eller inkommer med synpunkter. … 3.4 Samarbete mellan generaldirektören för NMa, kommissionen och domstolarna I artikel 15.3 i förordning [nr 1/2003] anges att de nationella konkurrensmyndigheterna och kommissionen på eget initiativ får lämna skriftliga yttranden om frågor som rör tillämpningen av artikel 81 eller artikel 82 i fördraget. Med tillstånd av den berörda domstolen får de också lämna muntliga yttranden till de nationella domstolarna. Enligt artikel 15.1 i förordning [nr 1/2003] finns vidare en möjlighet för medlemsstaternas domstolar att från kommissionen begära upplysningar i frågor rörande tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i fördraget … … Genomförandet av artikel 15 i förordning [nr 1/2003] sker vid förvaltningsdomstolarna genom en anpassning av konkurrenslagen (artikel I, G [i ändringslagen], artiklarna 89h, 89i och 89j [i konkurrenslagen]) och vid civildomstolarna genom en ändring i civilprocesslagen [(Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering)] (artikel III).”
26

Under dessa omständigheter beslutade Raad van State att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska artikel 15 … c i direktiv[et] … tolkas så, att bestämmelsen endast ger skydd i en situation som även omfattas av artikel 3 i [Europakonventionen], såsom denna tolkats i rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, eller ger förstnämnda bestämmelse, i jämförelse med artikel 3 i [Europakonventionen], ett kompletterande eller annat skydd? 2) Om artikel 15… c i direktivet i jämförelse med artikel 3 i [Europakonventionen] ger ett kompletterande eller annat skydd, vilka kriterier ska i sådant fall användas för att bedöma huruvida en person, som hävdar att han eller hon ska betecknas som alternativt skyddsbehövande, löper en verklig risk att utsättas för allvarligt och personligt hot på grund av urskillningslöst våld i den mening som avses i artikel 15 … c, jämförd med artikel 2 … e, i direktivet?”
14

Den 22 november 2005 ingick ET ett avtal, kallat ”Asset and Business Sale and Purchase Agreement” (avtal om köp/försäljning av tillgångar och företag), med Ferrotron och dess moderbolag hemmahörande i Amerikas förenta stater, beträffande följande produktserier: ET-DecNT, ET-DecNT light, ET-DecNT Power Melt, ET-TempNet, ET-OxyNet och FT7000. Dessa hade utvecklats av enheten F+E/ET-Systeme/Netzwerk/IBS inom ET.
2)

Rättsverkningarna av att domstolen funnit att Europeiska gemenskapernas kommissions beslut av den 10 november 1997 är ogiltigt ska inte gälla intill dess att kommissionen har antagit ett nytt beslut med stöd av artikel 88 EG. Rättsverkningarna ska inte gälla under en tid som inte får överstiga två månader från och med dagen för denna doms meddelande, för det fall kommissionen beslutar att anta det nya beslutet med tillämpning av artikel 88.3 EG och under en ytterligare rimlig tidsperiod för det fall kommissionen beslutar att inleda ett förfarande enligt artikel 88.2 EG. Begränsningen av domens rättsverkningar i tiden ska inte omfatta företag som före dagen för domens meddelande har väckt talan vid domstol eller anfört motsvarande klagomål mot uppbörden av den skatteliknande avgift på reklam som sänds via ljudradio och television som införts genom artikel 1 i dekret nr 97-1263 av den 29 december 1997 om införande av en skatteliknande avgift till förmån för en fond till stöd för radiosändningar.
5

Numren 1901 och 1905 i KN samt motsvarande undernummer har följande lydelse i fransk version: ”1901 Extraits de malt; préparations alimentaires de farines, semoules, amidons, fécules ou extraits de malt, ne contenant pas de cacao... non dénommées ni comprises ailleurs; préparations alimentaires de produits des nos 0401 à 0404, ne contenant pas de cacao... non dénommées ni comprises ailleurs: … 1901 90 99 – – – autres: … 1905 Produits de la boulangerie, de la pâtisserie ou de la biscuiterie, même additionnés de cacao; hosties, cachets vides des types utilisés pour médicaments, pains à cacheter, pâtes séchées de farine, d’amidon ou de fécule en feuilles et produits similaires: … 1905 90 – autres: … 1905 90 20 – – Hosties, cachets vides des types utilisés pour médicaments, pains à cacheter, pâtes séchées de farine, d’amidon ou de fécule en feuilles et produits similaires.”
6

Ordet examensbevis definieras på följande sätt i artikel 1 a i direktiv 92/51: ”… bevis eller samling bevis på utbildning — som har utfärdats av en behörig myndighet i en medlemsstat utsedd enligt den statens lagar och andra författningar, — som utvisar att innehavaren med godkänt resultat har avslutat i) en postgymnasial utbildning som är av annat slag än den som avses i artikel 1 a andra strecksatsen i direktiv 89/48/EEG, som omfattar studier på heltid under minst ett år eller på deltid under motsvarande längre tid och som i allmänhet har såsom ett inträdeskrav att eleven med godkänt resultat skall ha avslutat sådan gymnasial utbildning som fordras för inträde till universitet eller annan högre läroanstalt jämte den yrkespraktik som i vissa fall fordras utöver denna postgymnasiala utbildning, eller ii) någon av de utbildningslinjer som förtecknats i bilaga C, och — som utvisar att innehavaren har de yrkesmässiga kvalifikationer som krävs för att få tillträde till eller utöva ett reglerat yrke i denna medlemsstat, förutsatt att den utbildning som intygas i utbildningsbeviset huvudsakligen ägt rum i gemenskapen, eller utanför gemenskapen vid undervisningsanstalter som meddelar undervisning och anordnar praktik i enlighet med en medlemsstats lagar och andra författningar eller att innehavaren har tre års yrkeserfarenhet enligt intyg från den medlemsstat som erkände ett tredje lands utbildningsbevis. …”
2

Begäran har framställts av Conseil d’État inom ramen för flera mål rörande maktmissbruk som anhängiggjorts av Association nationale pour la protection des eaux et rivières – TOS, varvid det har yrkats ogiltigförklaring av dels dekret nr 2006-881 av den 17 juli 2006 om ändring av såväl dekret nr 93-743 av den 29 mars 1993 om förteckning över verksamheter som är underkastade tillstånds- eller anmälningsplikt enligt artikel 10 i lag nr 92-3 av den 3 januari 1992 om vatten som dekret nr 94-354 av den 29 april 1994 om vattenindelningszoner (Décret no 2006-881 du 17 juillet 2006, modifiant le décret no 93-743 du 29 mars 1993 relatif à la nomenclature des opérations soumises à autorisation ou à déclaration en application de l’article 10 de la loi no 92-3 du 3 janvier 1992 sur l’eau, et le décret no 94-354 du 29 avril 1994 relatif aux zones de répartition des eaux) (JORF av den 18 juli 2006, s. 10786), dels dekret nr 2006-942 av den 27 juli 2006 om ändring av förteckningen över klassade anläggningar (Décret no 2006-942 du 27 juillet 2006, modifiant la nomenclature des installations classées) (JORF av den 29 juli 2006, s. 11336).
28

Eftersom målet innehöll en svårighet beträffande hur direktiv 75/442 ska tolkas, beslutade Cour de cassation att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen: ”1) Ska tung eldningsolja, som framställts enligt en raffineringsprocess och motsvarar användarens specifikationer, och som producenten har avsett att saluföra som bränsle, och som nämns i direktiv 68/414 … betraktas som avfall i den mening som avses i artikel 1 i direktiv 75/442, som kodifierades genom direktiv 2006/12? 2) Utgör en last tung eldningsolja, som transporteras av ett fartyg och som oavsiktligt spills ut i havet, i sig eller på grund av att den blandats med vatten och sediment avfall i den mening som avses i kategori Q 4 i bilaga I till direktiv 2006/12 …? 3) Om den första frågan besvaras nekande och den andra frågan besvaras jakande, kan producenten av den tunga eldningsoljan (Total raffinage [distribution]) eller säljaren och befraktaren (Total international Ltd) betraktas som producent och/eller innehavare av avfallet i den mening som avses i artikel 1 b och c i direktiv 2006/12 vid tillämpningen av artikel 15 i nämnda direktiv, trots att detta transporterades av tredje man när den olycka inträffade genom vilken ämnet omvandlades till avfall?”
Nämnda begrepp omfattar ett pensionsspartillägg som har skapats för att kompensera den framtida sänkningen av ålderspensionen och som i detta syfte utgör ett ekonomiskt stöd som är avsett att främja att enskilda sparar till en kompletterande pension under sitt yrkesverksamma liv, som huvudsakligen beviljas arbetstagare som utgör de personer som omfattas av pensionssystemet och som beviljas oberoende av mottagarens inkomster samt vars belopp beror både på de inbetalningar som har gjorts till pensionssparandet och på antalet barn för vilka mottagaren erhåller barntillägg.

En medlemsstat har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 39 EG och artikel 7.2. i förordning nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen, genom att införa och bibehålla bestämmelser om kompletterande ålderspension, i den mån gränsarbetare och deras makar inte har rätt till tillägg om de inte är obegränsat skattskyldiga i denna medlemsstat.

Om det inte finns sakliga skäl för en bestämmelse i nationell rätt eller om den inte står i proportion till det eftersträvade syftet, ska den nämligen anses som indirekt diskriminerande, då den till sin natur innebär en risk för att migrerande arbetstagare påverkas i högre grad än landets egna arbetstagare och följaktligen riskerar att missgynna de förstnämnda. De gränsarbetare vars inkomst endast beskattas i bosättningsstaten enligt dubbelbeskattningsavtal kan inte likställas med skattskyldiga som är obegränsat skattskyldiga i anställningsmedlemsstaten. Kravet på obegränsad skattskyldighet i anställningsmedlemsstaten motsvarar under dessa omständigheter ett absolut krav på bosättning. Följaktligen är de aktuella gränsarbetare som per definition är bosatta i en annan medlemsstat undantagna från rätten till pensionsspartillägg. Ett villkor som motsvarar ett absolut krav på bosättning för att pensionsspartillägget ska beviljas utgör följaktligen ett åsidosättande av artikel 39 EG och artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Detsamma gäller när pensionsspartillägget till makar enligt den nationella lagstiftningen endast beviljas under förutsättning att de är obegränsat skattskyldiga i anställningsmedlemsstaten.

En sådan nationell bestämmelse kan inte motiveras med hänsyn till skattesystemets inre sammanhang i den aktuella medlemsstaten då detta sammanhang upprätthålls på grundval av dubbelbeskattningsavtal mellan denna medlemsstat och andra medlemsstater.

(se punkterna 54, 56–57, 59, 63, 65–69 och domslutet)