Mål T‑39/06

Transcatab SpA

mot

Europeiska kommissionen

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Den italienska marknaden för köp och första beredning av råtobak – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras – Fastställande av priser och uppdelning av marknaden – Ansvar för överträdelsen – Böter – Proportionalitet – Överträdelsens allvar och varaktighet – Förmildrande omständigheter – Samarbete”

Sammanfattning av domen

1. Konkurrens – Gemenskapsregler – Överträdelser – Ansvar – Moderbolag och dotterbolag – Ekonomisk enhet – Bedömningskriterier – Presumtion att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över de helägda dotterbolagen

(Artikel 81 EG)

2. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Meddelande om invändningar – Nödvändigt innehåll

(Artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 27.1)

3. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Maximalt belopp – Beräkning – Relevant omsättning

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2)

4. Institutionernas rättsakter – Riktlinjer för beräkning av böter som döms ut med anledning av överträdelser av konkurrensreglerna – Rättsakt som är ämnad att ha externa rättsverkningar – Räckvidd

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

5. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Överträdelser som bedöms som mycket allvarliga redan med anledning av arten på överträdelsen

(Rådets förordning nr 1/2003; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A)

6. Konkurrens – Böter – Beslut att ålägga böter – Motiveringsskyldighet – Räckvidd

(Artiklarna 81 EG och 253 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2 och 23.3)

7. Konkurrens – Administrativt förfarande – Iakttagande av rätten till försvar – Meddelande om invändningar – Nödvändigt innehåll

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 27)

8. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kommissionens utrymme för eget skön – Gränser – Iakttagande av proportionalitetsprincipen – Räckvidd

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

9. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Böternas avskräckande verkan

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 5 b)

10. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter – Avtal som i praktiken inte har tillämpats

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A första stycket och punkt 3 andra strecksatsen)

11. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter – Överträdelsens upphörande redan då kommissionen ingrep för första gången – Räckvidd

(Artikel 81.1 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 3 tredje strecksatsen)

12. Unionsrätt – Principer – Skydd för berättigade förväntningar – Villkor

13. Jordbruk – Konkurrensregler – Förordning nr 26 – Tillämpning av undantaget för avtal, beslut och förfaranden som är nödvändiga för att uppnå de mål som fastställs i artikel 33 EG – Villkor

(Artiklarna 33 EG och 81.1 EG; rådets förordning nr 26, artikel 2)

14. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter – Samarbete av det företag som är föremål för utredning som går utöver tillämpningsområdet för meddelandet om samarbete – Villkor

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 3, sjätte strecksatsen, och kommissionens meddelande 2002/C 45/03)

15. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter – Första gången som konkurrensreglerna tillämpas på en viss ekonomisk sektor – Kommissionens utrymme för eget skön

(Rådets förordning nr 1/2003; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 3)

16. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Förmildrande omständigheter – Den aktuella sektorns svåra ekonomiska ställning – Kommissionens utrymme för eget skön

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03)

17. Förfarande – Ansökan genom vilken talan väckts – Formkrav

(Domstolens stadga, artikel 21; tribunalens rättegångsregler, artiklarna 44.1 c och 48.2)

18. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Nedsättning av böter då det företag som är föremål för utredning samarbetar – Villkor

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 2002/C 45/03, punkt 23 sista stycket)

19. Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Avtal och samordnade förfaranden som utgör en enda överträdelse

(Artikel 81.1 EG)

1. Ett dotterbolags handlande kan på konkurrensrättens område tillskrivas moderbolaget särskilt då dotterbolaget, trots att det är en fristående juridisk person, inte självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderbolaget mot bakgrund av de ekonomiska, organisatoriska och juridiska banden mellan dessa två juridiska enheter. I en sådan situation ingår moderbolaget och dotterbolaget nämligen i samma ekonomiska enhet, och den omständigheten att de utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG medför att kommissionen kan tillställa moderbolaget ett beslut om åläggande av böter utan att det krävs att moderbolaget personligen har deltagit i överträdelsen.

I det specifika fallet då ett moderbolag innehar samtliga aktier i ett dotterbolag som överträtt gemenskapens konkurrensregler, kan detta moderbolag utöva ett avgörande inflytande på dotterbolagets handlande. Vidare föreligger det en presumtion som kan motbevisas om att moderbolaget verkligen utövar ett avgörande inflytande på dotterbolagets handlande. Kommissionen får således presumera att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag, utan att ha skyldighet att inge ytterligare bevisning för att moderbolaget faktiskt utövar ett sådant inflytande eller ens hade den minsta kännedom om överträdelsen eller dotterbolagets deltagande i denna överträdelse. Det rör sig om en motbevisbar presumtion som kan vederläggas genom bevis som stödjer motsatsen. Det är alltså på moderbolaget som det ankommer att kullkasta denna presumtion genom att bevisa att dess dotterbolag självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden och att dessa båda bolag således inte utgör en ekonomisk enhet. Vid avsaknad av sådan bevisning ska utövandet av ett inflytande anses styrkt genom det förhållandet att den presumtion som följer av att dotterbolaget är helägt inte har vederlagts.

Den omständigheten att ett dotterbolag har egen lokal ledning och egna resurser visar inte i sig att dotterbolaget bestämmer sitt agerande på marknaden självständigt i förhållande till sitt moderbolag. Att anförtro den löpande förvaltningen till ett dotterbolags lokala ledning till 100 procent är nämligen vanligt och kan därför inte anses styrka dotterbolagens reella självständighet.

(se punkterna 92–94, 103 och 106)

2. Iakttagandet av rätten till försvar på konkurrensrättens område förutsätter att det berörda företaget har getts tillfälle att under det administrativa förfarandet på ett meningsfullt sätt framföra sina synpunkter på huruvida de påstådda omständigheterna och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta och på de handlingar som enligt kommissionen styrker dess påstående om att fördraget har överträtts.

Artikel 27.1 i förordning nr 1/2003 återspeglar denna princip, eftersom den föreskriver att parterna ska tillsändas ett meddelande om invändningar i vilket tydligt ska anges alla huvudsakliga omständigheter på vilka kommissionen grundar sig i detta skede av förfarandet för att tillåta de berörda parterna att faktiskt få kännedom om de beteenden som kommissionen lägger dem till last och på ett ändamålsenligt sätt göra gällande sitt försvar innan kommissionen antar ett definitivt beslut. Detta krav iakttas om parterna i beslutet inte anklagas för andra överträdelser än dem som nämns i meddelandet om anmärkningar och om det i beslutet endast tas hänsyn till faktiska omständigheter som parterna haft tillfälle att yttra sig över.

Denna angivelse kan vara kortfattad, och beslutet behöver inte nödvändigtvis vara en kopia av redogörelsen för invändningarna, eftersom meddelandet om invändningar utgör ett föreberedande dokument vars bedömningar av faktiska och rättsliga förhållanden är av rent provisorisk karaktär. Det är således tillåtet att göra tillägg till meddelandet om anmärkningar mot bakgrund av parternas svarsinlagor, om de däri framförda argumenten visar att parterna verkligen har kunnat utöva sin rätt till försvar. Kommissionen kan även mot bakgrund av det administrativa förfarandet ändra och lägga till argument avseende de faktiska omständigheterna och rättsreglerna till stöd för invändningar som den redan har formulerat.

Kommissionen har inte någon skyldighet att, när det gäller tilldelningen av moderbolagets ansvar för en överträdelse som begåtts av ett helägt dotterbolag, ange några andra omständigheter i stadiet för meddelandet om invändningar än bevis avseende moderbolagets innehav av aktiekapitalet i sina dotterbolag.

(se punkterna 115–117 och 123)

3. Gränsen på tio procent av omsättningen enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 ska beräknas utifrån den sammanlagda omsättningen för samtliga bolag som utgör den ekonomiska enhet som agerar såsom företag i den mening som avses i artikel 81 EG, eftersom det endast är den sammanlagda omsättningen för de deltagande bolagen som kan utgöra en indikation på det ifrågavarande företagets storlek och ekonomiska inflytande.

(se punkterna 129 och 130)

4. Riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget är ett verktyg som, med bibehållen respekt för rättsregler av högre valör, är ägnat att precisera de kriterier som kommissionen anser ska beaktas inom ramen för dess handlingsfrihet vid fastställandet av böter enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. Även om riktlinjerna inte utgör den rättsliga grunden för ett beslut om påförande av böter, vilket grundas på förordning nr 1/2003, bestäms genom dessa riktlinjer ändå på ett allmänt och abstrakt sätt den metod som kommissionen har att tillämpa vid fastställandet av storleken på de böter som ska påföras genom detta beslut. De säkerställer således företagens rättssäkerhet.

Även om riktlinjerna således inte kan betraktas som rättsregler som administrationen under alla omständigheter är skyldig att iaktta, utgör de likväl vägledande förhållningsregler för den praxis som ska följas och från vilka administrationen, i ett enskilt fall, inte kan avvika utan att ange skäl.

Den begränsning av kommissionens egen handlingsfrihet som följer av antagandet av riktlinjerna är emellertid inte oförenlig med att den bibehåller ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning. Det förhållandet att kommissionen genom riktlinjerna har preciserat hur den avser att genomföra bedömningen av överträdelsens allvar utgör nämligen inte hinder mot en helhetsbedömning av denna utifrån samtliga relevanta omständigheter i ärendet, inkluderande sådana omständigheter som inte uttryckligen nämnts i riktlinjerna.

(se punkterna 141–143)

5. Det framgår av riktlinjerna för beräkning av böter som åläggs med tillämpning av artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget att horisontella överenskommelser om bland annat prisfastställelse kan betecknas som ”mycket allvarliga” på grundval endast av överträdelsernas art, utan att kommissionen är skyldig att visa att överträdelsen haft en konkret påverkan på marknaden och utan att den begränsade omfattningen av den relevanta geografiska marknaden hindrar en sådan beteckning Denna slutsats bekräftas av det faktum att, emedan påverkan på marknaden och konsekvenser för stora områden av den gemensamma marknaden uttryckligen anges i beskrivningen av de överträdelser som ska betraktas som allvarliga, det i definitionen av mycket allvarliga överträdelser däremot inte nämns något krav på konkret påverkan på marknaden eller att överträdelsen ska få konsekvenser för ett särskilt geografiskt område.

Vid bedömningen av en överträdelses allvar är den avgörande frågan huruvida kartellens medlemmar gjort allt i sin makt för att ge sina avsikter en konkret verkan. Vad som därefter sker, i fråga om det pris som marknaden faktiskt bestämmer, kan påverkas av andra omständigheter utanför kartellmedlemmarnas kontroll. Kartellmedlemmarna ska därför inte, såsom omständigheter som motiverar en nedsättning av bötesbeloppet, kunna åberopa externa omständigheter som gått deras ansträngningar emot.

Däremot krävs det inte att kommissionen, när den visat att överenskommelserna i en kartell genomförts, systematiskt visar att avtalen verkligen gjort det möjligt för berörda företag att hålla en högre prisnivå än den som skulle ha gällt om inte kartellen funnits. Det skulle för övrigt vara oproportionerligt att kräva en sådan utredning, vilken skulle kräva avsevärda resurser mot bakgrund av att det skulle vara nödvändigt att genomföra hypotetiska beräkningar på grundval av ekonomiska modeller vars korrekthet endast med svårighet skulle kunna kontrolleras av unionsdomstolen och vars riktighet inte på något sätt är bevisad.

Den geografiska marknadens omfattning är vidare inte ett självständigt kriterium i den meningen att det endast är överträdelser som omfattar merparten av medlemsstaterna som skulle kunna kvalificeras som ”mycket allvarliga”. Varken i fördraget, förordning nr 1/2003, riktlinjerna eller rättspraxis uttalas det att endast geografiskt mycket omfattande begränsningar kan klassificeras så. För övrigt kan avtal som bland annat avser fastställande av inköpspriser och fördelning av inköpta kvantiteter, enbart på grundval av sin art, medföra en beteckning som mycket allvarlig överträdelse, utan att det är nödvändigt att karaktärisera sådana beteenden genom att de haft en viss geografisk omfattning. Av detta följer att den relevanta geografiska marknadens storlek, även om den är begränsad, inte hindrar att den överträdelse som konstaterats i förevarande fall betecknas som mycket allvarlig.

(se punkterna 148, 149, 168, 169 och 172)

6. Vad gäller ett kommissionsbeslut genom vilket ett företag åläggs böter för överträdelse av konkurrensreglerna, har kommissionen uppfyllt sin motiveringsskyldighet, om den i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den har pågått.

Det ska i detta hänseende erinras om att artikel 253 EG, inom ramen för bedömningar gällande åsidosättande av artikel 81 EG, inte ska tolkas så att det åligger kommissionen att i sina beslut förklara skälen till varför den, i samband med beräkningen av bötesbeloppet, inte har valt vissa alternativa tillvägagångssätt i stället för det tillvägagångssätt som faktiskt har använts i det angripna beslutet

(se punkterna 175 och 177)

7. Kommissionen uppfyller sin skyldighet att iaktta företagens rätt att yttra sig, genom att i sitt meddelande om invändningar uttryckligen ange att den har för avsikt att undersöka huruvida de berörda företagen ska åläggas böter och de huvudsakliga faktiska och rättsliga grunder som kan medföra att böter åläggs, såsom hur allvarlig den påstådda överträdelsen är och hur länge den pågått, samt huruvida den begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Kommissionen ger därigenom företagen de upplysningar som är nödvändiga för att de ska kunna försvara sig, inte bara mot konstaterandet av en överträdelse utan även mot åläggandet av böter.

Kommissionen är däremot inte skyldig att, så snart den har angett på grundval av vilka faktiska och rättsliga omständigheter den kommer att beräkna bötesbeloppet, precisera på vilket sätt den tänker använda sig av var och en av dessa omständigheter vid fastställandet av bötesnivån. Kommissionen kan även med hänsyn till det administrativa förfarandet ändra och lägga till argument avseende de faktiska omständigheterna och rättsreglerna till stöd för anmärkningar som den redan har formulerat.

Härav följer att de berörda företagens rätt till försvar vid fastställande av bötesbeloppet är säkerställd inför kommissionen genom den möjlighet de har att yttra sig över varaktigheten, allvaret och den konkurrensbegränsande arten av de omständigheter som de klandrats för.

(se punkterna 180–182)

8. Proportionalitetsprincipen innebär, inom ramen för de förfaranden som kommissionen har inlett för att vidta sanktionsåtgärder mot överträdelser av konkurrensreglerna, att böterna inte får vara orimliga i förhållande till de eftersträvade målen, det vill säga i förhållande till iakttagandet av dessa regler, och att det bötesbelopp som ett företag åläggs på grund av en överträdelse av konkurrensreglerna måste vara proportionerligt i förhållande till överträdelsen, bedömd i dess helhet, med beaktande av bland annat av hur allvarlig den varit. Proportionalitetsprincipen innebär i synnerhet att kommissionen är skyldig att fastställa böterna i proportion till de faktorer som ska beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar och att den då ska tillämpa dessa kriterier konsekvent och på ett sätt som är sakligt motiverat.

Det framgår varken av förordning nr 1/2003 eller av riktlinjerna för beräkning av böter som åläggs med tillämpning av artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget att bötesbeloppet ska fastställas direkt i förhållande till storleken på den marknad som påverkats, eftersom denna faktor inte utgör en obligatorisk omständighet, utan endast en relevant omständighet bland andra för att bedöma hur allvarlig en överträdelse är. Dessa bestämmelser innebär således inte i sig att kommissionen är skyldig att ta hänsyn till att produktmarknaden är av begränsad storlek.

Gällande rätt innehåller inte heller någon allmänt tillämplig princip som säger att sanktionsåtgärden ska vara proportionerlig i förhållande till företagets omsättning på den relevanta marknaden. Vid fastställandet av böterna är det tillåtet att ta hänsyn till såväl företagets totala omsättning, vilken ger en antydan, om än ungefärlig och ofullständig, om företagets storlek och ekonomiska styrka, som den del av denna omsättning som härrör från de varor som är föremål för överträdelsen, och som därmed kan ge en antydan om dess omfattning. Varken den ena eller den andra av dessa siffror avseende omsättningen får ges en oproportionerlig betydelse i förhållande till andra bedömningskriterier, och fastställandet av ett lämpligt bötesbelopp kan därför inte ske genom en enkel beräkning som grundar sig på den totala omsättningen. Detta gäller särskilt när de ifrågavarande varorna endast svarar för en liten del av denna omsättning. När det slutliga bötesbeloppet inte överstiger 10 procent av det berörda företagets totala omsättning under överträdelsens sista år ska böterna inte anses vara oproportionerliga bara för att de överstiger omsättningen på den relevanta marknaden.

(se punkterna 189, 190, 196, 197 och 199)

9. Den avskräckande effekt som tar sikte på företagens agerande inom unionen bestäms, vid bötesberäkningen, på grundval av ett antal omständigheter och inte bara det berörda företagets specifika situation.

Kommissionen är, då den fastställer bötesbeloppet, inte skyldig att beakta det berörda företagets dåliga ekonomiska ställning. Godtagandet av en sådan skyldighet skulle nämligen medföra att de företag som var minst anpassade till marknadsvillkoren gavs en oberättigad konkurrensfördel. Ett bolag kan således inte med framgång bestrida tillämpningen av multiplikationskoefficienten i avskräckande syfte med hänvisning till den omständigheten att det hade förluster under perioden för genomförandet av kartellen, vilka medförde att det inte längre var verksamt på den marknad som kartellen avsåg efter det att förfarandet hade inletts.

Det är vidare inte i sig förbjudet enligt unionsrätten att en åtgärd som en institution vidtagit får till följd att ett företag går i konkurs eller träder i likvidation. Om ett företag likvideras i dess aktuella rättsliga form, kan det visserligen skada ägarnas, aktieägarnas eller andelsägarnas ekonomiska intressen men det innebär inte att de personliga, materiella och immateriella tillgångarna också förlorar sitt värde.

(se punkterna 221–224)

10. Den förmildrande omständighet som anges i punkt 3, andra strecksatsen, i riktlinjerna, avseende att företaget i praktiken inte har tillämpat avtal eller förfaranden som utgör överträdelser, grundar sig på varje företags eget beteende. Härav följer att det vid avgörandet av huruvida förmildrande omständigheter föreligger inte är verkningarna av hela överträdelsen som ska prövas, när överträdelsens konkreta påverkan på marknaden beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar (punkt 1 A första stycket i riktlinjerna), utan det enskilda företagets uppförande, där allvaret i varje företags deltagande i överträdelsen ska prövas.

Under alla omständigheter, ska det även erinras om att de som har gjort sig skyldiga till en överträdelse, för att kunna dra fördel av punkt 3 andra strecksatsen i riktlinjerna, ska visa att de har uppträtt korrekt i konkurrenshänseende eller, i vart fall, att de på ett så tydligt och omfattande sätt har underlåtit att uppfylla skyldigheterna att genomföra kartellen att dess funktion rubbats, och att de inte har gett intryck av att ha följt avtalet och, på så sätt, påverkat andra företag att genomföra kartellen i fråga.

(se punkterna 273 och 275)

11. I punkt 3, tredje strecksatsen, i riktlinjerna anges att det grundbelopp som kommissionen fastställer kan minskas, när det klandrade företaget har upphört med överträdelsen vid kommissionens första ingripanden.

En sådan nedsättning är emellertid inte obligatorisk, utan avgörs efter kommissionens bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet inom ramen för dess utrymme för skönsmässig bedömning. Kommissionen kan således mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet komma fram till att ett företag som är part i ett rättsstridigt avtal inte har rätt till en sådan minskning.

Om det slogs fast att förmildrande omständigheter ska beaktas när ett företag deltagit i en överenskommelse som är uppenbart rättsstridig, och företaget kände till eller borde ha känt till att överenskommelsen innebar en överträdelse, skulle företag ges incitament att hålla fast vid hemliga avtal så länge som möjligt, i hopp om att deras beteende aldrig skulle upptäckas och med vetskap om att de, om beteendet upptäcktes, skulle kunna få sina böter nedsatta genom att då upphöra med överträdelsen. En sådan lösning skulle undanröja böternas avskräckande verkan och skada den ändamålsenliga verkan med artikel 81.1 EG.

Att en uppsåtlig överträdelse upphör kan under alla omständigheter inte anses vara en förmildrande omständighet när det sker på grund av kommissionens ingripande.

(se punkterna 282–284)

12. Vad gäller principen om skydd för berättigade förväntningar, ska det erinras om att rätten att åberopa denna princip kräver att tre villkor är uppfyllda. Det ska för det första föreligga tydliga försäkringar som är ovillkorliga och samstämmiga och som härrör från behöriga och tillförlitliga källor och som meddelats den berörde av institutionerna. Försäkringarna ska för det andra vara av sådant slag att de ger upphov till en berättigad förväntan hos mottagaren. De lämnade försäkringarna ska för det tredje vara förenliga med gällande bestämmelser.

På konkurrensområdet innebär inte den omständigheten i sig att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis har ansett att vissa omständigheter utgör förmildrande omständigheter vid fastställandet av bötesbeloppets storlek att kommissionen är skyldig att göra samma bedömning i ett senare beslut. Ett företag kan således inte åberopa det förhållandet att denna förmildrande omständighet har tillämpats i andra fall av överträdelser för att komma i åtnjutande av skyddet för berättigade förväntningar.

(se punkterna 289 och 291)

13. När det gäller förordning nr 26 om tillämpning av vissa konkurrensregler på produktion av och handel med jordbruksvaror, ska det påpekas att det i nämnda förordning, bland annat i dess artikel 2, föreskrivs ett undantag från tillämpningen av artikel 81.1 EG, för sådana avtal, beslut och förfaranden som avser produktion eller handel med sådana varor som är upptagna i bilaga I till EG‑fördraget som utgör en integrerad del av en nationell marknadsorganisation eller som är nödvändiga för att förverkliga de mål som anges i artikel 33 EG.

Artikel 2 i förordning nr 26 ska, eftersom det är fråga om ett undantag från den allmänt tillämpliga regeln i artikel 81.1 EG, tolkas restriktivt. Dessutom är artikel 2.1 första meningen i förordning nr 26, där det åberopade undantaget föreskrivs, endast tillämplig om avtalet i fråga främjar förverkligandet av alla målen i artikel 33 EG. Slutligen ska, såsom framgår av själva lydelsen av artikel 2.1 första meningen i förordning nr 26, avtalet i fråga vara ”nödvändigt” för att förverkliga nämnda mål.

Ett företag som deltagit i en uppenbar och mycket allvarlig överträdelse av artikel 81 EG på råtobaksmarknaden kan inte, i avsaknad av meddelande och formellt förfarande, med framgång göra gällande att det hyste tvivel beträffande möjligheten att det aktuella avtalet omfattades av tillämpningsområdet för det i förordning nr 26 föreskrivna undantaget. Vidare är det, i ett sådant system som det som föreskrivs i förordning nr 26, uteslutet att privata aktörer kan ersätta kommissionens bedömning med sin egen avseende vilka medel som är lämpligast för att förverkliga de mål som anges i artikel 33 EG och på detta sätt ta rättsstridiga initiativ som skulle vara motiverade av den omständigheten att de eftersträvar dessa mål. Upprätthållandet av en effektiv konkurrens på marknaden för jordbruksprodukter utgör en av målsättningarna för den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma organisationen av marknaderna i fråga. Ett sådant företag kan således inte göra gällande att uppenbart konkurrensbegränsande avtal som företaget deltagit i eftersträvade de mål som uppställs i artikel 33.1 EG.

(se punkterna 298–300, 303 och 305)

14. Böternas grundbelopp, enligt punkt 3, sjätte strecksatsen, i riktlinjerna, kan nedsättas med anledning av att företaget har samarbetat effektivt i förfarandet utanför tillämpningsområdet för meddelandet om immunitet och nedsättning av bötesbelopp i kartellärenden. Denna särskilda förmildrande omständighet är endast tillämplig på överträdelser som inte omfattas av tillämpningsområdet för meddelandet om samarbete.

Tillämpningen av punkt 3 sjätte strecksatsen i riktlinjerna får nämligen inte leda till att meddelandet om samarbete förlorar sin ändamålsenliga verkan. Det kan nämligen konstateras att meddelandet om samarbete föreskriver ett system som gör det möjligt att kompensera företag – som deltar eller har deltagit i hemliga karteller som påverkar unionen – för deras samarbete vid kommissionens utredning. Det framgår således av ordalydelsen och systematiken i detta meddelande att företagen i princip endast kan erhålla en nedsättning av böterna på grund av deras samarbete om de uppfyller de stränga villkoren i detta meddelande.

Således kan kommissionen, i syfte att bevara den ändamålsenliga verkan av meddelandet om samarbete, endast bevilja ett företag nedsättning av böterna på grundval av punkt 3, sjätte strecksatsen, i riktlinjerna, i undantagsfall. Detta är bland annat fallet om ett företags samarbete, även om det går utöver företagets lagliga skyldighet att samarbeta dock utan att det ger det rätt till en nedsättning av böterna enligt meddelandet om samarbete, objektivt sett är användbart för kommissionen.

(se punkterna 327–330)

15. Riktlinjerna föreskriver inte uttryckligen någon förmildrande omständighet avseende avsaknaden av tidigare fall på den marknad som berörs av överträdelsen. Den sista streckpunkten i punkt 3 i riktlinjerna föreskriver emellertid en möjlighet för kommissionen att beakta andra omständigheter än dem som anges i de föregående streckpunkterna för att bevilja en nedsättning av grundbeloppet för böterna. Kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning såvitt avser tillämpningen av förmildrande omständigheter. Vidare är kommissionen inte skyldig att mildra böterna när den ingriper i en viss sektor för första gången.

(se punkterna 342 och 343)

16. Kommissionen är inte, då den utdömer böter för överträdelser av konkurrensreglerna, skyldig att betrakta den svåra ekonomiska situationen i den aktuella sektorn som en förmildrande omständighet. Det har nämligen framkommit att karteller i allmänhet uppstår när en sektor drabbas av svårigheter. Om kommissionen var skyldig att beakta sådana omständigheter, skulle böterna sättas ned i nästan samtliga fall av karteller.

Visserligen har strukturella kriser i kommissionens beslutspraxis ibland betraktats som förmildrande omständigheter. Kommissionens beaktande, i tidigare ärenden, av den ekonomiska situationen inom sektorn som förmildrande omständighet innebär emellertid inte att den nödvändigtvis måste fortsätta att anta denna ståndpunkt.

(se punkterna 352 och 353)

17. I syfte att säkerställa rättssäkerheten och en god rättskipning kan en talan endast tas upp till sakprövning om de väsentliga, faktiska och rättsliga, omständigheter som talan grundas på, åtminstone kort men på ett konsekvent och begripligt sätt, framgår av innehållet i själva ansökan. Innehållet i en ansökan kan visserligen kompletteras och stöttas upp i specifika avseenden, genom hänvisning till utdrag ur bilagda handlingar, men en generell hänvisning till andra skrifter, även om de är bilagda ansökan, kan inte kompensera att väsentliga delar av den rättsliga argumenteringen som skall återfinnas i själva ansökan saknas. Vidare ankommer det inte på tribunalen att i bilagorna söka efter och fastställa de grunder som rätten till äventyrs skulle kunna anse utgöra stöd för talan, eftersom bilagorna enbart ska tjäna som bevismaterial och som ett medel för målets utredning.

Att tillåta att talan kan prövas på grunder som inte tillräckligt tydligt har angetts i ansökan på grund av att de hypotetiskt har åberopats av tredje part i ett annat mål, till vilket det underförstått har hänvisats i ansökan, skulle möjliggöra ett kringgående av de tvingande krav som uppställs i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna.

Tribunalen är skyldig att avvisa ett yrkande, om de väsentligaste faktiska och rättsliga omständigheter som yrkandet grundar sig på inte på ett konsekvent och begripligt sätt framgår av innehållet i själva ansökan, och frånvaron av sådana uppgifter i ansökan får inte avhjälpas genom att de framförs vid förhandlingen

(se punkterna 366, 371 och 372)

18. Det ligger i sakens natur att den effekt som eftersträvas med meddelandet om samarbete är att skapa ett klimat av osäkerhet inom kartellerna genom att uppmuntra till angivelse av dem till kommissionen. Denna osäkerhet uppstår just därför att deltagarna i kartellen är medvetna om att endast en av dem kommer att kunna åtnjuta immunitet mot böter genom att ange de andra deltagarna i överträdelsen, som således utsätts för risken att åläggas böter. Inom ramen för detta system och enligt samma logik ska de företag som är snabbast med att samarbeta åtnjuta mer omfattande nedsättningar av de böter som de annars skulle åläggas än dem som beviljas företag som erbjuder samarbete senare. Den kronologiska ordningen och snabbheten i det samarbete som kartellmedlemmarna erbjuder kommissionen utgör således grundstenarna i det system som inrättats genom meddelandet om samarbete.

Tolkningen av syftet med en bestämmelse i meddelandet om samarbete måste emellertid vara förenlig med själva logiken i detta meddelande. Punkt 23, sista stycket, i detta meddelande måste ur detta perspektiv tolkas så att det har till syfte att kompensera ett företag, även om detta inte varit det första att framställa sin ansökan om immunitet avseende den aktuella kartellen, om det är det första företag som tillhandahåller kommissionen bevismaterial avseende för kommissionen tidigare okända sakförhållanden som har ett direkt samband med den misstänkta kartellens betydelse och varaktighet. Med andra ord ska, om det bevismaterial som ett företag lämnar gäller sakförhållanden som tillåter kommissionen att ändra den bedömning som den, vid denna tidpunkt, har gjort av kartellens betydelse och varaktighet, det företag som tillhandahållit detta bevismaterial kompenseras med immunitet avseende bedömningen av de sakförhållanden som detta bevismaterial kan styrka.

Således gäller inte punkt 23, sista stycket, i meddelandet om samarbete de fall där ett företag endast har framställt nytt eller mer fullständigt bevismaterial med hänsyn till de sakförhållanden som kommissionen redan känner till. Nämnda stycke är inte heller tillämpligt på fall där ett företag avslöjar nya sakförhållanden som dock inte kan ändra kommissionens bedömning avseende kartellens betydelse och varaktighet. Denna bestämmelse är däremot tillämplig endast i de fall där två villkor är uppfyllda. För det första ska företaget vara det första som bevisar de för kommissionen tidigare okända sakförhållandena. För det andra ska dessa sakförhållanden, som har en direkt påverkan på den presumerade kartellens betydelse och varaktighet, tillåta kommissionen att komma fram till nya slutledningar angående överträdelsen.

(se punkterna 379–382)

19. Ett företag som har deltagit i en sådan överträdelse genom egna beteenden, vilka omfattas av begreppen avtal eller samordnade förfaranden med ett konkurrensbegränsande syfte i den mening som avses i artikel 81.1 EG och vilka syftade till att bidra till förverkligandet av överträdelsen i dess helhet, var även ansvarigt, under den tid som företaget deltog i överträdelsen, för andra företags beteenden inom ramen för en och samma överträdelse.

Ett företag kan även anses ansvarigt för en övergripande konkurrensbegränsande samverkan, även om det visas att det har deltagit direkt endast i ett eller flera av de moment som tillsammans utgör samverkan, om företaget kände till eller tveklöst borde ha känt till dels att det samförstånd i vilket det deltog ingick i en övergripande plan, dels att denna övergripande plan omfattade samtliga de moment som tillsammans utgör den konkurrensbegränsande samverkan.

(se punkterna 394 och 395)

TRIBUNALENS DOM (tredje avdelningen)

den 5 oktober 2011 ( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Den italienska marknaden för köp och första beredning av råtobak – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras – Fastställande av priser och uppdelning av marknaden – Ansvar för överträdelsen – Böter – Proportionalitet – Överträdelsens allvar och varaktighet – Förmildrande omständigheter – Samarbete”

I mål T‑39/06,

Transcatab SpA, Caserte (Italien), företrätt av advokaterna C. Osti och A. Prastaro,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen, inledningsvis företrädd av F. Amato, därefter av V. Di Bucci, och slutligen av É. Gippini Fournier och L. Malferrari, samtliga i egenskap av ombud, biträdda av advokaten F. Ruggeri Laderchi,

svarande,

angående en talan om, för det första, delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2005) 4012 slutlig av den 20 oktober 2005, om ett förfarande enligt artikel 81.1 [EG] (Ärende COMP/C.38.281/B.2 – Råtobak – Italien), för det andra, nedsättning av det bötesbelopp som Transcatab ålagts genom nämnda beslut och, för det tredje, ett anslutningsyrkande av kommissionen om höjning av nämnda bötesbelopp,

meddelar

TRIBUNALEN (tredje avdelningen)

sammansatt av ordföranden J. Azizi samt domarna E. Cremona (referent) och S. Frimodt Nielsen,

justitiesekreterare: förste handläggaren J. Palacio González,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 30 november 2010,

följande

Dom

Bakgrund till målet

1 Sökanden, Transcatab SpA, är ett italienskt bolag, nu i likvidation, vars främsta verksamhet är den första beredningen av råtobak. Vid tidpunkten för händelserna i målet var Transcatab ett helägt dotterbolag till Standard Commercial Corp. (nedan kallat SCC), en av de största självständiga handlarna av tobaksblad i världen. Den 13 maj 2005, det vill säga under det administrativa förfarandet, slogs SCC samman med Dimon, Inc., och bildade därmed ett bolag kallat Alliance One International, Inc. (nedan kallat Alliance One), som innehar hela aktiekapitalet i Transcatab.

1. Det administrativa förfarandet

2 Den 15 januari 2002 skickade Europeiska gemenskapernas kommission, med stöd av artikel 11 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av [artiklarna 81 EG och 82 EG] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), en begäran om upplysningar angående den italienska marknaden för råtobak till de italienska beredningsföretagen och de italienska producenternas branschorganisationer, närmare bestämt till den italienska sammanslutningen av råtobaksberedningsföretag (APTI, Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani) och till det italienska förbundet för tobaksproducentsammanslutningar (Unitab, Unione italiana tabacco).

3 Den 19 februari 2002 mottog kommissionen en ansökan om immunitet mot böter från Deltafina SpA, ett beredningsföretag, medlem i APTI, med tillämpning av kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, 2002, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete).

4 Den 4 april 2002 höll APTI ett sammanträde. Deltafina informerade härvid deltagarna, däribland Transcatab och Dimon Italia, Srl (dotterbolag till Dimon, sedermera Mindo Srl), om sin ansökan om immunitet och om kommissionens beslut att bevilja företaget villkorad immunitet.

5 Samma dag mottog kommissionen en ansökan från Dimon Italia om immunitet mot böter enligt punkt 8 i meddelandet om samarbete och, i andra hand, om nedsättning av eventuella böter enligt punkterna 20–27 i nämnda meddelande. Några timmar senare mottog kommissionen även en ansökan från Transcatab om nedsättning av eventuella böter enligt punkterna 20–27 i meddelandet.

6 Den 9 april 2002 bekräftade kommissionen genom skriftligt mottagningsbevis att den hade mottagit den begäran som Transcatab framställt enligt punkt 25 i meddelandet om samarbete. Transcatab sände en ny begäran den 10 april 2002, vilken bestod av en förklarande anmärkning och 44 bilagor. Den 30 april 2002 bekräftade kommissionen genom skriftligt mottagningsbevis att den hade mottagit även denna begäran enligt punkt 25 i meddelandet om samarbete.

7 Den 18 och den 19 april 2002 genomförde kommissionen, med stöd av artikel 14 i förordning nr 17, undersökningar i Dimon Italias och Transcatabs lokaler samt i Trestina Azienda Tabacchi SpA:s och Romana Tabacchi SpA:s lokaler.

8 Den 8 oktober 2002 informerade kommissionen Dimon Italia och Transcatab om att de hade varit det första respektive det andra företag som tillhandahållit bevismaterial enligt meddelandet om samarbete och att kommissionen därför hade för avsikt att efter det administrativa förfarandet bevilja dem en nedsättning med mellan 30 och 50 procent respektive med mellan 20 och 30 procent av de böter som de skulle ha ålagts, om de inte hade samarbetat, till följd av överträdelser som eventuellt skulle fastställas.

9 Den 25 februari 2004 utfärdade kommissionen ett meddelande om invändningar som den riktade till tio företag och företagssammanslutningar, bland andra Transcatab, Deltafina, Dimon Italia och Romana Tabacchi (nedan kallade beredningsföretagen) och moderbolagen till vissa av dem, bland andra SCC, Dimon, och Universal Corp., Deltafinas moderbolag. Meddelandets adressater fick möjlighet att yttra sig över detta såväl skriftligen som vid det muntliga hörandet den 22 juni 2004.

10 Till följd av antagandet, den 21 december 2004, av ett tillägg till nämnda meddelande om invändningar avseende Deltafinas åsidosättande av den skyldighet att samarbeta som föreskrivs i meddelandet om samarbete, i samband med utlämnandet av dess ansökan om immunitet (se punkt 4 ovan), hölls en andra förhandling den 1 mars 2005.

11 Efter samråd med rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor och med beaktande av förhörsombudets slutrapport, antog kommissionen beslut K(2005) 4012 slutlig av den 20 oktober 2005 om ett förfarande enligt artikel 81.1 [EG] (ärende COMP/C.38.281/B.2 – Råtobak Italien) (nedan kallat det angripna beslutet). En sammanfattning av beslutet publicerades i Europeiska unionens officiella tidning den 13 februari 2006 (EUT L 353, s. 45).

2. Det angripna beslutet

12 Det angripna beslutet rör för det första en horisontell kartell som genomförts av beredningsföretagen på den italienska marknaden för råtobak.

13 Beredningsföretagen fastställde inom ramen för denna kartell under perioden mellan år 1995 och början av år 2002 handelsvillkoren för inköp av råtobak i Italien, både vad avser direkta inköp från producenter och inköp från ”tredje förpackningsföretag”, bland annat genom att fastställa priser och dela upp marknader.

14 Det angripna beslutet rör även två andra överträdelser, vid sidan av beredningsföretagens kartell, vilka ägde rum från början av år 1999 till slutet av år 2001, och som för APTI:s del bestod i att fastställa vilka avtalspriser som denna sammanslutning, för sina medlemmars räkning, skulle förhandla fram i samband med ingåendet av branschavtal med Unitab, medan de för Unitabs del bestod i att fastställa vilka priser som nämnda förbund, för sina medlemmars räkning, skulle förhandla fram i samband med ingåendet av samma branschavtal.

15 I det angripna beslutet konstaterade kommissionen att beredningsföretagens beteenden utgjorde en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 81.1 EG (se, bland annat, skälen 264–269 i det angripna beslutet).

16 I artikel 1.1 i det angripna beslutet höll kommissionen beredningsföretagen samt Universal och Alliance One, i egenskap av bolag som bildats genom sammanslagningen av Dimon och SCC, ansvariga för kartellen.

17 I artikel 2 i det angripna beslutet ålade kommissionen de i punkten ovan nämnda företagen samt APTI och Unitab böter (se punkt 71 nedan).

Det angripna beslutets adressater

18 Skälen 325–351 i det angripna beslutet avser att fastställa beslutets adressater.

19 Inledningsvis hänvisade kommissionen till fast rättspraxis enligt vilken begreppet företag ”placerat i ett konkurrensrättsligt sammanhang måste förstås som en ekonomisk enhet utifrån avsikten med avtalet i fråga, även om enheten i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer” (skäl 325 i det angripna beslutet).

20 Vidare angav kommissionen att det var utrett att Deltafina, Dimon Italia, Transcatab och Romana Tabacchi, liksom APTI och Unitab, under överträdelsernas hela varaktighet hade deltagit direkt i de konstaterade överträdelserna och att vart och ett av dessa företag och var och en av dessa sammanslutningar följaktligen var adressat för det angripna beslutet (skäl 327 i det angripna beslutet).

21 Kommissionen fullföljde sin analys genom att pröva frågan huruvida moderbolagen kunde hållas ansvariga för vissa dotterbolags (Deltafina, Dimon Italia och Transcatab) respektive överträdelser. Kommissionen erinrade i detta hänseende om att Deltafina under hela överträdelsens varaktighet var ett helägt dotterbolag till Universal, Dimon Italia ett helägt dotterbolag till Dimon och Transcatab ett helägt dotterbolag till SCC (skäl 328 i det angripna beslutet).

22 Kommissionen angav bland annat att det, enligt rättspraxis, för att ett moderbolag ska kunna hållas ansvarigt för dotterbolagets överträdelse, måste kunna konstateras att dotterbolaget inte självständigt bestämmer sitt uppträdande på marknaden. Kommissionen erinrade i detta hänseende om att det, då det rör sig om ett helägt dotterbolag, med rätta kan antas att moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende när detta begår en överträdelse av artikel 81.1 EG (skälen 329–330 i det angripna beslutet).

23 I skäl 331 i det angripna beslutet angav kommissionen att det, beträffande Deltafina, Dimon och Transcatab, med rätta kunde antas att dessa ”inte var självständiga” eftersom de var – eller, i Dimon Italias fall, hade varit – helägda av sina respektive moderbolag.

24 Samtidigt som kommissionen förkastade det resonemang som nämnda bolag fört i sina svar på meddelandet om invändningar, enligt vilket andra faktorer, utöver att dotterbolagen var helägda, var nödvändiga för att visa att moderbolagen utövade ett avgörande inflytande, preciserade den att varje presumtion om ett sådant inflytande över ett helägt dotterbolag var motbevisbar. Motbevis skulle frambringas av den part som avser vederlägga en sådan presumtion genom ”starka bevis”, vilka inte kan utgöras enbart av allmänna upplysningar som inte bekräftats av övertygande bevisning (skäl 334 i det angripna beslutet).

25 I detta hänseende prövade kommissionen i turordning de argument som de moderbolag som var adressater för det angripna beslutet hade framfört.

26 Kommissionen avslog inledningsvis det allmänna argument som moderbolagen hade framfört beträffande den lokala ledningens fulla ansvar avseende deras respektive dotterbolags verksamheter. Enligt kommissionen kan inte den omständigheten att Dimon och SCC hade behållit den befintliga ledningen vid förvärven av hela sina respektive dotterbolag utesluta att nämnda moderbolag utövade ett avgörande inflytande över sina respektive italienska filialer, eftersom det är vanligt att den löpande förvaltningen av ett dotterbolag helt överlåts till den lokala ledningen (skäl 338 i det angripna beslutet).

27 Enligt kommissionen har inget av dessa företag allmänt påvisat något specifikt karaktärsdrag hos sin koncern som i betydande utsträckning skulle ha gjort dess självständiga dotterbolags verksamhet oberoende av dess inflytande (skäl 339 i det angripna beslutet).

28 Kommissionen bedömde i detta hänseende huruvida de existerande ekonomiska banden mellan Deltafina, Dimon Italia, Transcatab och deras respektive moderbolag var starka, vilket skulle visa att de italienska dotterbolagen utgjorde en ekonomisk enhet med resten av respektive koncern. Kommissionen påpekade med hänsyn härtill att de berörda koncernerna var de största handlarna med råtobaksblad i världen och att de ofta förvärvade och saluförde den tobak som deras italienska dotterbolag inköpt (skäl 340 i det angripna beslutet).

29 När det gäller SCC, har kommissionen påpekat att innan företaget förvärvade hela aktiekapitalet i Transcatab kontrollerade det redan Transcatab tillsammans med sin italienska partner. Den omständigheten att SCC inte ”ändrat något avseende ledningen” i sitt dotterbolag till följd av detta förvärv … [kunde] således inte anses som ett bevis för att det inte hade utövat något inflytande över ledningens medlemmar efter det att det blivit ägare av hela företaget. Vad bland annat gällde delegeringen av beslutsbefogenheterna till verkställande direktören för Transcatab, angav kommissionen att den inte hade någon upplysning som tillät den att dra slutsatsen att han inte hade utsetts av SCC, i likhet med de övriga styrelseledamöterna (skälen 341 och 342 i det angripna beslutet).

30 Kommissionen godtog vidare inte SCC:s argument att det inte fanns någon kommunikation mellan detta företag och dess dotterbolag (skälen 343 och 344 i det angripna beslutet).

31 Kommissionen påpekade i detta hänseende att Transcatabs verksamheter hade ansetts vara de som bedrevs av Standard Commercial Tobacco Co., Inc, som var ett holdingbolag inom SCC‑koncernen, helägt av SCC, och att de hade bedömts inom ramen för koncernens verksamheter, inbegripet SCC‑koncernens försäljning till cigarettillverkarna. Kommissionen drog i detta hänseende slutsatsen att resultaten av Transcatabs verksamheter hade rapporterats till koncernens högre instanser och sedan konsoliderats (skäl 344 i det angripna beslutet).

32 Kommissionen preciserade att det angripna beslutet riktade sig till Alliance One i dess egenskap av rättslig efterträdare till de två företagsgrupper som Transcatab och Dimon Italia hade ingått i under tiden för överträdelsen, eftersom grupperna hade upphört att existera när de slogs samman till den nya enheten Alliance One (skäl 349 i det angripna beslutet).

33 Mot bakgrund av dessa omständigheter fann kommissionen i skäl 351 i det angripna beslutet att Deltafina, Universal, Mindo (tidigare Dimon Italia), Transcatab, Alliance One, Romana Tabacchi, APTI och Unitab skulle hållas ansvariga för överträdelserna och att det angripna beslutet skulle riktas till dem.

Fastställande av bötesbelopp

34 Kommissionen prövade i skälen 356–404 i det angripna beslutet frågan hur stora böter beslutets adressater skulle åläggas.

35 Bötesbeloppen fastställdes av kommissionen med hänsyn till hur allvarliga överträdelserna var och hur länge de pågått, det vill säga de två kriterier som uttryckligen anges i artikel 23.3 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1) och i artikel 15.2 i förordning nr 17, (skälen 356 och 357 i det angripna beslutet).

Böternas utgångsbelopp

36 Kommissionen erinrade om att den för att bedöma hur allvarlig en överträdelse är ska beakta överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden och den relevanta geografiska marknadens omfattning (skäl 365 i det angripna beslutet).

37 Vidare angav kommissionen att produktionen av råtobak i Italien motsvarade 38 procent av kvotproduktionen inom Europeiska unionen, vilket motsvarar 67,338 miljoner euro år 2001, det vill säga det sista hela året av överträdelsen (skäl 366 i det angripna beslutet).

38 Vad gäller överträdelsens art konstaterade kommissionen att den var mycket allvarlig, eftersom överträdelsen hade bestått av fastställande av inköpspris på råtobakssorter i Italien och av en fördelning av de inköpta kvantiteterna. Kommissionen tillade, med hänvisning till den del av det angripna beslutet som rör analysen av konkurrensbegränsningen (skäl 272 och följande skäl), att en kartell avseende inköp kunde snedvrida producenternas vilja att generera en viss avkastning och begränsa konkurrensen mellan beredningsföretagen i senare led. Kommissionen angav även att detta särskilt var fallet när den produkt som kartellen avsåg, i förevarande fall råtobak, utgjorde en betydande ”insatsvara” för de verksamheter som deltagarna utövade i senare led, i förevarande fall bearbetning av tobak och försäljning av bearbetad tobak (skälen 367 och 368 i det angripna beslutet).

39 I skäl 369 i det angripna beslutet drog kommissionen av ovannämnda överväganden slutsatsen att den överträdelse som beredningsföretagen begått skulle betecknas som mycket allvarlig.

40 Vidare prövade kommissionen, i skälen 370 – 376 i det angripna beslutet, frågan om ”specifik vikt” och om ”avskräckande”. Kommissionen angav i detta hänseende att ”varje företags specifika vikt och de sannolika konsekvenserna av dess rättsstridiga beteende” skulle beaktas vid fastställandet av bötesbeloppet (skäl 370 i det angripna beslutet).

41 Kommission ansåg således att böterna skulle fastställas i förhållande till varje aktuell parts ställning på marknaden (skäl 371 i det angripna beslutet).

42 Kommissionen ansåg i detta hänseende att utgångsbeloppet för de böter som Deltafina ålagts skulle vara högre, eftersom detta företag visade sig vara den största köparen, med en marknadsandel på cirka 25 procent år 2001 (skäl 372 i det angripna beslutet).

43 Eftersom Transcatab, Dimon Italia och Romana Tabacchi hade mindre andelar av den aktuella marknaden, på cirka 9–11 procent år 2001, ansåg kommissionen att de ”skulle slås samman” och att utgångsbeloppet för böterna skulle vara lägre för dessa företag (skäl 373 i det angripna beslutet).

44 Kommissionen ansåg emellertid att ett utgångsbelopp som endast återspeglade ställningen på marknaden inte skulle få en tillräckligt avskräckande effekt på Deltafina, Dimon Italia (Mindo) och Transcatab, eftersom vart och ett av dem, trots sin relativt begränsade omsättning, tillhörde – eller, i Mindos fall, hade tillhört – multinationella koncerner med ett stort ekonomiskt och finansiellt inflytande, som var världens största tobakshandlare och som agerade på olika verksamhetsnivåer inom tobaksindustrin och på olika geografiska marknader (skäl 374 i det angripna beslutet).

45 För att göra böterna avskräckande ansåg kommissionen följaktligen att en multiplikator på 1,5, alltså en höjning med 50 procent, skulle tillämpas på det utgångsbelopp som fastställts för Deltafina, och att en multiplikator på 1,25, alltså en höjning med 25 procent, skulle tillämpas på det utgångsbelopp som fastställts för Dimon Italia (Mindo) och Transcatab (skäl 375 i det angripna beslutet).

46 Kommissionen fastställde således, i skäl 376 i det angripna beslutet, utgångsbelopp för böterna enligt följande:

– Deltafina: 37,5 miljoner euro,

– Transcatab: 12,5 miljoner euro,

– Dimon Italia (Mindo): 12,5 miljoner euro, och

– Romana Tabacchi: 10 miljoner euro.

Böternas grundbelopp

47 I skälen 377 och 378 i det angripna beslutet företog kommissionen en prövning av frågan om överträdelsens varaktighet.

48 Kommissionen ansåg att den av beredningsföretagen genomförda kartellen hade tillkommit den 29 september 1995 och, enligt beredningsföretagens förklaringar, hade upphört att existera den 19 februari 2002. Kommissionen ansåg således att en höjning på 60 procent av utgångsbeloppet för de böter som ålagts beredningsföretagen skulle tillämpas, utom för Romana Tabacchi, som deltagit under en kortare period.

49 Följaktligen fastställdes följande basbelopp för de böter som det angripna beslutets adressater ålagts:

– Deltafina: 60 miljoner euro,

– Transcatab: 20 miljoner euro,

– Dimon Italia (Mindo): 20 miljoner euro,

– Romana Tabacchi: 12,5 miljoner euro.

Förmildrande omständigheter

50 I skälen 380 – 398 i det angripna beslutet prövade kommissionen frågan huruvida det fanns förmildrande omständigheter som skulle beaktas.

51 Vad bland annat gällde Transcatab, godtog kommissionen inget av dess argument för att få förmildrade omständigheter beaktade.

52 Kommissionen påpekade inledningsvis att inrättandet av beredningsföretagens kartell inte hade något samband med de branschavtal som slutits inom APTI. Kommissionen drog härav slutsatsen att den italienska lagstiftningen inte hade uppmuntrat beredningsföretagens beteenden, och att dessa företag följaktligen inte kunde beviljas någon nedsättning av bötesbeloppen på grundval av detta argument (skäl 381 i det angripna beslutet).

53 Inte heller godtog kommissionen beredningsföretagens argument att de skulle beviljas en nedsättning på grund av att de hade upphört med överträdelsen före kommissionens ingripande. Kommissionen erinrade i detta hänseende om den rättspraxis enligt vilken den omständigheten att parterna upphör med överträdelsen före kommissionens ingripande i princip inte ska medföra en nedsättning av bötesbeloppet vid beräkningen av detta i sådana ärenden som rör allvarliga överträdelser av konkurrensreglerna, för vilka parterna visste eller nödvändigtvis borde ha vetat att deras beteende var rättsstridigt i grunden (skäl 382 i det angripna beslutet).

54 Kommissionen angav även att den inte kunde anse att kartellen inte hade genomförts, eftersom det framgick av beskrivningen av de faktiska omständigheterna att parterna hade säkerställt genomförandet av kartellen, bland annat genom att delta i regelbundna sammanträden och regelbundna informationsutbyten beträffande priser och kvantiteter under inköpsperioden (skäl 383 i det angripna beslutet).

55 Kommissionen godtog slutligen inte heller Transcatabs argument att det specifika ekonomiska och sociala sammanhanget på marknaden för råtobak i Italien skulle beaktas då bötesbeloppet fastställdes med tillämpning av punkt 5 b i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i [EKSG] (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna). Kommissionen påpekade att nämnda punkt 5 b i riktlinjerna endast tillämpas undantagsvis och att förevarande mål inte visade identiska eller liknande karaktärsdrag jämfört med det mål som Transcatab citerat till stöd för sitt argument. Kommissionen tillade vidare att det inte var fastställt att förekomsten av rättsstridigt handlande inom tobaksindustrin i vissa regioner i Italien hade kunnat ha en avgörande verkan genom att frambringa det aktuella handlandet och att reformen av den gemensamma organisationen av marknaderna hade alltför osäkra och tidsmässigt avlägsna verkningar för att motivera att en förmildrande omständighet beaktades (skäl 384 i det angripna beslutet).

56 Kommissionen beaktade vidare Deltafinas särskilda situation och angav att de böter som detta företag ålagts skulle nedsättas med 50 procent med anledning av det av Deltafina erbjudna samarbetet (skälen 385–398 i det angripna beslutet).

57 Kommissionen fastställde, efter att ha beaktat de förmildrande omständigheterna, bötesbeloppet enligt följande (skäl 399 i det angripna beslutet):

– Deltafina: 30 miljoner euro,

– Dimon Italia (Mindo): 20 miljoner euro,

– Transcatab: 20 miljoner euro,

– Romana Tabacchi: 8,75 miljoner euro.

58 Kommissionen erinrade slutligen om att enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 får böterna för varje företag och företagssammanslutning som deltagit i överträdelsen inte överstiga 10 procent av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning. Kommissionen tillade att när de aktuella företagen ingår i en koncern, när det är fastställt att moderbolagen till dessa företag har utövat ett avgörande inflytande över de sistnämnda och dessa moderbolag följaktligen är solidariskt ansvariga för betalningen av de böter som deras dotterbolag ålagts, är det koncernens totala omsättning som ska beaktas när ovannämnda övre gräns på 10 procent fastställs (skälen 400 och 401 i det angripna beslutet).

59 Kommissionen angav i detta hänseende att de böter som Romana Tabacchi ålagts inte får överskrida 2,05 miljoner euro och att det inte var nödvändigt att minska de övriga bötesbeloppen med anledning av denna bestämmelse (skälen 402 och 403 i det angripna beslutet).

Tillämpning av meddelandet om samarbete

60 I skälen 405–500 i det angripna beslutet prövade kommissionen frågan om tillämpningen av meddelandet om samarbete i förevarande fall.

61 Deltafina, Dimon Italia och Transcatab begärde alla tre att nämnda meddelande skulle tillämpas. Beträffande Deltafina erinrade kommissionen om att den hade beviljat detta företag villkorlig immunitet. Kommissionen preciserade vidare att den kommit fram till den preliminära slutsatsen att Dimon Italia och Transcatab hade varit det första respektive det andra företaget som försett kommissionen med bevismaterial som hade ett betydande mervärde jämfört med den bevisning som kommissionen redan hade samlat in, i den mening som avses i punkt 22 i meddelandet om samarbete (skälen 405–407 i det angripna beslutet).

62 Efter att ha undersökt Deltafinas situation och dragit slutsatsen att detta företag inte kunde beviljas immunitet på grund av att det åsidosatt den samarbetsskyldighet som föreskrivs i meddelandet om samarbete (se skälen 408–484 i det angripna beslutet och punkterna 4–10 ovan), undersökte kommissionen Dimon Italias och Transcatabs fall.

63 Inledningsvis angav kommissionen att den omständigheten att Deltafina slutgiltigt vägrats immunitet inte hade någon direkt inverkan på hur meddelandet om samarbete skulle tillämpas på Dimon Italia och Transcatab (skälen 485–491 i det angripna beslutet).

64 Vidare fastställde kommissionen vilken nedsättning av böterna som bland annat Transcatab kunde beviljas, med stöd av nämnda meddelande.

65 I detta hänseende konstaterade kommissionen inledningsvis att Transcatab hade respekterat de villkor som det ålagts, det vill säga det hade upphört att delta i överträdelsen senast den dag då bevisningen lades fram (skälen 492–493 i det angripna beslutet).

66 Vidare angav kommissionen att den, för att fastställa nedsättningsnivån, beaktade den tidpunkt vid vilken bevismaterialet frambringats, i vilken utsträckning det tillförde ett mervärde samt omfattningen och fortgåendet av det samarbete som företagen erbjudit efter den dag då bevismaterialet lämnats (skäl 494 i det angripna beslutet).

67 Således angav kommissionen för det första att Transcatab hade lämnat in sin ansökan om förmånlig behandling innan kommissionen hade vidtagit aktiva kontrollåtgärder, att ansökan täckte överträdelsens hela varaktighet och att de tillhandahållna bevisen i flera avseenden hade stött dem som kommissionen redan förfogade över (skäl 495 i det angripna beslutet).

68 Vidare tillstod kommissionen, vad specifikt gäller de handlingar som Transcatab överlämnat, att den beskrivning av de faktiska omständigheterna som framgick av dessa var mycket detaljerad och att den hade varit ytterst användbar för att förstå överträdelsen och särskilt vissa delar av den (såsom slutandet av ett branschavtal år 1999 för överskottsproduktionen av tobak år 1998). Kommissionen angav emellertid att den inte varit ovetande om någon av de omständigheter avseende vilka Transcatab hade lagt fram bevis (skäl 497 i det angripna beslutet).

69 Slutligen erkände kommissionen även att Transcatab varit samarbetsvilligt gentemot kommissionen under hela förfarandet och att det inte hade bestritt de faktiska omständigheter som kommissionen grundat sig på i meddelandet om invändningar (skäl 498 i det angripna beslutet).

70 Kommissionen angav således att Transcatab skulle beviljas den högsta nivå för nedsättning av bötesbelopp som föreskrevs för motsvarande intervall, nämligen en nedsättning med 30 procent (skäl 499 i det angripna beslutet).

71 I enlighet med artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 fastställde kommissionen (se artikel 2 i det angripna beslutet) de slutliga bötesbeloppen för de företag och företagssammanslutningar som omfattas av det angripna beslutet enligt följande:

– Deltafina och Universal, solidariskt ansvariga: 30 miljoner euro,

– Dimon Italia (Mindo) och Alliance One: 10 miljoner euro, för vilket belopp Alliance One är fullt ansvarigt, medan Mindo endast är solidariskt ansvarigt för 3,99 miljoner euro,

– Transcatab och Alliance One, solidariskt ansvariga: 14 miljoner euro,

– Romana Tabacchi: 2,05 miljoner euro,

– APTI: 1 000 euro, och

– Unitab: 1 000 euro.

Förfarandet och parternas yrkanden

72 Alliance One väckte, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 24 januari 2006, talan om bland annat partiell ogiltigförklaring av det angripna beslutet (mål T‑25/06). Transcatab har i ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 3 februari 2006 väckt förevarande talan.

73 Alliance One begärde i sin ansökan att det målet skulle förenas med förevarande mål. En sådan begäran har även framställts av Transcatab i ansökan.

74 Förstainstansrätten avslog begäran om att målen skulle förenas.

75 Den 24 november 2009 ställde förstainstansrätten, såsom åtgärder för processledning i enlighet med artikel 64 i förstainstansens rättegångsregler, en skriftlig fråga till Transcatab, vilken den sistnämnda besvarade inom den angivna fristen. Den 4 februari 2010 inkom kommissionen med yttrande över Transcatabs svar.

76 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten att inleda det muntliga förfarandet och begärde, som en åtgärd för processledning, att Transcatab skulle inkomma med en handling. Handlingen ingavs inom den angivna fristen.

77 Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen som hölls den 30 november 2010.

78 Vid förhandlingen begärde förstainstansrätten att Transcatab skulle inkomma med en ytterligare handling med stöd av artikel 64 i rättegångsreglerna. Den 22 december 2010 ingav Transcatab denna handling.

79 Transcatab har yrkat att tribunalen ska

– ogiltigförklara det angripna beslutet delvis,

– nedsätta de böter som det påförts, och

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

80 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan,

– fastställa bötesbeloppet till 15 miljoner euro, med stöd av sin behörighet enligt artikel 229 EG, och

– förplikta Transcatab att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

81 Transcatab har till stöd för sin talan anfört fem grunder, varav vissa är uppdelade i flera delgrunder. Som första grund har Transcatab i huvudsak gjort gällande att kommissionen har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att hålla Alliance One ansvarigt för Transcatabs överträdelse, att kommissionen inte tillräckligt har motiverat sin inställning i detta hänseende och att den även har åsidosatt Transcatabs rätt till försvar. Den andra grunden avser en felaktig rättstillämpning, bristande motivering, ologisk motivering, åsidosättande av rätten till försvar och åsidosättande av principerna om proportionalitet, likabehandling och skydd för berättigade förväntningar vid fastställandet av böterna. Den tredje grunden gäller en felaktig rättstillämpning och bristande motivering vid fastställandet av bötesbeloppet, med hänsyn till uppskattningen av överträdelsens varaktighet, åsidosättande av principen om ne bis in idem avseende de böter som APTI påförts samt åsidosättande av principen om likabehandling. Såvitt avser den fjärde grunden har Transcatab gjort gällande att kommissionen i det angripna beslutet felaktigt har angett att ingen av de förmildrande omständigheter som Transcatab hade åberopat var tillämplig. Inom ramen för den femte grunden har Transcatab slutligen gjort gällande att kommissionen har tillämpat meddelandet om samarbete på ett felaktigt sätt.

82 Kommissionen anser att Transcatab, genom sin tredje grund, har återtagit sin tidigare inställning till samarbete, vilken bestod i att inte bestrida de faktiska omständigheter som fastställts i meddelandet om invändningar. Kommissionen har genom ett anslutningsyrkande begärt att tribunalen ska minska nedsättningen av Transcatabs böter från 30 till 25 procent och således, med stöd av sin obegränsade behörighet, fastställa böterna till 15 miljoner euro.

1. Den första grunden, avseende Transcatabs moderbolags ansvar för överträdelsen

Den första delen i den första grunden, avseende en felaktig tolkning av rättspraxis, felbedömning av den bevisning som ingetts och åsidosättande av rätten till försvar

Parternas argument

83 Inledningsvis har Transcatab bestritt slutledningen i det angripna beslutet, enligt vilken den enda omständigheten att SCC, under överträdelsens period, innehade 100 procent av aktiekapitalet i Transcatab är tillräckligt för att presumera att SCC var ansvarigt för sitt dotterbolags överträdelse. En sådan presumtion står i strid med rättspraxis. Enligt Transcatab måste kommissionen visa att det förekommer andra indicier som tyder på att ett moderbolag faktiskt har utövat ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag. Kommissionen har, i förevarande fall, nöjt sig med att presumera att SCC ska hållas ansvarigt och har inte uppgett några andra indicier som kan utgöra grund för ett sådant ansvar. Den har således vänt på bevisbördan, vilken inte ska ligga på Transcatab eller dess moderbolag, utan på kommissionen själv.

84 Vidare har Transcatab gjort gällande att SCC har lämnat tillräckliga uppgifter till kommissionen för att visa att det inte hade kännedom om Transcatabs beteende. Dessa uppgifter rör såväl beskrivningen av den lokala verkligheten på den italienska marknaden som de särdrag i SCC‑koncernens struktur som visar att dess dotterbolag är självständiga. Uppgifterna avser även självbestämmandet hos Transcatabs styrelse respektive verkställande direktör.

85 I sin replik har Transcatab vidare gjort gällande att kommissionens påstående, att det endast är möjligt att vederlägga presumtionen om ett avgörande inflytande när deltagandet är uteslutande finansiellt, står i strid med rättspraxis. Enligt Transcatab har kommissionen inte med uppmärksamhet undersökt den bevisning som lagts fram under det administrativa förfarandet och den har begränsat sig till att tillbakavisa alla argument på grundval av obekräftade förutfattade meningar. För det första är påståendet att det är osannolikt att ett moderbolag fullständigt kan delegera förvaltningen av ett dotterbolag ogrundat. Koncernens förgrenade struktur hindrar nämligen, såsom Transcatab visat under det administrativa förfarandet, en ensidig förvaltning. För det andra har kommissionen, enligt Transcatab, tillämpat presumtionen om ett avgörande inflytande även på den period då SCC endast innehade 50 procent av aktiekapitalet i Transcatab, trots att Transcatab och SCC hade bevisat att styrelsen och verkställande direktören i Transcatab, som hade getts full behörighet för förvaltningen av bolaget, hade utsetts innan SCC erhöll ensam kontroll över detta bolag. För det tredje räcker inte den omständigheten att vissa handlingar var upprättade på engelska för att bevisa moderbolagets inflytande över förvaltningen av Transcatabs kommersiella verksamhet. Sammanfattningsvis har kommissionen, enligt Transcatab, felaktigt underkänt den bevisning som ingetts, utan tillräcklig eller logisk motivering och utan att konfrontera dem med andra handlingar av ett åtminstone jämförbart bevisvärde. Kommissionen har således inte iakttagit sin skyldighet att handlägga ärendet opartiskt.

86 För det tredje har kommissionen åsidosatt Alliance Ones rätt till försvar, eftersom den baserade det angripna beslutet på handlingar i ärendet som inte omnämnts i meddelandet om invändningar, och därmed hindrade SCC från att uttala sig beträffande dessa och på detta sätt åsidosatte skyddet för dess juridiska efterträdares, Alliance One, berättigade förväntningar. Transcatab har medgett att det rörde sig om handlingar som parterna kände till. Eftersom dessa handlingar inte hade omnämnts i meddelandet om invändningar, kunde parterna emellertid med fog bedöma att de inte hade någon betydelse för ärendet och att det således inte var nödvändigt att uttala sig beträffande dessa. Transcatab angav i repliken och vid förhandlingen att det gjorde gällande att dess egen rätt till försvar hade åsidosatts.

87 Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas. Vad gäller, bland annat, invändningen om åsidosättande av Alliance Ones rätt till försvar, finner kommissionen det tveksamt huruvida den kan upptas till sakprövning, eftersom Transcatab inte har gjort gällande ett åsidosättande av sina egna, utan en annan parts, rättigheter. Utvidgningen av invändningen till att gälla Transcatabs egna rättigheter skedde för sent och kan därför inte upptas till sakprövning.

Tribunalens bedömning

– Åsidosättande av bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags handlande

88 När det gäller Transcatabs första anmärkning, ska det erinras om att konkurrensrätten avser verksamheten i företag (domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkt 59) och att begreppet företag avser varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens rättsliga form och oavsett hur den finansieras (domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkt 112, och av den 10 september 2009 i mål C‑97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I‑8237, punkt 54).

89 Av rättspraxis framgår att begreppet företag i detta sammanhang ska förstås som en ekonomisk enhet, även om enheten i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer (domstolens dom av den 14 december 2006 i mål C‑217/05, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, REG 2006, s. I‑11987, punkt 40, domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 55, och förstainstansrättens dom av den 15 september 2005 i mål T‑325/01, DaimlerChrysler mot kommissionen, REG 2005, s. II‑3319, punkt 85).

90 Då en sådan ekonomisk enhet har överträtt konkurrensreglerna ska den, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C‑49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I‑4125, punkt 145, av den 11 december 2007 i mål C‑280/06, ETI m.fl., REG 2007, s. I‑10893, punkt 39, och domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 56).

91 Överträdelsen av konkurrensrätten ska klart och tydligt tillskrivas ett rättssubjekt som kan åläggas böter. Det är nämligen nödvändigt för tillämpningen och verkställigheten av beslut som fattas av kommissionen inom konkurrensrätten att som mottagare av rättsakten identifiera en enhet som är en juridisk person (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, kallat PVC II, REG 1999, s. II‑931, punkt 978).

92 Enligt fast rättspraxis kan ett dotterbolags beteende tillskrivas moderbolaget särskilt då dotterbolaget, trots att det är en fristående juridisk person, inte självständigt bestämmer sitt beteende på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderbolaget, särskilt med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som binder samman dessa två juridiska enheter (se domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 58 och där angiven rättspraxis).

93 I en sådan situation ingår moderbolaget och dotterbolaget nämligen i samma ekonomiska enhet och den omständigheten att de utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG medför att kommissionen kan tillställa moderbolaget ett beslut om åläggande av böter utan att det krävs att moderbolaget personligen har deltagit i överträdelsen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 59).

94 Av rättspraxis framgår även att i det särskilda fall då ett moderbolag innehar 100 procent av kapitalet i ett dotterbolag som har överträtt konkurrensreglerna kan detta moderbolag utöva ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende. Vidare föreligger en presumtion, som kan motbevisas, om att moderbolaget faktiskt utövar ett sådant inflytande (se domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 60 och där angiven rättspraxis).

95 Under dessa omständigheter är det tillräckligt att kommissionen visar att moderbolaget innehade hela aktiekapitalet i ett dotterbolag för att anta att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande på dotterbolagets affärspolitik. Kommissionen kan då hålla moderbolaget solidariskt ansvarigt för betalningen av de böter som dotterbolaget ålagts, såvida inte moderbolaget, på vilket det ankommer att kullkasta presumtionen, visar att dotterbolaget agerar självständigt på marknaden (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, punkt 29, och domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 61).

96 Domstolen berörde visserligen, i punkterna 28 och 29 i domen i det ovan i punkt 95 nämnda målet Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, förutom det förhållandet att dotterbolaget var helägt, även andra omständigheter, såsom att det var ostridigt att moderbolaget hade utövat inflytande över dotterbolagets affärspolicy och att de båda bolagen hade samma ombud under det administrativa förfarandet. Anledningen härtill var emellertid endast att domstolen önskade redogöra för samtliga omständigheter som förstainstansrätten hade lagt till grund för sitt resonemang, och inte att tillämpningen av den i punkt 94 ovan nämnda presumtionen skulle villkoras av att det förelåg ytterligare indicier för att moderbolaget faktiskt hade utövat inflytande över dotterbolaget (se domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 62 och där angiven rättspraxis, samt förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑69/04, Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2567, punkt 57).

97 Av det angripna beslutet framgår att kommissionen, för att hålla ett moderbolag ansvarigt för en överträdelse som dess dotterbolag begått, utgick från antagandet att ett sådant ansvar är möjligt när moderbolaget och dess dotterbolag ingår i samma ekonomiska enhet och följaktligen utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG (skäl 325 i det angripna beslutet).

98 Den centrala omständighet på vilken kommissionen grundade sig för att fastställa att moderbolaget kunde hållas ansvarigt för sitt dotterbolags överträdelse var att dotterbolaget inte självständigt bestämt sitt beteende på marknaden. Denna avsaknad av självständighet är nämligen en följd av moderbolagets ”avgörande inflytande” över dotterbolagets beteende, eftersom det faktiska utövandet av ett sådant inflytande enligt rättspraxis kan presumeras, när ett moderbolag innehar hela aktiekapitalet i sitt dotterbolag (se skälen 329 och 330 i det angripna beslutet).

99 I skäl 331 i det angripna beslutet angav kommissionen att Transcatab i förevarande fall ”saknade självständighet” eftersom det var helägt av sitt moderbolag SCC.

100 Tvärtom mot vad Transcatab har gjort gällande i sin replik, nämligen att kommissionen i förevarande fall hade omvandlat en presumtion som får motbevisas (juris tantum) till en presumtion som inte får motbevisas (juris de jure), strider inte dessa resonemang mot den logik enligt vilken presumtionen är motbevisbar. Liksom vid övriga presumtioner enligt konkurrensrätten, ska en omständighet, om den lagligen kan presumeras av kommissionen, således anses vara fastställd, under förutsättning att det berörda företaget inte vederlägger presumtionen genom att lägga fram avgörande bevisning i motsatt riktning (se domstolens dom i det ovan i punkt 90 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 121 och 126, och av den 8 juli 1999 i mål C‑199/92 P, Hüls mot kommissionen, REG 1999, s. I‑4287, punkterna 162 och 167). Dessutom leder inte nämnda presumtion, vilken kan vederläggas i varje enskilt fall, mot bakgrund av att den är motbevisbar, till att ett moderbolag som innehar hela aktiekapitalet i sitt dotterbolag automatiskt ska hållas ansvarigt för dotterbolagets handlande, vilket skulle strida mot den princip om personligt ansvar som konkurrensrätten bygger på.

101 Kommissionen har således inte åsidosatt bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags handlande, genom att i huvudsak hålla SCC, till vilket Alliance One är legal efterträdare, ansvarigt för den överträdelse som Transcatab har begått.

102 Det ska konstateras att denna slutledning inte påverkas av de argument som Transcatab har framfört till svar på tribunalens skriftliga fråga angående konsekvenserna av domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen. Enligt Transcatab har domstolen i den domen feltolkat tidigare rättspraxis, bland annat domen i det ovan i punkt 95 nämnda målet Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, och rättspraxis är, under alla omständigheter, inte entydig i detta hänseende. För det andra skiljer sig de faktiska omständigheterna i det målet från de faktiska omständigheterna i förevarande mål, eftersom flera dotterbolag har varit inblandade i kartellen och eftersom det följaktligen skulle ha varit svårare att visa att moderbolaget inte hade kännedom om det konkurrensbegränsande handlandet. När det gäller det första argumentet räcker det emellertid att konstatera att det framgår av domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (se även, för ett liknande resonemang, generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i detta mål, REG 2009, s. I‑8241, punkterna 60 och 61), att domstolen inte bara beaktade den rättspraxis på vilken Transcatab har grundat en stor del av sina huvudargument och, bland annat, domen i det ovan i punkt 95 nämnda målet Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, utan även gjorde en entydig tolkning av tidigare rättspraxis (domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 58–62). När det gäller det andra argumentet, räcker det att konstatera att den påstådda skillnaden mellan de båda målen är helt utan betydelse, eftersom ansvarskriteriet i domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen inte på något sätt avsåg moderbolagets direkta eller indirekta kännedom om dotterbolagets eller dotterbolagens handlande. Under alla omständigheter har, såsom kommissionen med rätta har påpekat, en sådan omständighet inte på något sätt beaktats i det målet.

– Felbedömning av den bevisning som ingetts i syfte att vederlägga presumtionen

103 Som har angetts i punkterna 94 och 95 ovan, får kommissionen, när ett dotterbolag är helägt av moderbolaget, presumera att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag, utan att ha skyldighet att inge ytterligare bevisning för att moderbolaget faktiskt utövar ett sådant inflytande eller ens hade den minsta kännedom om överträdelsen eller dotterbolagets deltagande i denna överträdelse. Det rör sig om en motbevisbar presumtion som kan vederläggas genom bevis som stödjer motsatsen. I motsats till vad Transcatab har gjort gällande, är det alltså på SCC – som, under överträdelsens period, innehade hela aktiekapitalet i Transcatab (se skäl 336 i det angripna beslutet) – som det ankommer att kullkasta denna presumtion genom att bevisa att dess dotterbolag självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden och att dessa båda bolag således inte utgör en ekonomisk enhet. Vid avsaknad av sådan bevisning ska utövandet av ett inflytande anses styrkt genom det förhållandet att den presumtion som följer av att dotterbolaget är helägt inte har vederlagts (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 60–62 och där angiven rättspraxis, och förstainstansrättens dom av den 30 september 2009 i mål T‑175/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. II-184, summarisk publicering, punkt 93).

104 I förevarande fall ägnade kommissionen skälen 335–344 i det angripna beslutet åt en prövning av de argument och bevis som SCC – i syfte att visa att det inte utövade något avgörande inflytande över Transcatabs affärspolitik – hade lagt fram i sitt svar på meddelandet om invändningar, och kommissionen fann att dessa inte innebar att presumtionen vederlades.

105 Det ska konstateras att Transcatab, i sin ansökan, har nöjt sig med att, utan att på något sätt styrka sina påståenden, göra gällande att SCC under det administrativa förfarandet hade bevisat att Transcatabs struktur var decentraliserad, eftersom Transcatab hade en egen helt självständig ledning, till vilken alla uppdrag delegerades, just mot bakgrund av särdragen för den italienska råtobaksmarknaden, och att ledamöterna i dess styrelse samt dess verkställande direktör var självständiga och inte hade någon direkt eller indirekt anknytning till SCC. Transcatab har emellertid inte på något sätt identifierat de eventuella felbedömningar som kommissionen skulle ha gjort i det angripna beslutet vad gäller bedömningen av denna bevisning. Det är först i repliken som Transcatab, till svar på vissa av kommissionens argument, har anfört några argument som har till syfte att, indirekt, kritisera det angripna beslutet.

106 Under alla omständigheter ska det inledningsvis påpekas att den omständigheten att ett dotterbolag har egna lokaler och egna resurser inte, i sig, såsom kommissionen med rätta konstaterade i skäl 338 i det angripna beslutet, visar att dotterbolaget bestämmer sitt agerande på marknaden självständigt i förhållande till sitt moderbolag. Att anförtro den löpande förvaltningen till ett dotterbolags lokala ledning till 100 procent är nämligen vanligt och kan därför inte anses styrka dotterbolagens reella självständighet. Detsamma gäller argumentet om de påstådda särdragen för den italienska råtobaksmarknaden, eftersom dessa särdrag inte hindrar ett moderbolag från att effektivt utöva kontroll över sitt dotterbolag.

107 Det ska vidare konstateras att kommissionen, i skälen 341 och 342 i det angripna beslutet, för det första preciserade att SCC innan det förvärvade hela aktiekapitalet i Transcatab, redan kontrollerade detta bolag tillsammans med sin italienska partner och att den omständigheten att SCC inte förändrade Transcatabs ledning efter övertagandet således inte kan anses vara ett bevis för att SCC inte utövade något inflytande över sitt dotterbolag efter att ha blivit ensam ägare av det. Kommissionen påpekade för det andra att delegerandet av den verkställande behörigheten till Transcatabs verkställande direktör, vilken, i brist på bevis om motsatsen, rimligen kunde antas ha utsetts av SCC, inte hade hindrat andra styrelseledamöter från att inneha verkställande tjänster och utöva verkställande uppdrag.

108 Det ska emellertid påpekas att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den, då SCC inte avgett någon förklaring, tillmätte den omständigheten betydelse att SCC, när det blev ensam aktieägare och hade fullständig behörighet att helt eller delvis förnya styrelsen, inte vidtog någon sådan åtgärd. Härav följer att den omständigheten att styrelseledamöterna, och särskilt den verkställande direktören, behölls endast kan anses följa av ett beslut av SCC, i egenskap av ensam aktieägare i Transcatab.

109 Vidare skulle den omständigheten att en enda person, nämligen den verkställande direktören, har en omfattande behörighet som styrelsen har delegerat till honom, tvärtom kunna vittna om moderbolagets önskan att förenkla utövandet av kontrollen över dotterbolaget, just genom att begränsa styrelsens roll till marginell verksamhet och genom att koncentrera all behörighet till en ”förtroendeperson”. Det är nämligen inte sannolikt att ett multinationellt bolag delegerar all behörighet till ett dotterbolag som agerar på en nationell marknad, vilket är fallet med Transcatab, eller godtar en delegering av befogenheter som existerade före förvärvet av den fullständiga kontrollen till en fysisk person som i sin tur, med total självständighet och utan att först ha utsetts av en ensam aktieägare, skulle välja styrelseledamöter, utan att någon annan person hade det minsta inflytande över förvaltningen av bolaget och som de facto inte redovisade sitt agerande för någon.

110 Således, och mot bakgrund av den omständigheten att en delegering av behörigheten till den verkställande direktören i ett dotterbolag inte på något sätt är ovanlig, kan ett sådant argument inte anses vederlägga presumtionen att moderbolaget hade kontrollen över Transcatab.

111 Vidare, när det gäller det argument som har till syfte att kritisera den påstådda slutsats som kommissionen skulle ha dragit av den omständigheten att vissa handlingar var upprättade på engelska, räcker det att konstatera att dessa handlingar, som nämndes i skälen 343–346 i det angripna beslutet, tvärtemot vad Transcatab har påstått, varken hade till syfte att visa att moderbolagen kunde påverka eller konkret hade påverkat deras italienska dotterbolags beteende, eller än mindre att visa att moderbolagen hade kännedom om den aktuella kartellen. Kommissionen nöjde sig tvärtom med att använda vissa av handlingarna i det administrativa förfarandet i syfte att fastställa trovärdigheten av de bevis och argument som SCC fört fram i sitt svar på meddelandet om invändningar för att vederlägga presumtionen om ett avgörande inflytande på Transcatab.

112 Slutligen ska det påpekas att det, i motsats till vad Transcatab har gjort gällande i repliken, inte på något sätt framgår av det angripna beslutet att presumtionen om ett avgörande inflytande endast kan vederläggas om moderbolagets deltagande är uteslutande finansiellt.

113 Härav följer att invändningen om att kommissionen har felbedömt de bevis som ingetts i syfte att vederlägga presumtionen inte kan godtas.

– Åsidosättande av rätten till försvar

114 När det gäller Transcatabs tredje invändning, ska det erinras om att iakttagandet av rätten till försvar i handläggningen av administrativa förfaranden som rör konkurrenspolitik är en allmän unionsrättslig princip som säkerställs av unionsdomstolarna (se domstolens dom av den 3 september 2009 i mål C‑534/07 P, Prym och Prym mot kommissionen, REG 2009, s. I‑7415, punkt 26 och där angiven rättspraxis).

115 Enligt fast rättspraxis förutsätter iakttagandet av rätten till försvar att det berörda företaget har getts tillfälle att under det administrativa förfarandet på ett meningsfullt sätt framföra sina synpunkter på huruvida de påstådda omständigheterna och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta och på de handlingar som enligt kommissionen styrker dess påstående om att fördraget har överträtts (se domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkt 10, svensk specialutgåva, volym 7, s. 133, och av den 6 april 1995 i mål C‑310/93 P, BPB Industries och British Gypsum mot kommissionen, REG 1995, s. I‑865, punkt 21).

116 Artikel 27.1 i förordning nr 1/2003 återspeglar denna princip, eftersom den föreskriver att parterna ska tillsändas ett meddelande om invändningar i vilket tydligt ska anges alla huvudsakliga omständigheter på vilka kommissionen grundar sig i detta skede av förfarandet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 67), för att tillåta de berörda parterna att faktiskt få kännedom om de beteenden som kommissionen lägger dem till last och på ett ändamålsenligt sätt göra gällande sitt försvar innan kommissionen antar ett definitivt beslut. Detta krav är uppfyllt när parterna i nämnda beslut inte lastas för andra överträdelser än dem som nämns i meddelandet om invändningar och när det i beslutet endast beaktas faktiska omständigheter som parterna haft tillfälle att yttra sig över (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 19 mars 2003 i mål T‑213/00, CMA CGM m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II‑913, punkt 109 och där angiven rättspraxis).

117 Denna angivelse kan vara kortfattad, och det slutgiltiga beslutet behöver inte nödvändigtvis vara en kopia av meddelandet om invändningar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 115 nämnda målet Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen, punkt 14), eftersom detta meddelande utgör ett förberedande dokument vars bedömningar av faktiska och rättsliga förhållanden är av rent provisorisk karaktär (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 17 november 1987 i mål 142/84 och 156/84, British American Tobacco och Reynolds mot kommissionen, REG 1987, s. 4487, punkt 70). Det är således tillåtet att göra tillägg till meddelandet om invändningar mot bakgrund av parternas svarsinlagor, om de däri framförda argumenten visar att parterna verkligen har kunnat utöva sin rätt till försvar. Kommissionen kan även mot bakgrund av det administrativa förfarandet ändra och lägga till argument avseende de faktiska omständigheterna och rättsreglerna till stöd för invändningar som den redan har formulerat (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 28 februari 2002 i mål T‑86/95, Compagnie générale maritime m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1011, punkt 448, och av den 22 oktober 2002 i mål T‑310/01, Schneider Electric mot kommissionen, REG 2002, s. II‑4071, punkt 438).

118 Domstolen har vidare preciserat att den omständigheten – att ett argument som framförts av ett företag under det administrativa förfarandet har beaktats, utan att företaget har kunnat framföra synpunkter angående detta beaktande innan det slutliga beslutet antas – inte i sig kan utgöra ett åsidosättande av rätten till försvar (domstolens beslut av den 10 juli 2001 i mål C‑497/99 P, Irish Sugar mot kommissionen, REG 2001, s. I‑5333, punkt 24).

119 Slutligen ska det även erinras om att enligt rättspraxis har rätten till försvar åsidosatts när kommissionens administrativa förfarande, på grund av dess felaktiga handlande, skulle ha kunnat leda till ett annat resultat. Ett klagandeföretag visar att ett sådant åsidosättande har skett, inte genom att bevisa att kommissionens beslut skulle ha haft ett annat innehåll, utan genom att bevisa att det hade kunnat försvara sig bättre om kommissionen inte hade handlat fel, exempelvis genom att det hade kunnat åberopa handlingar till sitt försvar som det hade nekats tillgång till under det administrativa förfarandet (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 2 oktober 2003 i mål C‑194/99 P, Thyssen Stahl mot kommissionen, REG 2003, s. I‑10821, punkt 31 och där angiven rättspraxis, och av den 1 juli 2010 i mål C‑407/08 P, Knauf Gips mot kommissionen, REU 2010, s. I‑0000, punkt 28).

120 Det ska i förevarande mål påpekas att kommissionen, i meddelandet om invändningar, för att motivera att SCC hölls ansvarigt för den överträdelse av konkurrensrätten som Transcatab, i vilket SCC innehade hela aktiekapitalet, hade begått, i princip, mot bakgrund av de i rättspraxis fastslagna principer som angetts i punkterna 94–96 ovan, kunde begränsa sig till att visa hur kapitalet var uppdelat mellan dotterbolagen och moderbolagen (se punkterna 336–338 i meddelandet om invändningar). Med tillämpning av dessa i rättspraxis fastslagna principer, var kommissionen i sitt slutgiltiga beslut således skyldig att ta ställning till parternas argument i svaret på nämnda meddelande (se punkt 335 och följande punkter i det angripna beslutet), vilka hade till syfte att vederlägga den aktuella presumtionen.

121 Vidare, när det gäller Transcatabs påstående att kommissionen baserade det angripna beslutet på handlingar som inte omnämnts i meddelandet om invändningar, ska det påpekas att det var först vid bedömningen av de argument och bevis som parterna framfört under det administrativa förfarandet som kommissionen, i skälen 335–344 i det angripna beslutet, tog upp vissa specifika aspekter och handlingar rörande relationen mellan SCC och Transcatab och, därvid, hänvisade till handlingar i det administrativa förfarandet. Beaktandet av dessa aspekter och handlingar kunde således inte påverka effektiviteten av Transcatabs utövandet av rätten till försvar, i synnerhet inte då Transcatab hade tillgång till dessa handlingar – vilka det under alla omständigheter redan förfogade över – under det administrativa förfarandet.

122 I övrigt framgår det av handlingarna i målet att såväl SCC som Transcatab kunde svara på den invändning som uttryckligen anförts i det meddelandet om invändningar som tillsänts dem och lägga fram sitt försvar för förhörsombudet vid förhandlingen. Den kontradiktoriska principen iakttogs således under det administrativa förfarandet.

123 Under alla omständigheter ska det även erinras om att eftersom kommissionen, såsom den har påpekat, inte har skyldighet att, när det gäller tilldelningen av ansvar för överträdelsen, ange några andra omständigheter i stadiet för meddelandet om invändningar än bevis avseende moderbolagets innehav av aktiekapitalet i sina dotterbolag, kan inte argumentet avseende åsidosättandet av rätten till försvar godtas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel mot kommissionen, punkt 64).

124 Således ska invändningen om åsidosättande av rätten till försvar ogillas, utan att det är nödvändigt att pröva den av kommissionen framförda frågan om huruvida denna invändning kan upptas till sakprövning.

125 Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första grundens första del ogillas i sin helhet.

Den första grundens andra del, avseende åsidosättande av artikel 23.2 i förordning nr 1/2003

Parternas argument

126 Transcatab har gjort gällande att kommissionen, genom att ha hållit Alliance One ansvarigt för de aktuella överträdelserna, har ålagt detta bolag böter som överskrider den övre gräns på 10 procent av omsättningen för det räkenskapsår som föregick det angripna beslutet som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. De böter som Transcatab ålagts uppgår nämligen till cirka 43 procent av dess omsättning.

127 I övrigt har Transcatab hänvisat till de argument som Alliance One har framfört i sin talan (mål T‑25/06), av vilket Transcatab har bilagt en kopia.

128 Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.

Tribunalens bedömning

129 Det ska inledningsvis påpekas att denna delgrund är nära sammanhängande med den första grundens första del, eftersom ogillandet av den första delen nödvändigtvis påverkar huruvida den andra delgrunden ska anses vara välgrundad. Följaktligen kan, mot bakgrund av de överväganden som lett till att den första grundens första delgrund ogillades, den slutsatsen dras att kommissionen inte har gjort någon felbedömning genom att beakta SCC:s konsoliderade omsättning som referens vid beräkningen av den övre gräns på 10 procent av omsättningen som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 103 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 114).

130 Denna gräns ska nämligen beräknas utifrån den sammanlagda omsättningen för samtliga bolag som utgör den ekonomiska enhet som agerar såsom företag i den mening som avses i artikel 81 EG, eftersom det endast är den sammanlagda omsättningen för de deltagande bolagen som kan utgöra en indikation på det ifrågavarande företagets storlek och ekonomiska inflytande (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1487, punkterna 528 och 529, och av den 30 september 2009 i det ovan i punkt 103 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 114).

131 När det gäller den allmänna hänvisning som Transcatab har gjort till de argument som utvecklades i den talan som dess moderbolag, Alliance One, har väckt, ska det vidare påpekas att en sådan hänvisning, som endast avser bilagan i allmänhet och inte möjliggör för tribunalen att precist definiera de argument som den skulle kunna anse komplettera de grunder som utvecklats i skrivelserna, inte kan tas upp till sakprövning.

132 Tribunalen erinrar om att enligt artikel 21 i domstolens stadga och artikel 44.1 c i tribunalens rättegångsregler ska en ansökan innehålla uppgifter om föremålet för talan samt en kortfattad framställning av grunderna för densamma. Enligt fast rättspraxis måste, för att en talan ska kunna tas upp till sakprövning, de väsentligaste faktiska och rättsliga omständigheter som talan grundas på åtminstone kortfattat men på ett sammanhängande och begripligt sätt framgå av innehållet i själva ansökan. Även om innehållet i en ansökan kan understödjas och kompletteras i specifika avseenden, genom hänvisning till vissa avsnitt i bifogade handlingar, kan inte en generell hänvisning till andra handlingar, ens om de är bifogade ansökan, kompensera avsaknaden av väsentliga delar av den rättsliga argumentering som, enligt ovannämnda bestämmelser, ska återfinnas i själva ansökan. Det ankommer inte heller på tribunalen att i bilagorna söka ef