Förslag till avgörande av generaladvokat Elmer föredraget den 13 juli 1995. - Konungariket Nederländerna mot Europeiska kommissionen. - Bananer - Importordning - Aktörer i kategorierna A och B. - Mål C-478/93.



Rättsfallssamling 1995 s. I-03081



Generaladvokatens förslag till avgörande

Inledning

1 Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 23 december 1993 har Konungariket Nederländerna väckt talan mot kommissionen och yrkat att domstolen skall ogiltigförklara kommissionens förordning (EEG) nr 2920/93 av den 22 oktober 1993 om fastställelse av en enhetlig reduceringskoefficient för bestämmande av den kvantitet bananer som skall tilldelas varje aktör i kategorierna A och B inom ramen för tullkvoten för andra kvartalet 1993(1) (nedan kallad "koefficientförordningen") [vid översättningen har den svenska texten inte funnits att tillgå].

2 Till stöd för sin talan har Konungariket Nederländerna i synnerhet gjort gällande att förordningen grundas på en felaktig tolkning av kommissionens förordning (EEG) nr 1442/93 av den 10 juni 1993 om tillämpningsföreskrifter för ordningen för import av bananer till gemenskapen(2) (nedan kallad "tillämpningsförordningen"), att kommissionen inte har behörighet att justera de mängder som de nederländska myndigheterna anmält, att kommissionen har åsidosatt principen om likabehandling och avslutningsvis att förordningen inte är tillräckligt motiverad.

3 Kommissionen har gjort gällande att talan skall ogillas samt att Konungariket Nederländerna skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

Rådets förordning

4 Genom rådets förordning (EEG) nr 404/93 av den 13 februari 1993 om den gemensamma organisationen av marknaden för bananer(3) (nedan kallad "rådets förordning") infördes en gemensam organisation av marknaden för bananer som ersatte de olika nationella organisationerna.

5 Enligt artikel 18.1 i rådets förordning öppnas varje år en tullkvot på 2 miljoner ton för import av bananer från tredje land och av icke traditionella AVS-bananer(4). För andra halvåret 1993 har kvoten fastställts till 1 miljon ton. Inom ramen för kvoten beläggs bananer från tredje land med en tull på 100 ecu per ton, medan icke traditionella AVS-bananer kan importeras tullfritt. Utanför ramen för kvoten beläggs icke traditionell import av bananer från AVS-staterna med en tull på 750 ecu per ton, medan importtullen på bananer från tredje land utgör 850 ecu per ton.

Tullkvoten fördelas enligt artikel 19.1 mellan tre kategorier av aktörer. Kategori A omfattar de aktörer som har avyttrat bananer från tredje land och/eller icke traditionella AVS-bananer. Kategori B täcker de aktörer som har avyttrat gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer, medan kategori C rör de aktörer som sedan år 1992 har börjat avyttra andra bananer än gemenskapsbananer och/eller traditionella AVS-bananer. Kategori A tilldelas 66,5 procent av kvoten, kategori B 30 procent och kategori C de återstående 3,5 procent.

För att inte störa befintliga handelsförbindelser och samtidigt ge möjlighet till en viss utveckling av handelsstrukturerna sker fördelningen av kvoten inom varje kategori utifrån den genomsnittliga banankvantitet som varje aktör har avyttrat under de föregående tre åren(5).

6 Enligt artikel 20 skall kommissionen besluta om närmare tillämpningsföreskrifter rörande ordningen för import, bland annat kompletterande bestämmelser för utfärdandet av licenser.

Enligt det femtonde övervägandet skall kommissionen - när den beslutar om kompletterande kriterier som aktörerna skall uppfylla - vägledas av principen om att licenser skall utfärdas till fysiska eller juridiska personer som har påtagit sig den affärsmässiga risken att avyttra bananer och av det nödvändiga i att inte störa de normala handelsförbindelserna mellan personer som befinner sig i olika led av handelskedjan(6).

Av det sextonde övervägandet framgår att beräkningen av aktörernas antal och fastställelsen av de avyttrade kvantiteterna, vilka skall ligga till grund för utfärdandet av licenser, utförs av medlemsstaterna med hjälp av förfaranden och kriterier som beslutas av kommissionen.

Tillämpningsförordningen

7 Kommissionen har utfärdat tillämpningsförordningen med hänvisning till artiklarna 19 och 20 i rådets förordning.

Enligt artikel 3.1 får en aktör i kategori A och B inneha importlicenser, om den för egen räkning har bedrivit en eller flera av följande verksamheter:

"a) Köp av gröna bananer från tredje land och/eller gröna AVS-bananer från producenterna eller, i förekommande fall, produktion, transport och försäljning av sådana produkter i gemenskapen.

b) I egenskap av ägare leverans av gröna bananer och överföring till fri omsättning samt försäljning i avsikt att de därefter skall saluföras i gemenskapen. Risken för att produkten förstörs eller går förlorad skall likställas med den risk som ägaren tar.

c) I egenskap av ägare mogning av gröna bananer samt saluföring av dessa i gemenskapen.

..."

Enligt artikel 4.5 skall de behöriga myndigheterna inom vissa närmare angivna frister lämna förteckningar över aktörer i kategori A och B med angivande av de kvantiteter som var och en har salufört. På grundval av dessa referenskvantiteter skall kommissionen enligt artikel 6 fastställa en gemensam nedsättningskoefficient för varje kategori av aktörer. Denna koefficient skall tillämpas på varje aktörs referenskvantitet i avsikt att fastställa hur stor del av kvoten som denne skall tilldelas.

8 I samband med behandlingen av ansökningarna för andra halvåret 1993 har de nederländska myndigheterna tolkat artikel 3.1 b i tillämpningsförordningen så att bestämmelsen omfattar aktörer som har köpt gröna bananer i tredje land och sedan transporterat dem till gemenskapen, oberoende av att det var de tyska köparna som överförde dem till fri omsättning. De nederländska myndigheterna har motiverat denna tolkning med att risken för att produkten förstörs eller går förlorad i dessa fall ligger hos de nederländska aktörerna.

9 I ett meddelande till medlemsstaterna av den 9 september 1993 har kommissionen angett att tre villkor skall uppfyllas för att en aktör skall omfattas av artikel 3.1 b. Aktören skall dels vara ägare, dels sköta överföringen till fri omsättning och till sist vidareförsälja för saluföring inom gemenskapen. Risken för att produkten förstörs eller går förlorad ersätter endast kravet på att aktören skall vara ägare. Kravet på äganderätt har enligt meddelandet till syfte att utskilja agenter och andra mellanhänder som handlar för någon annans räkning. I praktiken förekommer det emellertid fall, i vilka den aktör som sköter överföringen till fri omsättning inte är ägare, men ändå bär risken för att produkten förstörs eller går förlorad. I detta fall är det enligt kommissionen denna aktör och inte ägaren som idkar handel. Avsikten med undantagsbestämmelsen är att säkerställa att dessa aktörer tas i beaktande när tullkvoten fördelas.

Koefficientförordningen

10 Efter att ha mottagit medlemsstaternas anmälningar kunde kommissionen konstatera att den totala anmälda kvantiteten överskred den samlade importkvantitet som Eurostat registrerat. Kommissionen drog därför slutsatsen att vissa kvantiteter måste ha räknats in två gånger på grund av några medlemsstaters felaktiga tolkning av artikel 3.1 i tillämpningsförordningen.

11 På grund av en härpå följande granskning, samt kontakt med de nationella myndigheterna, nedsatte kommissionen de kvantiteter som Nederländerna, Italien och Belgien hade anmält med 19,7 procent, 6,3 procent respektive 0,04 procent.

Efter att ha gjort denna korrigering utfärdade kommissionen - med hänvisning till artikel 20 i rådets förordning och efter att ha följt det föreskrivna kommittéförfarandet - koefficientförordningen som fastställer den gemensamma nedsättningskoefficienten för beräkning av den banankvantitet som skall tilldelas varje aktör i kategori A och B under det andra halvåret 1993.

I det femte övervägandet till koefficientförordningen anges att "samma kvantiteter räknas två gånger för samma verksamhet till förmån för olika aktörer i flera medlemsstater. Undersökningar som gjorts hos de ansvariga myndigheterna har bekräftat detta förhållande och det har varit möjligt att med relativt stor noggrannhet fastställa vilka kvantiteter som räknats två gånger till följd av en oriktig tillämpning av kriterierna för bestämmandet av de verksamheter som ger en rätt att delta i tullkvoten".

Av det sjätte övervägandet framgår att användningen av den information som några medlemsstater lämnat medför att det fastställs en för stor enhetlig nedsättningskoefficient som skadar aktörerna i kategori A. För att undvika en uttrycklig särbehandling, som skulle vara svår att avhjälpa och skulle kunna vara skadlig för vissa aktörer och störa kvotordningen, har kommissionen nedsatt de kvantiteter som medlemsstaterna anmält med de fastställda kvantiteter som räknats två gånger.

Tolkningen av artikel 3.1 b i tillämpningsförordningen

12 Den nederländska regeringen har gjort gällande att kommissionen har gjort en felaktig tolkning av artikel 3.1 b i tillämpningsförordningen och har till stöd för detta anfört att kommissionen har beaktat den formella överföringen till fri omsättning och inte vem som bär den kommersiella risken.

13 Kommissionen har hänvisat till att artikel 3.1 b innehåller tre villkor som skall alla uppfyllas. Risken för att produkten förstörs eller går förlorad kan ersätta kravet på äganderätt men inte de två övriga villkoren.

14 Det skall hållas med kommissionen om att artikel 3.1 b i tillämpningsförordningen uppställer tre villkor. Aktören skall dels vara ägare, dels skall han för egen räkning överföra produkterna till fri omsättning, och till sist skall han sköta vidareförsäljningen med tanke på omsättningen inom gemenskapen. Risken för att produkten förstörs eller går förlorad jämställs med den risk som ägaren bär. Undantaget avser således endast ett av dessa tre villkor. Det bör därför anses att det uppenbart strider mot bestämmelsens innehåll att välja en tolkning enligt vilken detta undantag ersätter alla tre villkoren och därigenom även de kommersiella risker som har samband med betalningen av importtullen och vidareförsäljningen för avyttring inom gemenskapen. Den nederländska regeringens anförande måste därför förkastas mot bakgrund av en tolkning av artikel 3.1.

Kommissionens behörighet

15 Den nederländska regeringen har gjort gällande att kommissionen har saknat behörighet att i samband med fastställelsen av nedsättningskoefficienten justera medlemsstaternas anmälningar. Det är medlemsstaterna som uppjusterar förteckningarna över aktörerna och fastställer referenskvantiteterna. Varken artikel 155 i fördraget eller artikel 20 i rådets förordning ger kommissionen tillstånd att själv ändra dessa anmälningar i samband med fastställelsen av nedsättningskoefficienten.

16 Kommissionen har som grund hänvisat till artikel 155 i fördraget och artikel 20 i rådets förordning och har till stöd för sin tolkning anfört att uppräkningen i artikel 20 inte är uttömmande, samt att det följer av skyldigheten att fastställa en nedsättningskoefficient att kommissionen skall tillse att en oriktig koefficient inte beräknas på grund av att kvantiteter räknas två gånger. I det föreliggande målet kunde det förhållandet att kvantiteter räknats två gånger konstateras omedelbart genom en jämförelse mellan medlemsstaternas anmälningar och de anteckningar som Eurostat gjort på grundval av befintliga tullhandlingar. Den nedsättning som har gjorts efter konsultationer och förhandlingar med vissa medlemsstater - däribland i synnerhet Nederländerna - är nödvändig för att i så stor utsträckning som möjligt säkerställa en fördelning av tullkvoten i enlighet med rådets förordning.

17 Det är inte möjligt att utifrån innehållet i rådets förordning härleda någon uttrycklig grund för kommissionens justering(7). Det skall därför undersökas vad som kan härledas från föremålet för och strukturen hos ordningen för import, däribland bakgrunden till arbetsfördelningen mellan medlemsstaterna och kommissionen.

18 För att uppjustera den nödvändiga referensramen är det ändamålsenligt att redogöra för domstolens utgångspunkt rörande kommissionens behörighet att anta tillämpningsbeslut. Utgångspunkten inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken är att kommissionens befogenheter i det avseendet skall ges en vid tolkning(8). Detta beror på att kommissionen är den enda som ständigt och uppmärksamt kan följa med utvecklingen inom jordbruksmarknaderna och handla tillräckligt snabbt(9). Gränserna för kommissionens behörighet skall därför huvudsakligen bedömas på grundval av de viktigaste generella målen för den enskilda ordningen för marknaden(10). Domstolen har vidare uttalat att kommissionen har befogenhet att anta alla de beslut som är nödvändiga eller ändamålsenliga med tanke på tillämpningen av en av rådets förordningar, förutsatt att mekanismerna inte strider mot rådets föreliggande förordning eller mot de tillämpningsföreskrifter som rådet fastställt(11).

19 Behörighetsfördelningen i rådets förordning är snarare ett uttryck för en praktisk arbetsfördelning än för en önskan hos gemenskapens lagstiftare att ge medlemsstaterna en fristående behörighet att fatta beslut. Detta framgår av det sextonde övervägandet enligt vilket medlemsstaterna beräknar aktörernas antal och fastställer de avyttrade kvantiteterna med hjälp av bestämmelser och kriterier som beslutas av kommissionen. Medlemsstaternas uppgift i samband med fördelningen av tullkvoten begränsar sig således till en mekanisk behandling av ansökningar på grundval av de bestämmelser och kriterier som kommissionen fastställt i tillämpningsförordningen.

20 Domstolen har i dom av den 20 januari 1993, Emerald Meats mot kommissionen(12), haft tillfälle att behandla en problemställning som i vissa avseenden liknar det föreliggande målet. Målet Emerald Meats handlade om fördelningen av en importkvot inom ramen för den gemensamma ordningen för marknaden för oxkött(13). Såsom i det föreliggande fallet fördelade kommissionen kvoten på grundval av förteckningar som medlemsstaterna uppjusterat i vilka antalet aktörer och de importkvantiteter som skulle tas i beaktande räknades upp.

Under referensperioden hade Emerald Meats erhållit nationella kvotandelar från bearbetningsföretag och skött importen. De irländska myndigheternas tolkning av tillämpningsförordningen innebar emellertid att dessa importkvantiteter tillskrevs bearbetningsföretagen i stället för Emerald Meats. Emerald Meats väckte talan dels vid irländska High Court, dels vid domstolen. Dessutom inlämnade företaget under det följande tilldelningsåret en ansökan i Förenade Konungariket.

För att undvika dubbel tilldelning för samma importkvantitet, till följd av Emerald Meats' ansökan i Förenade Konungariket och bearbetningsföretagens ansökan i Irland, fastställde kommissionen i sin tillämpningsförordning(14) att importlicenser kunde utfärdas endast för det fall att två eller flera importörer hade inlämnat ansökan för samma importkvantitet. Dessutom anmodade kommissionen de irländska myndigheterna att återpröva fördelningen för år 1991(15). Slutligen kan det utläsas ur förhandlingsrapporten att kommissionen i samband med beräkningen av nedsättningskoefficienten endast en gång hade medtagit de dubbla kvantiteter som Emerald Meats och bearbetningsföretagen anmält(16). I den beräknade koefficienten ingick således inga kvantiteter som hade räknats två gånger.

Inför domstolen påstod Emerald Meats bland annat att kommissionen var skyldig att inte beakta de irländska myndigheternas tilldelning av en importkvantitet till bearbetningsföretagen.

Av punkt 40 i domen framgår att det förhållandet att "gemenskapen sköter förvaltningen inte heller nödvändigtvis betyder att kommissionen i konkreta fall skall kunna justera de felaktiga beslut som fattas av de nationella myndigheterna i samband med förvaltningen, eftersom det, antingen med hjälp av fördragsbrottsförfarandet enligt artikel 169 i fördraget eller genom ansökningar som anhängiggörs vid de nationella domstolarna enligt förfarandet i artikel 177 i fördraget, kan säkerställas att de gemensamma reglerna följs och tillämpas enligt likadana riktlinjer i samtliga medlemsstater."

I punkt 50 i domen uttalade domstolen vidare att "kommissionen inte heller [kunde] träda i medlemsstaternas myndigheters ställe och justera de förteckningar som de hade lämnat, eller utan vidare godkänna samma referenskvantiteter två gånger utan att olovligen minska de kvantiteter som skulle kunna tilldelas andra aktörer inom gemenskapen på grundval av de kvantiteter de hade visat att de hade importerat under referensåren." Under dessa omständigheter ansåg domstolen att kommissionen hade rimliga skäl att fastställa det nämnda kravet på säkerhet.

21 Sakförhållandena i målet Emerald Meats skiljer sig på vissa punkter från det föreliggande målet. I målet Emerald Meats hade kommissionen helt säkert beräknat en fördelningskoefficient utan att ta med kvantiteter som hade räknats två gånger. Kommissionen hade således, i samband med utövandet av sin behörighet att fastställa förteckningen över fördelningen av kvoten, säkerställt att inga kvantiteter som räknats två gånger togs med. Problemet i målet var emellertid inte - som i det föreliggande målet - frågan om kommissionens behörighet i samband med beräkningen av den allmänna koefficienten i sig, utan den konkreta fördelningen av en riktigt beräknad kvotandel mellan enskilda aktörer.

22 Därför kan man inte från domen i målet Emerald Meats härleda att kommissionen i samband med fastställelsen av den allmänna nedsättningskoefficienten inte skulle kunna justera medlemsstaternas anmälningar, om rådet inte uttryckligen har gett den en sådan behörighet.

23 En ordning för import som den som återfinns i rådets förordning grundas och skall grundas på att fördelningen sker under ett noggrant iakttagande av principen om likabehandling(17). Om en medlemsstats allmänna tolkning av de fördelningskriterier kommissionen fastställt medför att samma importkvantiteter räknas två gånger, rubbas grunden för ordningen för import till skada för aktörerna och den gemensamma ordningen i sin helhet. Det förhållandet att kvantiteter räknas två gånger sänker - såsom domstolen framhöll i domen i målet Emerald Meats - den kvantitet som de aktörer förfogar över, vilka uppfyller de gemenskapsrättsliga villkoren för deltagande i importkvoten(18).

24 Det bör anses att det därför följer av hänsynen till aktörerna och marknadsordningens justera funktion att kommissionen - som är den myndighet som har överblick över den samlade förvaltningen av ordningen(19) - skall ha rätt att gripa in i fråga om att en kvantitet räknas två gånger i samband med fastställelsen av nedsättningskoefficienten som av praktiska administrativa orsaker måste fastställas centralt.

25 Det skulle vara klart otillfredsställande om kommissionen var tvungen att beräkna en nedsättningskoefficient grundad på kvantiteter som räknats två gånger och följaktligen väcka talan om fördragsbrott mot den berörda medlemsstaten och/eller hänvisa aktörerna till att väcka talan vid en nationell domstol mot den eller de medlemsstater som har gett upphov till att kvantiteter räknats två gånger. I så fall skulle man ju dels tvinga kommissionen att utfärda en rättsakt som enligt dess åsikt vilade på en oriktig grund, dels i samband med detta överföra en förlust på de övriga aktörerna vilken skulle vara svår att ersätta.

26 Det är en förutsättning för den faktiska fördelningen av tullkvoten att kommissionen fastställer en nedsättningskoefficient. Av tidsmässiga skäl måste kommissionen därför beräkna och till medlemsstaterna meddela denna koefficient i nära anslutning till mottagandet av anmälningarna. Om man inte skulle tillåta kommissionen att justera medlemsstaternas anmälningar av kvantiteter som räknats två gånger, utan i stället skulle hänvisa kommissionen till att inleda ett förfarande i enlighet med artikel 169 i EG-fördraget, skulle den för att undvika att koefficienten skulle bli oriktig, uppskjuta att fastställa den till dess att domstolen har avgjort målet eller eventuellt till dess att domstolen fattat beslut om interimistiska åtgärder. En sådan lösning skulle likaså vara till skada för aktörerna och för marknadsordningens riktiga funktion, eftersom det knappast skulle vara möjligt för kommissionen att inom den tid som står till förfogande inleda ett förfarande enligt artikel 169 och för domstolen att fatta beslut om interimistiska åtgärder.

27 En ordning för säkerställande skulle inte heller vara något användbart alternativ till att godkänna kommissionens behörighet att justera de kvantiteter som räknats två gånger. En sådan ordning kan endast anses vara relevant när kommissionen - såsom i målet Emerald Meats - redan har fastställt en koefficient utan att ta med de kvantiteter som räknats två gånger. I en sådan situation skulle en ordning för säkerställande kunna garantera att en kvotandel endast tilldelas en gång - till den av de sökande som sedan visar sig vara den som har rätt till kvotandelen.

28 Det tycks således inte kunna pekas på användbara alternativ till ett godkännande av kommissionens behörighet att - i samband med fastställelsen av nedsättningskoefficienten - justera de kvantiteter som räknats två gånger. I det föreliggande målet förefaller det dessutom särskilt klart att kommissionen har haft rätt att göra detta. De nederländska myndigheternas tolkning av rådets förordning måste ju anses uppenbart oriktig. Härtill kommer att det i praktiken har varit möjligt för kommissionen att göra den nödvändiga justeringen inom en rimlig tidsrymd.

sidosättande av principen om likabehandling

29 Den nederländska regeringen har gjort gällande att kommissionen har åsidosatt principen om likabehandling genom att inte ha säkerställt att man upphört med alla former för att räkna kvantiteterna två gånger. I samband med detta har det påpekats att det till och med efter justeringen förekommer bristande överensstämmelse mellan alla anmälningar och de registreringar Eurostat gjort.

30 Kommissionen har bekräftat att det fortfarande finns kvantiteter som räknats två gånger. Medlemsstaterna har emellertid med hänvisning till framlagd tulldokumentation kunnat motivera de anmälda kvantiteterna, varför det inte har varit tekniskt möjligt att identifiera varifrån de kvantiteter som räknats två gånger kommer. Därutöver har de nederländska myndigheterna inte visat att kommissionen uppsåtligen eller av oaktsamhet har gynnat vissa aktörer.

31 Den nederländska regeringen har inte visat att kommissionens handlande har medfört någon särbehandling av aktörer som varit kända för kommissionen och som har inlämnat ansökningar på samma grunder som de nederländska aktörerna. Det framförda anförandet skulle därför innebära att kommissionen - till skada för aktörerna - inte skulle kunna vidta en justering av de kvantiteter som konstaterats ha räknats två gånger endast därför att alla sätt på vilka kvantiteter räknats två gånger inte har avslöjats. Ett godkännande av denna synpunkt skulle i själva verket leda till ett rättsläge i vilket en myndighet inte skulle kunna ingripa mot en överträdelse, om det inte inom ramen för de tillgängliga tidsmässiga och andra resurserna är möjligt att avslöja varje form för oriktig tillämpning av regler eller missbruk.

Invändningen skall förkastas.

sidosättande av kravet på motivering

32 Den nederländska regeringen har gjort gällande att koefficientförordningen inte är tillräckligt motiverad, eftersom det inte framgår av den på vilken grund nedsättningen gjorts. Detta har följaktligen gjort det svårt för de nederländska myndigheterna att fördela importlicenserna.

33 Kommissionen har anfört att en utförlig motivering av förordningen inte är nödvändig, om medlemsstaterna har varit med om att förbereda förordningen. I det föreliggande målet har kommissionen ingående dryftat tolkningen av artikel 3.1 i tillämpningsförordningen med de nederländska myndigheterna.

34 Enligt domstolens praxis skall det i den motivering som krävs enligt artikel 190 i fördraget klart och otvetydigt anges de överväganden som ligger till grund för den berörda rättsakten så att de berörda personerna kan få kännedom om grunden för denna och därigenom kunna försvara sina rättigheter och så att domstolen kan utöva sin legalitetskontroll(20). Det krävs dock inte att det i motiveringen anges alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter, eftersom bedömningen skall göras i det sammanhang i vilket rättsakten ingår, på samma sätt som motiveringen skall anpassas till de faktiska möjligheter och de tekniska eller tidsmässiga villkor som gällde då rättsakten kom till(21).

35 Koefficientförordningen uppfyller dessa villkor. I det femte och sjätte övervägandet till förordningen beskrivs det förhållandet att det konstaterats att kvantiteter räknats två gånger och orsaken till detta samt nödvändigheten att göra en justering av detta innan nedsättningskoefficienten beräknas. Särskilt vad gäller de praktiska tillämpningsproblem som den nederländska regeringen anfört påpekas att det finns skäl att utgå ifrån att kommissionens tolkning av artikel 3.1 b i tillämpningsförordningen har varit föremål för diskussion med de nederländska myndigheterna. Dessutom framgår denna tolkning av kommissionens meddelande av den 9 september 1993. De nederländska myndigheterna kan därför inte på goda grunder ha varit osäkra om innehållet i kommissionens tolkning och om karaktären av de problem med tillämpningen av regler som det hänvisas till i det femte övervägandet till koefficientförordningen.

Rättegångskostnaderna

36 Kommissionen har yrkat att Konungariket Nederländerna skall bära rättegångskostnaderna. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part bära rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.

Förslag till avgörande

37 Mot bakgrund av detta föreslås att domstolen skall meddela följande dom:

1) Talan ogillas.

2) Konungariket Nederländerna skall bära rättegångskostnaderna.

(1) - EGT nr L 264, s. 40.

(2) - EGT nr L 142, s. 6.

(3) - EGT nr L 47, s.1.

(4) - "Icke traditionella AVS-bananer" definieras i artikel 15.2 som den kvantitet bananer som importeras från AVS-staterna som överstiger den kvantitet som fastställs i rådets förordning. Begreppet "AVS-staterna" omfattar ett antal länder i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet med vilka gemenskapen har ingått Lomé-konventionerna.

(5) - Se det fjortonde övervägandet till rådets förordning.

(6) - Det skall även hänvisas till artikel 19.1 i rådets förordning.

(7) - Kommissionen har i samband med en förfrågan angående de fall i vilka den gjort en justering av en medlemsstats anmälningar hänvisat till ordningen för import av oxkött som var föremål för målet Emerald Meats som skall behandlas nedan. Denna ordning har senast reglerats i rådets förordning (EG) nr 3072/94 av den 12 december 1994 om öppnande och förvaltning av en gemenskapens tullkvot för fryst nötkött som omfattas av KN-nummer 0202, och för produkter som omfattas av KN-nummer 0206 29 91 (EGT nr L 325, s. 3). Enligt artikel 3 i ovannämnda förordning har kommissionen en särskild behörighet att utfärda tillämpningsföreskrifter, i synnerhet rörande fördelningen av tillgängliga kvantiteter mellan aktörerna och villkor för utfärdandet av importlicenser. Bestämmelsen motsvarar den som fanns i tidigare motsvarande förordningar. Inte heller på detta område finns det alltså någon uttrycklig grund för att justera de kvantiteter som medlemsstaterna anmält.

(8) - Se till exempel dom av den 29 juni 1989, Vreugdenhil m.fl., 22/88, Rec. s. 2049, punkt 16.

(9) - Se dom av den 29 juni 1989, se fotnot 8, dom av den 2 februari 1988, Förenade Konungariket mot kommissionen, 61/86, Rec. s. 431, punkt 7, och dom av den 11 mars 1987, Rau, förenade målen 279/84, 280/84, 285/84 och 286/84, Rec. s. 1069, punkt 14.

(10) - Se fotnoten ovan.

(11) - Se dom av den 15 maj 1984, Zuckerfabrik Franken, 121/83, Rec. s. 2039, punkt 13.

(12) - Se förenade målen C-106/90, C-317/90 och C-129/91, Emerald Meats, Rec. s. I-209.

(13) - De grundläggande reglerna för fördelningen av den berörda importkvoten fastställs i rådets förordning (EEG) nr 3889/89 av den 11 december 1989, EGT nr L 378, s. 16. [Vid översättning fanns den svenska texten inte att tillgå.]

(14) - Kommissionens förordning (EEG) nr 519/91 av den 1 mars 1991, EGT nr L 56, s. 12.

(15) - Se kommissionens förordning (EEG) nr 3021/91 av den 16 oktober 1991, EGT nr L 287, s. 11.

(16) - Se förhandlingsrapporten i ovannämnda (i fotnot 12) mål C-129/91, Rec. s. I-241, 1993, punkt 9.

(17) - Se det fjortonde övervägandet till förordning nr 404/93.

(18) - Se domen i målet Emerald Meats mot kommissionen, ovannämnd i fotnot 12, punkt 50 i vilken domstolen - såsom nämnts ovan - använde uttrycket "illégalement" om en sådan minskning.

(19) - Se de domar som anges i fotnot 9.

(20) - Se till exempel dom av den 14 juli 1994, Grekland mot rådet, C-353/92, Rec. s. I-3411, punkt 19, och av den 14 februari 1990, Delacre m.fl. mot kommissionen, C-350/88, Rec. s. I-395, punkt 15.

(21) - Se till exempel domen i målet Delacre m.fl. mot kommissionen, ovannämnd, punkt 16, dom av den 25 oktober 1978, Koninklijke Scholten-Honig, 125/77, Rec. s. 1991, punkt 18-22, dom av den 23 februari 1978, An Bord Bainne, 92/77, Rec. s. 497, punkterna 36 och 37, och av den 1 december 1965, Schwarze, 16/65, Rec. s. 1151.