Mål C‑618/16

Rafal Prefeta

mot

Secretary of State for Work and Pensions

(begäran om förhandsavgörande från Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber))

”Begäran om förhandsavgörande – Fri rörlighet för personer – Artikel 45 FEUF – Anslutningsakten 2003 – Bilaga XII, kapitel 2 – Möjlighet för en medlemsstat att avvika från artikel 7.2 i förordning (EU) nr 492/2011 och artikel 7.3 i direktiv 2004/38/EG – Polsk medborgare som inte har utfört registrerat arbete under tolv månader i den mottagande medlemsstaten”

Sammanfattning – Domstolens dom (femte avdelningen) av den 13 september 2018

Anslutning av nya medlemsstater till Europeiska unionen – Anslutningsakten 2003 – Övergångsåtgärder – Fri rörlighet för personer – Direktiv 2004/38 – Nationell lagstiftning som har infört ställningen som ”registreringsskyldig arbetstagare från en anslutningsstat” avseende medborgare i anslutningsstater – Den ställningen upphör om registrerat arbete har utförts under en oavbruten period på tolv månader i medlemsstaten – Tillåtet

(Artikel 45 FEUF; anslutningsakten 2003, bilaga XII, kapitel 2; Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artikel 7.3; Europaparlamentets och rådets förordning nr 492/2011, artiklarna 1–6)

Bilaga XII, kapitel 2 i akten om villkoren för anslutning till Europeiska unionen för Republiken Tjeckien, Republiken Estland, Republiken Cypern, Republiken Lettland, Republiken Litauen, Republiken Ungern, Republiken Malta, Republiken Polen, Republiken Slovenien och Republiken Slovakien och de anpassningar av de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen, ska tolkas så, att den, under den övergångsperiod som den föreskriver, gjorde det möjligt för Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland att inte tillämpa artikel 7.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG, på en polsk medborgare, som Rafal Prefeta, som inte uppfyllde villkoret i nationell lagstiftning om registrerat arbete inom dess territorium under en oavbruten period på tolv månader.

Domstolen har i detta hänseende redan slagit fast att övergångsbestämmelserna i bilaga XII, kapitel 2 i 2003 års anslutningsakt syftar till att i samband med anslutningen till unionen av nya medlemsstater undvika störningar på arbetsmarknaderna i de dåvarande medlemsstaterna till följd av att det omedelbart kommer in ett alltför stort antal arbetstagare, som är medborgare i de nya medlemsstaterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 februari 2011, Vicoplus m.fl., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, punkt 34 och där angiven rättspraxis).

Bilaga XII, kapitel 2 punkt 2 första stycket i anslutningsakten föreskriver i huvudsak att, genom undantag från artiklarna 1–6 i förordning nr 492/2011 och under övergångsperioden efter anslutningen, ska de ”nuvarande” medlemsstaterna tillämpa åtgärder som reglerar polska medborgares tillträde till deras arbetsmarknader.

Det är således på denna grund som artikel 2 i 2004 års förordning införde ställningen som ”registreringsskyldig arbetstagare från en anslutningsstat” i den brittiska rättsordningen, vilken avsåg medborgare i anslutningsstaterna som arbetade i Förenade kungariket under tillämpningsperioden för denna förordning. Det föreskrevs i denna förordning att de berörda arbetstagarna inte längre skulle omfattas av denna ställning när de hade fullgjort registrerat arbete under en oavbruten period på tolv månader på den medlemsstatens territorium, och att detta arbete skulle genomföras helt eller delvis efter den 30 april 2004.

Under den period då en medborgare i en blivande medlemsstat omfattades av denna ställning, behövde vederbörande erhålla ett intyg om registrering av arbete från nationella behöriga myndigheter och han eller hon kom inte i åtnjutande av alla de rättigheter som unionsrätten ger en medborgare i en medlemsstat som flyttar till en annan medlemsstat för att arbeta där. Särskilt artiklarna 4 och 5 i 2004 års förordning begränsade rätten för en medborgare i en anslutningsstat att uppehålla sig i Förenade kungariket som arbetssökande och möjligheten för vederbörande att behålla sin ställning som arbetstagare och motsvarande uppehållsrätt när hans eller hennes verksamhet som anställd eller egenföretagare upphörde.

Såsom kommissionen har påpekat i sitt skriftliga yttrande, var det undantag från artikel 7.3 i direktiv 2004/38 som infördes av Förenade kungariket alltså nödvändigt för att ge full verkan åt de åtgärder som denna medlemsstat antagit med tillämpning av de undantag som föreskrivs i övergångsbestämmelserna i bilaga XII, kapitel 2, punkterna 2 och 9 i 2003 års anslutningsakt.

(se punkterna 41, 43–46 och 55 samt domslutet)