Mål T‑217/06

Arkema France m.fl.

mot

Europeiska kommissionen

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Marknaden för metakrylater – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet konstateras – Ansvar för överträdelsen – Motiveringsskyldighet – Principen om likabehandling – Principen om god förvaltningssed – Böter – Överträdelsens allvar – Konkret påverkan på marknaden – Böternas avskräckande verkan – Förekomst av upprepade överträdelser – Principen ne bis in idem – Proportionalitetsprincipen – Förmildrande omständigheter – Avtalen har inte tillämpats i praktiken – Bestämmande av betalningsansvar i en koncern – Obegränsad behörighet”

Sammanfattning av domen

1. Konkurrens – Unionsregler – Överträdelser – Ansvar – Moder- och dotterbolag – Ekonomisk enhet – Bedömningskriterier

(Artiklarna 81 EG och 82 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2)

2. Konkurrens – Unionsregler – Överträdelser – Ansvar – Moder- och dotterbolag – Ekonomisk enhet – Bedömningskriterier

(Artiklarna 81 EG och 82 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2)

3. Konkurrens – Unionsregler – Överträdelser – Ansvar – Moder- och dotterbolag – Ekonomisk enhet – Bedömningskriterier

(Artiklarna 81 EG och 82 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2)

4. Institutionernas rättsakter – Motivering – Skyldighet – Omfattning – Beslut om huruvida konkurrensreglerna ska tillämpas – Beslut som avser flera mottagare

(Artiklarna 81 EG, 82 EG och 253 EG)

5. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Överträdelsens allvar – Beaktande av den konkreta påverkan på marknaden – Omfattning

(Artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A)

6. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Avskräckande verkan

(Artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A)

7. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Avskräckande verkan

(Artiklarna 81 EG och 82 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A)

8. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning – Domstolsprövning – Unionsdomstolens obegränsade behörighet

(Artikel 81.1 EG och artikel 229 EG; tribunalens rättegångsregler, artikel 48; rådets förordning nr 1/2003, artikel 31)

9. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Avskräckande verkan

(Artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 1 A)

10. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Omsättningen för det företag som begick överträdelsen

(Rådets förordning nr 1/2003)

11. Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionsbeslut i vilket en överträdelse konstateras som antagits efter andra beslut om påföljder och i vilket förekomsten av upprepade överträdelser beaktats – Åsidosättande av principen ne bis in idem – Föreligger inte

(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 50; artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003)

12. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Kriterier – Förmildrande omständigheter –Beteende som avviker från det som avtalats inom kartellen

(Artikel 81 EG; rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2; kommissionens meddelande 98/C 9/03, punkt 3 andra strecksatsen)

13. Konkurrens – Böter – Belopp – Fastställande – Beaktad omsättning – Gräns som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 – Villkor för tillämpningen

(Rådets förordning nr 1/2003, artikel 23.2)

1. Ett dotterbolags handlande kan tillskrivas moderbolaget särskilt då dotterbolaget, trots att det är en fristående juridisk person, inte självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderbolaget, särskilt med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som binder samman dessa två juridiska enheter. Det förhåller sig så eftersom moder- och dotterbolag i en sådan situation ingår i samma ekonomiska enhet och följaktligen utgör ett och samma företag, vilket ger kommissionen möjlighet att tillställa moderbolaget ett beslut att påföra böter utan att det krävs att moderbolaget personligen deltagit i överträdelsen.

I det specifika fallet då ett moderbolag innehar 100 procent av kapitalet i ett dotterbolag som överträtt unionens konkurrensregler kan detta moderbolag utöva ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende. Vidare föreligger det en presumtion, som kan motbevisas, om att moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende. Det är under dessa omständigheter tillräckligt att kommissionen visar att moderbolaget innehade hela kapitalet i ett dotterbolag för att presumera att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets affärspolicy. Kommissionen kan då hålla moderbolaget solidariskt ansvarigt för betalning av de böter som ålagts dotterbolaget, förutsatt att moderbolaget, på vilket det ankommer att bryta denna presumtion, inte kan förete tillräcklig bevisning för att visa att dotterbolaget agerar självständigt på marknaden.

Tillämpningen av denna presumtion är inte villkorad av att det föreligger ytterligare indicier.

I en situation där ett moderbolag innehar nästan hela kapitalet i sitt dotterbolag befinner sig moderbolaget i princip i en liknande situation som en ensam ägare, vad avser dess befogenhet att utöva ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags beteende, med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som binder det samman med detta dotterbolag. Kommissionen har följaktligen rätt att på denna situation tillämpa samma bevisregler, det vill säga att använda presumtionen om att det ovannämnda moderbolaget faktiskt använder sin befogenhet att utöva ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags beteende.

(se punkterna 43–46, 50 och 53)

2. När kommissionen tillämpar presumtionen om att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande för att hålla det ansvarigt för ett dotterbolags överträdelse av konkurrensreglerna kan den anse att moderbolaget är solidariskt ansvarigt för att betala de böter som ålagts dess dotterbolag.

För att bryta presumtionen om att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande ankommer det på det berörda bolaget att förete ”tillräcklig bevisning” för att visa att dotterbolaget agerar självständigt på marknaden. Vad gäller kommissionen ankommer det på denna att pröva denna bevisning och inte att förete positiva omständigheter för att styrka att det föreligger ett sådant inflytande. Om det räckte att den berörda parten endast framförde icke-styrkta påståenden och därigenom ifrågasatte denna presumtion skulle presumtionen dessutom förlora all sin ändamålsenliga verkan.

(se punkterna 101 och 110)

3. Den omständigheten att ett företag är ett holdingbolag kan inte räcka för att utesluta att ett moderbolag har utövat ett avgörande inflytande över sina dotterbolag när det bland annat samordnat de finansiella investeringarna inom koncernen. Ett holdingbolag inom en koncern är nämligen ett företag vars uppdrag är att samla andelarna i olika företag och vars syfte är att säkerställa en enhetlig förvaltning.

En uppdelning av en bolagskoncern i branscher som dessutom bortser från de äganderättsliga sambanden mellan koncernens bolag är ett starkt indicium på att samordningen av verksamheten i dessa branscher åligger koncernens överordnade moderbolag. Denna moderbolagets funktion kan innebära att dotterbolagets agerande på marknaden inte är självständigt.

Den omständigheten att ett moderbolag ska godkänna sitt dotterbolags stora investeringar utgör ett indicium på att dotterbolaget agerar på marknaden med hänsyn till moderbolagets intressen.

(se punkterna 107, 113 och 114)

4. Den motivering som erfordras enligt artikel 253 EG ska anpassas efter rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövning. Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt och personligen berörs av den, kan ha. Det krävs dock inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen av ett beslut uppfyller kraven i artikel 253 EG inte ska ske endast utifrån rättsaktens ordalydelse utan även utifrån sammanhanget och samtliga rättsregler på det ifrågavarande området.

När ett beslut om tillämpning av artikel 81 EG rör flera adressater och innehåller ett problem angående vilka företag som ska göras ansvariga för överträdelsen, ska beslutet innehålla en tillräcklig motivering i förhållande till var och en av mottagarna, i synnerhet i förhållande till de mottagare som enligt beslutet ska bära ansvaret för överträdelsen. För att vara tillräckligt motiverat med avseende på moderbolagen till företag som klandras för överträdelser av konkurrensreglerna ska således det angripna beslutet bland annat innehålla en utförlig redogörelse för skälen till att dessa bolag ska tillskrivas överträdelsen. Eftersom denna ansvarstilldelning påverkar den situation som dessa företag befinner sig i när de har bestritt denna ansvarstilldelning under det administrativa förfarandet och när de således har ett intresse av att ifrågasätta det beslut som antagits i förhållande till dem på denna punkt ska de, på samma sätt som sina moderbolag, dessutom kunna få kännedom om skälen för kommissionens ståndpunkt. Av detta följer att när kommissionen grundar ansvarigheten för överträdelsen på presumtionen om att moderbolagen utövat ett avgörande inflytande och när de berörda bolagen under det administrativa förfarandet anfört omständigheter i syfte att bryta denna presumtion, ska beslutet innehålla en tillräcklig redogörelse för skälen som kan motivera ståndpunkten att dessa omständigheter inte gjorde det möjligt att bryta denna presumtion.

Även om kommissionen enligt artikel 253 EG är skyldig att motivera sina beslut och därvid ange de faktiska och rättsliga omständigheter som är avgörande för åtgärdens lagenlighet och de överväganden som har lett till att den fattat beslutet, krävs det inte att den diskuterar alla de faktiska och rättsliga frågor som var och en av de berörda har ställt under det administrativa förfarandet. Även om kommissionen i sitt beslut ska visa skälen för att den anser att de anförda omständigheterna är otillräckliga för att bryta presumtionen om att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande, följer det således inte härav att den i varje enskilt fall ska vara skyldig att specifikt diskutera varje omständighet som de berörda företagen anför. Ett generellt svar kan beroende på omständigheterna i det enskilda fallet räcka för att företaget på ett ändamålsenligt sätt ska kunna försvara sina rättigheter och för att tribunalen ska kunna utöva sin prövning.

(se punkterna 133–135 och 141)

5. Bedömningen av hur allvarliga överträdelserna är ska göras med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom de särskilda omständigheterna i målet, dess kontext och böternas avskräckande verkan, utan att det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut ska tas i beaktande. Bland de faktorer som kan påverka bedömningen av hur allvarliga överträdelserna har varit återfinns de enskilda företagens beteende och roll vid genomförandet av de samordnade förfarandena, den vinst företagen kunnat göra genom dessa förfaranden, deras storlek och värdet på de ifrågavarande varorna samt den risk som överträdelser av detta slag innebär för genomförandet av unionens mål.

Härav följer att verkan av ett konkurrensbegränsande förfarande inte i sig är ett avgörande kriterium vid bedömningen av huruvida bötesbeloppet är skäligt. I synnerhet kan omständigheter som rör avsikten vara viktigare än nämnda verkan, framför allt när det rör sig om överträdelser som till sin natur är allvarliga. Konkurrensbegränsande samverkan är till sin natur sådan att företagen bör åläggas så stränga böter som möjligt. Den konkreta påverkan på marknaden som denna samverkan eventuellt har, exempelvis frågan i vilken mån konkurrensbegränsningen har medfört ett högre marknadspris än det som skulle ha gällt om det inte fanns någon kartell, är inget avgörande kriterium för att fastställa bötesnivån. I det fallet utgör överträdelsens konkreta påverkan på marknaden endast en omständighet bland flera andra, som, om den är mätbar, gör det möjligt för kommissionen att höja böternas utgångsbelopp utöver det lägsta möjliga bötesbeloppet.

Det förhållandet att kommissionen, genom riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, har preciserat hur den avser att genomföra bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är utgör inte heller något hinder mot en helhetsbedömning av denna utifrån samtliga relevanta omständigheter, inkluderande sådana omständigheter som inte uttryckligen nämnts i nämnda riktlinjer.

(se punkterna 178–182)

6. Avskräckning är en av de faktorer som ska beaktas vid beräkningen av bötesbeloppet. Det framgår av fast rättspraxis att de böter som åläggs till följd av åsidosättanden av artikel 81 EG, och som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, har till syfte att bestraffa rättsstridiga handlingar från de berörda företagens sida och att avskräcka såväl dessa företag som andra ekonomiska aktörer från att i framtiden åsidosätta unionens konkurrenslagstiftning. Kommissionen kan således ta hänsyn bland annat till det aktuella företagets storlek och ekonomiska styrka när den beräknar böterna.

Företagets totala omsättning ger dessutom en antydan, om än ungefärlig och ofullständig, om företagets storlek och ekonomiska styrka. För att fastställa bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna är tillräckligt avskräckande får kommissionen således ta hänsyn till det aktuella företagets totala omsättning.

Nödvändigheten av att säkerställa att böterna är tillräckligt avskräckande, när detta inte motiverar en höjning av den allmänna bötesnivån inom ramen för genomförandet av en konkurrenspolitik, kräver nämligen att bötesbeloppet anpassas så att den eftersökta inverkan på det bötfällda företaget uppnås, så att böterna inte blir betydelselösa, eller tvärtom orimliga, bland annat mot bakgrund av det berörda företagets finansiella förmåga, i enlighet med de krav som följer av nödvändigheten av att säkerställa att böterna blir effektiva och att proportionalitetsprincipen iakttas.

Det är bland annat möjligheten för det berörda företaget att lättare uppbringa de medel som behövs för att betala böterna, vilket, för att en tillräckligt avskräckande verkan ska uppnås för detta företag, följaktligen kan motivera att en multiplikationsfaktor tillämpas. Härav följer att det av kommissionen inte kan krävas att den styrker ett ytterligare samband mellan företagets användning av resurserna och dess överträdelse för att dessa resurser ska kunna beaktas för att fastställa en tillräckligt avskräckande bötesnivå. Det som i detta sammanhang är viktigt är nämligen storleken och den ekonomiska styrkan hos det företag som begick överträdelsen.

(se punkterna 210, 211, 213 och 214)

7. Nödvändigheten av att säkerställa att böter som åläggs för överträdelser av unionens konkurrensregler har en avskräckande verkan utgör ett allmänt krav som ska vägleda kommissionen under hela beräkningen av böterna. Det innebär inte med nödvändighet att denna beräkning ska inbegripa en särskild etapp avsedd för en övergripande utvärdering av alla omständigheter som är relevanta för att uppnå detta syfte. Höjningen av böternas utgångsbelopp, för att säkerställa att de har en tillräckligt avskräckande verkan med hänsyn till varje företags storlek och ekonomiska styrka, är en etapp i böternas beräkning som följer av nödvändigheten av att anpassa utgångsbeloppet så, att böterna är tillräckligt avskräckande med hänsyn till företagets totala resurser och dess kapacitet att uppbringa nödvändiga medel för att betala böterna.

Vad beträffar frågan huruvida kommissionen för ändamålet med den avskräckande verkan, i ett beslut genom vilket sanktioner meddelas mot ett företag, ska beakta böter som samma företag tidigare ålagts för överträdelser som skedde samtidigt med den överträdelse som är föremål för beslutet, så att det är meningslöst att ytterligare höja böterna för den nya överträdelsen som avskräckande verkan på grund av att de tidigare böterna är tillräckligt avskräckande, gäller att en sådan lösning strider mot det syfte att avskräcka som kommissionen eftersträvar med sin bötespolitik. Denna lösning skulle leda till den paradoxala situationen i vilken ett företag som ökar sitt deltagande i olika rättsstridiga beteenden får en gradvis minskad marginalkostnad för varje påföljd.

En sådan lösning bygger dessutom på förutsättningen att kommissionen borde ha fastställt bötesbeloppet efter sannolikheten att det aktuella företaget skulle begå nya överträdelser i framtiden, en sannolikhet som den borde ha bedömt med hänsyn till det totala bötesbelopp som ålagts detta företag under en viss tid. En sådan förutsättning är dock oförenlig med begreppet avskräckning i konkurrensrätten.

I detta avseende utgör kommissionens befogenhet att ålägga företag böter, vilka företag uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder artikel 81.1 EG eller artikel 82 EG, ett av de medel som tilldelats kommissionen för att göra det möjligt för den att uppfylla sin kontrolluppgift enligt unionsrätten. Denna uppgift omfattar naturligtvis att undersöka och bestraffa individuella överträdelser. Den medför emellertid också en plikt att föra en allmän politik som syftar till att på konkurrensområdet tillämpa de principer som fastställts i fördraget, och att påverka företagens beteende i denna riktning. De böter som ålagts till följd av åsidosättanden av artikel 81 EG och som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 har således till syfte att bestraffa rättsstridiga handlingar från de berörda företagens sida och att avskräcka såväl dessa företag som andra ekonomiska aktörer från att i framtiden åsidosätta unionens konkurrensrätt. Avskräckningsfaktorn bestäms följaktligen på grundval av ett antal omständigheter och inte bara det berörda företagets specifika situation. När kommissionen bedömer om det är nödvändigt att höja bötesbeloppet för att säkerställa att det får en avskräckande verkan är den följaktligen ingalunda skyldig att pröva om det är troligt att de aktuella företagen kommer att upprepa överträdelsen. Denna etapp i böternas beräkning består således i att höja böternas utgångsbelopp med hänsyn till sådana objektiva omständigheter som det berörda företagets storlek och ekonomiska styrka, och inte med hänsyn till subjektiva omständigheter som avser bedömningen av om det är sannolikt att en ny överträdelse kommer att begås i framtiden.

(se punkterna 224, 225, 228 och 231–235)

8. Vad beträffar den kontroll som unionsdomstolen utövar av kommissionens beslut på konkurrensområdet, innebär tribunalens fulla prövningsrätt, som den har enligt artikel 229 EG och med stöd av artikel 31 i förordning nr 1/2003, att den har befogenhet att ändra den omtvistade rättsakten, även om den inte ogiltigförklaras, för att exempelvis ändra det bötesbelopp som påförts med beaktande av samtliga faktiska omständigheter.

Bestämmelserna i artikel 48 i tribunalens rättegångsregler kan inte utgöra hinder för att tribunalen enligt sin obegränsade behörighet beaktar ett argument som en sökande framfört vid förhandlingen, för att pröva huruvida höjningen av de böter som sökandeföretaget ålagts som avskräckande verkan var motiverad med hänsyn till den faktiska omständighet som åberopats av företaget, i synnerhet om kommissionen har haft möjlighet att yttra sig i denna fråga.

(se punkterna 252 och 253)

9. Syftet med kommissionens rätt att fastställa böterna för en överträdelse av konkurrensrätten på ett sådant sätt att de är tillräckligt avskräckande kan endast uppnås om företagets situation vid tidpunkten för utfärdandet av böterna beaktas. Ett företags sammanlagda resurser som kan variera, genom att kraftigt minska eller öka under en relativt kort tidsrymd, särskilt under den tid som förflyter mellan överträdelsens upphörande och antagandet av beslutet om åläggande av böter, ska således uppskattas vid den tidpunkt då böterna utfärdas, så att det avskräckande syftet uppnås på ett korrekt sätt, med beaktande av proportionalitetsprincipen.

Det är riktigt att kommissionen vid fastställandet av bötesbeloppet kan beakta att storföretagen i flertalet fall förfogar över en juridisk och ekonomisk kunskap och infrastruktur som gör det möjligt för dem att bättre bedöma huruvida deras beteende utgör en överträdelse och konsekvenserna härav i konkurrensrättsligt hänseende. I sådana fall ska den omsättning på grundval av vilken kommissionen bedömer de aktuella företagens storlek, och således deras förmåga att uppskatta karaktären och konsekvenserna av sitt beteende, hänföras till företagens situation vid tidpunkten för överträdelsen och inte vid tidpunkten för det angripna beslutets antagande.

Den omständigheten att rättsliga och ekonomiska infrastrukturer som gör det möjligt för ett storföretag att få kännedom om huruvida deras beteende utgör en överträdelse beaktas, vid böternas höjning, är emellertid ett skäl som klart skiljer sig från nödvändigheten av att säkerställa att böterna är tillräckligt avskräckande, och som har andra syften.

Eftersom multiplikationsfaktorns tillämpning motiverats av den inverkan på det berörda företaget som eftersträvas med böterna och inte av skäl hänförliga till ovannämnda rättsliga och ekonomiska infrastrukturer, och eftersom den ekonomiska enheten mellan det företag som meddelas sanktioner och dess moderbolag brutits upp före den dag då beslutet om böter antogs, kunde moderbolagets resurser inte beaktas för att fastställa den multiplikationsfaktor som skulle tillämpas på nämnda företag.

Ett sådant företags storlek och ekonomiska styrka ska, för multiplikationsfaktorns tillämpning, följaktligen bedömas vid den tidpunkt då beslutet om böter antogs.

(se punkterna 260, 263–265 och 270–272)

10. Även om ett misstag vid fastställandet av det bötesbelopp som ett företag ska åläggas kan tillskrivas detta företag, kan denna omständighet inte motivera att det bötesbelopp som företaget ålagts ska bestå, eftersom den följer av att en materiellt oriktig faktisk omständighet har beaktats.

(se punkt 274)

11. Principen ne bis in idem utgör en grundläggande unionsrättslig princip som dessutom stadfästs i artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Denna princip innebär på konkurrensområdet ett förbud mot att ett företag på nytt hålls ansvarigt eller att ett förfarande enligt konkurrensreglerna på nytt inleds mot företaget avseende ett konkurrensbegränsande beteende som företaget redan har bötfällts för eller som företaget har frikänts från ansvar för genom ett tidigare beslut som inte längre kan överklagas. Tillämpningen av principen underkastas ett tredubbelt krav på identitet mellan de faktiska omständigheterna, att det är fråga om en och samma regelöverträdare och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas.

Denna princip åsidosätts på intet sätt genom att ett beslut genom vilket kommissionen ålägger ett företag böter har grundats på tidigare vidtagna sanktionsåtgärder som redan motiverat att företagets böter höjts på grund av förekomsten av upprepade överträdelser. Den omständigheten att kommissionen i flera beslut har grundat konstaterandet om en förekomst av upprepade överträdelser på samma tidigare vidtagna sanktionsåtgärder innebär nämligen på intet sätt att kommissionen har vidtagit sanktionsåtgärder mot företaget flera gånger för samma överträdelse.

Beaktandet av upprepade överträdelser, som en försvårande omständighet, vid analysen av hur allvarliga var och en av de överträdelser som begåtts av ett företag är, hänför sig med nödvändighet till analysen av hur allvarliga var och en av dessa överträdelser är vilka, oberoende av varandra, utgör en upprepning av en överträdelse av konkurrensreglerna som visar på en benägenhet hos nämnda företag att inte dra de lämpliga konsekvenserna av dessa beslut.

Beaktandet av upprepade överträdelser motiveras i ett sådant fall av det ytterligare behovet av avskräckande verkan, varom vittnar det faktum att flera tidigare konstateranden av överträdelser inte har räckt för att förhindra upprepning genom ytterligare en överträdelse.

(se punkterna 292, 293, 295, 296 och 299)

12. Den omständigheten i sig att ett företag har medgett att vissa konkurrensbegränsande avtal har tillämpats delvis räcker inte för att motivera vägran att till dess fördel beakta en förmildrande omständighet. Det är härvid, för att företaget ska kunna komma i åtnjutande av den förmildrande omständighet som avser att förbjudna avtal inte tillämpats i praktiken, enligt punkt 3 andra strecksatsen i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget, viktigt att utreda huruvida företaget, under den tid det deltog i de förbjudna avtalen, faktiskt underlät att tillämpa dem och i stället uppträdde marknadsmässigt eller om det åtminstone åsidosatt sina skyldigheter enligt det konkurrensbegränsande avtalet på ett så tydligt och omfattande sätt att kartellens funktion rubbats.

(se punkterna 308 och 309)

13. Enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 får, för varje företag som deltagit i överträdelsen, böterna inte överstiga 10 procent av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning.

Enligt rättspraxis är det först när det visas att flera adressater av det beslut i vilket böter åläggs utgör företaget, i den mening som avses med den ekonomiska enhet som ansvarar för den överträdelse för vilken sanktioner meddelats, och fortfarande den dag då beslutet antas, som taket kan beräknas på företagets totala omsättning, det vill säga alla dess delar sammantaget. Varje adressat av beslutet har däremot rätt att få taket tillämpat individuellt på sig om den ekonomiska enheten under tiden har brutits upp.

(se punkt 352)

TRIBUNALENS DOM (fjärde avdelningen)

den 7 juni 2011( )

”Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Marknaden för metakrylater – Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet konstateras – Ansvar för överträdelsen – Motiveringsskyldighet – Principen om likabehandling – Principen om god förvaltningssed – Böter – Överträdelsens allvar – Konkret påverkan på marknaden – Böternas avskräckande verkan – Upprepning av överträdelse – Principen ne bis in idem – Proportionalitetsprincipen – Förmildrande omständigheter – Avtalen har inte tillämpats i praktiken – Bestämmande av betalningsansvar i en koncern – Obegränsad behörighet”

I mål T‑217/06,

Arkema France SA, Colombes (Frankrike),

Altuglas International SA, Puteaux (Frankrike),

Altumax Europe SAS, Puteaux,

inledningsvis företrädda av A. Winckler, S. Sorinas Jimeno och P. Geffriaud, därefter av S. Sorinas Jimeno och E. Jégou, samtliga advokater,

sökande,

mot

Europeiska kommissionen, inledningsvis företrädd av F. Arbault och V. Bottka, därefter av V. Bottka och F. Castillo de la Torre, samtliga i egenskap av ombud,

svarande,

angående en talan, i första hand, om ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2006) 2098 slutlig av den 31 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.645 – Metakrylater), i de delar det avser sökandena och, i andra hand, om att de böter som ålagts sökandena ska ogiltigförklaras eller sättas ned,

meddelar

TRIBUNALEN (fjärde avdelningen),

sammansatt av ordföranden O. Czúcz samt domarna I. Labucka (referent) och K. O’Higgins,

justitiesekreterare: handläggaren T. Weiler,

efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 15 december 2009,

följande

Dom

Bakgrund till tvisten

Inledning

1 Genom kommissionens beslut K(2006) 2098 slutlig av den 31 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.645 – Metakrylater) (nedan kallat det angripna beslutet) ålade kommissionen Arkema SA och dess dotterbolag Altuglas International SA (nedan kallat Altuglas) och Altumax Europe SAS (nedan kallat Altumax och sammantagna kallade Arkema) att solidariskt betala böter på 219 131 250 euro för att ha deltagit i en kartell i metakrylatbranschen under perioden den 23 januari 1997–12 september 2002 (nedan kallad den aktuella kartellen). Deras moderbolag, Total SA och Elf Aquitaine SA, hölls solidariskt ansvariga för att betala böter till ett belopp om 140,4 miljoner euro respektive 181,5 miljoner euro (artikel 2 i det angripna beslutet).

2 Arkema (tidigare Atofina SA) är ett enligt fransk rätt bildat aktiebolag som omfattar tre verksamhetsområden: vinylprodukter, industrikemikalier och högvärdiga produkter. Vid tiden för de faktiska omständigheter som avses i det angripna beslutet ägdes Arkema av Elf Aquitaine, först till 97,6 procent och därefter, från och med att Total Fina SA den 17 april 2000 övertog Elf-koncernen, till 96,48 procent. Från och med denna dag och under resten av den berörda överträdelseperioden ägdes Elf Aquitaine till 99,43 procent av Total (tidigare Total Fina, därefter TotalFinaElf SA) (skälen 265 och 266 i det angripna beslutet).

3 Arkema blev den 18 maj 2006, i samband med dess börsnotering, Arkema France.

4 Altuglas (tidigare Atohaas et Atoglas SA) och Altumax är Arkemas största dotterbolag som är verksamma inom metakrylatbranschen och särskilt inom polymetylmetakrylatbranschen (PMMA) som har deltagit i de samordnade förfaranden som beskrivs i det angripna beslutet (skäl 259 i det angripna beslutet). Altumax var under hela överträdelseperioden helägt av Arkema. Altuglas är sedan år 1998 helägt av Arkema. Före detta år ägde Elf Atochem SA endast 50 procent av dess kapital men ansvarade för dess löpande drift (skäl 263 i det angripna beslutet).

Administrativt förfarande

5 Den undersökning som ledde fram till antagandet av det angripna beslutet inleddes efter det att Degussa AG den 20 december 2002 ingett en ansökan om immunitet enligt kommissionens meddelande av den 19 februari 2002 om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete).

6 Den 25 och den 26 mars 2003 företog kommissionen inspektioner i bland annat Arkemas lokaler. Efter dessa inspektioner ingav Arkema den 3 april 2003 en ansökan om immunitet eller nedsättning av böterna enligt meddelandet om samarbete (skäl 60 i det angripna beslutet).

7 Den 17 augusti 2005 antog kommissionen ett meddelande om invändningar avseende en överträdelse inom metakrylatbranschen och riktade detta bland annat till Total, Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas och Altumax (skäl 85 i det angripna beslutet).

8 Ett muntligt hörande ägde rum den 15 och den 16 december 2005 varvid alla adressaterna av meddelandet om invändningar var närvarande (skäl 87 i det angripna beslutet).

9 Den 31 maj 2006 antog kommissionen det angripna beslutet.

Det angripna beslutet

10 Två aspekter av det angripna beslutet är särskilt relevanta för förevarande tvist, nämligen hur beslutets adressater har identifierats och hur böterna har beräknats.

Adressaterna av det angripna beslutet

11 Kommissionen angav att det skulle fastställas vilka juridiska enheter som ansvarade för överträdelsen (skäl 245 i det angripna beslutet) och fann att Altuglas, Altumax, Arkema och Elf Aquitaine var solidariskt ansvariga för den överträdelse som Altuglas och Altumax hade gjort sig skyldiga till under perioden den 23 januari 1997–12 september 2002. Total hölls solidariskt ansvarigt för den överträdelse som Altuglas och Altumax begått under perioden den 1 maj 2000–12 september 2002 (skäl 277 i det angripna beslutet).

12 Vad i synnerhet gäller Elf Aquitaines ansvar presumerade kommissionen, med hänsyn till att Elf Aquitaine utsett ledamöterna i Arkemas styrelse och att bolaget i sitt dotterbolags kapital innehade en ägarandel på 97,6 procent, och efter april 2000, på 96,48 procent, att Elf Aquitaine hade ett avgörande inflytande och en faktisk kontroll över Arkemas beteende (skäl 265 i det angripna beslutet).

13 Vad gäller Totals ansvar konstaterade kommissionen att detta bolag, sedan april 2000 och ända till dess att överträdelsen upphörde, direkt eller indirekt hade kontrollerat aktiekapitalet i koncernens alla operativa bolag, däribland de bolag som hade en direkt betydelse i den aktuella kartellen. Kommissionen presumerade under dessa förhållanden att Total utövade ett avgörande inflytande över beteendet hos sina dotterbolag Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas och Altumax och riktade ett meddelande om invändningar till alla dessa enheter (skäl 267 i det angripna beslutet).

14 Arkema å ena sidan och Total och Elf Aquitaine å andra sidan har var för sig besvarat meddelandet om invändningar och bland annat gjort gällande att Arkema borde vara den enda adressaten av det angripna beslutet (skälen 268 och 269 i detta beslut). Kommissionen godtog inte deras argument och bekräftade ansvaret för de fem enheter som avses i föregående punkt (skälen 270–277 i det angripna beslutet). Det ska nedan hänvisas till samtliga dessa bolag såsom att de tillsammans utgör ”Total-koncernen”.

Böternas beräkning

15 Vad gäller böternas beräkning undersökte kommissionen för det första hur allvarlig överträdelsen var och konstaterade först att det, med hänsyn till överträdelsens art och den omständigheten att den täckte hela EES-området, var fråga om en mycket allvarlig överträdelse i den mening som avses i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna) (skälen 319–331 i det angripna beslutet). Kommissionen gjorde därefter en differentierad prövning av de företag som deltog i överträdelsen och placerade Total-koncernen i den första kategorin, med hänsyn till Arkemas omsättning inom EES-området för de tre PMMA-produkterna. På denna grundval fastställde kommissionen för Total-koncernen ett utgångsbelopp på 65 miljoner euro (skälen 332–336 i det angripna beslutet). Med hänsyn till Totals globala omsättning tillämpade kommissionen slutligen multiplikationsfaktor 3 på de böter som påförts Total-koncernen för att säkerställa att böterna hade en avskräckande verkan. Utgångsbeloppet för böterna uppgick därmed till 195 miljoner euro (skälen 337–350 i det angripna beslutet).

16 Kommissionen undersökte för det andra hur länge överträdelsen hade pågått och konstaterade att utgångsbeloppet skulle höjas med 55 procent, eftersom Arkema hade deltagit i överträdelsen under fem år och sju månader. Denna höjning tillämpades på Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas och Altumax. För Total som under en kortare tid var ägare av aktiekapitalet i sina dotterbolag höjde kommissionen böterna med 20 procent (skälen 351–353 i det angripna beslutet). Grundbeloppet för de böter som beräknats för Arkema (däri inbegripet Elf Aquitaine) uppgick därmed till 302,25 miljoner euro. Total hölls solidariskt ansvarigt för att betala 234 miljoner euro på detta belopp (skäl 354 i det angripna beslutet).

17 Kommissionen undersökte för det tredje huruvida det eventuellt förelåg några försvårande omständigheter. Kommissionen konstaterade vad avser Arkema att bolaget med hänsyn till att det var adressaten av tre tidigare föreliggande beslut som hade återfallit genom att göra sig skyldig till en överträdelse av samma typ och beslutade att höja grundbeloppet för böterna för Arkema med 50 procent. Kommissionen angav dock att Total och Elf Aquitaine inte tidigare hade gjort sig skyldiga till överträdelser och att denna höjning således endast gällde Arkema, Altuglas och Altumax (skäl 369 i det angripna beslutet och fotnot 250 som avser detta).

18 Kommissionen godkände för det fjärde inte de förmildrande omständigheter som Total-koncernen gjorde gällande.

19 Med hänsyn till att försvårande och förmildrande omständigheter beaktades eller inte beaktades uppgick bötesbeloppet i detta skede till 365 218 750 euro för Arkema, Altuglas och Altumax. För Total var bötesbeloppet fortfarande fastställt till 234 miljoner euro. För Elf Aquitaine var bötesbeloppet fortfarande 302,25 miljoner euro (skäl 397 i det angripna beslutet). Enligt artikel 23.2 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81[EG] och 82 [EG] i fördraget (EGT L 1, s. 1) ansåg kommissionen att böterna inte översteg 10 procent av det berörda företagets omsättning (skälen 398 och 399 i det angripna beslutet).

20 Kommissionen tillämpade för det femte och slutligen meddelandet om samarbete och beslutade, enligt punkt 23 b första strecksatsen i detta, att sätta ned bötesbeloppet med 40 procent, vilket, i annat fall, skulle ha ådömts Total-koncernen (skälen 403–410 i det angripna beslutet).

21 Kommissionen fastställde i artikel 2 b i det angripna beslutet därmed det slutliga bötesbeloppet enligt följande:

”Arkema ..., Altuglas ... och Altumax ... ska gemensamt och solidariskt ansvara för 219,13125 miljoner euro, varav Total ... gemensamt och solidariskt hålls ansvarigt för 140,4 miljoner euro och varav Elf Aquitaine gemensamt och solidariskt hålls ansvarigt för 181,35 miljoner euro.”

Förfarandet och parternas yrkanden

22 Sökandena, Arkema France, Altuglas och Altumax väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 10 augusti 2006.

23 Till följd av att förstainstansrättens avdelningar hade fått en ny sammansättning förordnades referenten att tjänstgöra på fjärde avdelningen. Förevarande mål tilldelades följaktligen denna avdelning.

24 På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (fjärde avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet och att, såsom en åtgärd för processledning, dels anmoda parterna att besvara vissa frågor, dels anmoda kommissionen att inge en handling. Parterna efterkom denna begäran inom den utsatta fristen.

25 Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 15 december 2009. Efter förhandlingen avslutades det muntliga förfarandet.

26 Genom beslut av den 26 november 2010 beslutade tribunalen att i enlighet med artikel 62 i dess rättegångsregler inleda det muntliga förfarandet, för att såsom en åtgärd för processledning anmoda parterna att inge handlingar och besvara frågor. Parterna efterkom denna begäran inom den utsatta fristen. Det muntliga förfarandet avslutades därefter den 9 mars 2011.

27 Sökandena har yrkat att tribunalen ska

– i första hand ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det avser sökandena,

– i andra hand ogiltigförklara eller sätta ned de böter som sökandena ålagts i det angripna beslutet,

– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

28 Kommissionen har yrkat att tribunalen ska

– ogilla talan,

– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Bedömning

29 Sökandena har till stöd för sin talan anfört åtta grunder. Den första grunden avser åsidosättande av bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags förfaranden och av icke-diskrimineringsprincipen. Den andra grunden avser att kommissionen har grundat sig på en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när den tillskrivit Total och Elf Aquitaine den överträdelse som Arkema begått. Den tredje grunden avser att motiveringsskyldigheten och principen om god förvaltningssed har åsidosatts vid genomförandet av bestämmelserna om ansvarighet. Den fjärde grunden avser att kriteriet avseende den konkreta påverkan på marknaden har åsidosatts när utgångsbeloppet för böterna fastställdes till 65 miljoner euro. Den femte grunden avser att det föreligger felaktig rättstillämpning och felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när böternas utgångsbelopp höjts som avskräckande verkan. Den sjätte grunden avser kommissionens felaktiga rättstillämpning när den höjt böterna på grund av förekomst av upprepade överträdelser. Den sjunde grunden avser att kommissionen har grundat sig på en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna, eftersom bötesbeloppet inte sattes ned trots att Arkema i praktiken inte tillämpade vissa av de påtalade förfarandena. Den åttonde grunden avser att kommissionens vägran att bevilja sökandena en nedsättning av böterna på grund av ”andra faktorer” utgör felaktig rättstillämpning och innebär att kommissionen grundat sig på en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna. Sökandena framförde vid förhandlingen dessutom en ytterligare anmärkning. Dess syfte var att ifrågasätta höjningen av böterna för att säkerställa en tillräckligt avskräckande verkan.

Den första grunden: Åsidosättande av bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags förfaranden och av icke-diskrimineringsprincipen

30 Sökandena har gjort gällande att kommissionen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den använt presumtionen om att ett moderbolag faktiskt utövar ett avgörande inflytande över ett dotterbolag, om det innehar hela eller nästan hela kapitalet i detta (nedan kallat presumtionen om utövande av ett avgörande inflytande), och utan att bevisa att det är fråga om en faktisk kontroll (den första grundens första del). Kommissionen har härigenom även åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen genom att tillämpa en annan standardbevisning på Arkema än den som tillämpats på andra dotterbolag som deltog i de påtalade förfarandena (den första grundens andra del).

Den första delgrunden: Åsidosättande av bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags förfaranden

– Parternas argument

31 Sökandena har hävdat att om det företag som begår överträdelsen tillhör en bolagskoncern är det enligt fast rättspraxis och kommissionens beslutspraxis endast det aktuella dotterbolaget som i princip ansvarar för den begångna överträdelsen. Det är endast under vissa omständigheter som ett dotterbolags uppförande kan tillskrivas moderbolaget. Detta är fallet antingen om moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags uppförande, med hänsyn till att detta inte självt kan fastställa sin affärspolicy, eller om moderbolaget (aktivt eller, enbart på grund av kännedom om de faktiska omständigheterna, passivt) har varit inblandat i dotterbolagets överträdelse.

32 Sökandena har gjort gällande att innehavet av 100 procent av kapitalet (och a fortiori av 99,43, av 97,6 eller av 96,48 procent av detta) enligt tillämplig rättspraxis inte i sig gör det möjligt att automatiskt dra slutsatsen att moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags affärspolicy. Enligt sökandena har det i rättspraxis alltid krävts ytterligare omständigheter härvidlag, som att moderbolaget under det administrativa förfarandet utgett sig för att vara kommissionens enda motpart för koncernen, att det inte ifrågasatts att det förelegat en faktisk befogenhet att kontrollera dotterbolaget och att det inte funnits minsta bevis för att dotterbolaget varit självständigt.

33 I förevarande fall har kommissionen, förutom uppgiften om de dåvarande moderbolagens direkta eller indirekta innehav av nästan hela Arkemas kapital, i det angripna beslutet emellertid inte lämnat någon antydan som kan visa att Total och/eller Elf Aquitaine under den aktuella perioden faktiskt utövade ett avgörande inflytande över Arkemas affärspolicy eller vid tillämpningen av de påtalade förfarandena. Enligt sökandena utgör den omständigheten, som kommissionen påpekade i det angripna beslutet, att ledamöterna i Arkemas styrelse vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna utsågs av Elf Aquitaine endast ett logiskt uttryck för majoritetsinnehavet av Arkemas kapital och kunde inte utgöra bevis för att det utövades ett avgörande inflytande över Arkema.

34 Sökandena anser följaktligen att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den utgick från presumtionen om att det utövades ett avgörande inflytande som uteslutande byggde på det direkta eller indirekta innehavet av nästan hela Arkemas kapital för att tillskriva Total och Elf Aquitaine de förfaranden som avses i det angripna beslutet, och att detta motiverar att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras.

35 Sökandena har slutligen, på en fråga av tribunalen om följderna för förevarande tvist av domstolens dom av den 10 september 2009 i mål C‑97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (REG 2009, s. I‑8237), vid förhandlingen påpekat att de faktiska omständigheterna i det målet, och bland annat den kontroll som moderbolaget utövat över sina dotterbolag som deltog i överträdelsen, skilde sig från de faktiska omständigheterna i förevarande fall. Sökandena har dessutom påpekat att den andel som moderbolaget ägde i sitt dotterbolags kapital i det målet uppgick till 100 procent. I förevarande fall har denna nivå emellertid inte uppnåtts (det är fråga om 99,43, 97,6 och 96,48 procent). Sökandena har under alla förhållanden påpekat att även om domen i det ovannämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen skulle tolkas så, att den medger att ansvaret för ett dotterbolags överträdelse tillskrivs dess moderbolag utan någon annan ytterligare omständighet än det äganderättsliga sambandet bör denna rättspraxis således omprövas, eftersom den har skapat ett system för strikt ansvar som är oförenligt med förordning nr 1/2003.

36 Kommissionen har förklarat att den delar sökandenas uppfattning att det ansvar som följer av ett dotterbolags överträdelse endast under vissa omständigheter kan tillskrivas moderbolaget. En sådan möjlighet föreligger om moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags beteende. Enligt kommissionen följer det dock av fast rättspraxis att den haft fog för sitt påstående att ett bolag som innehar hela eller nästan hela kapitalet i sitt dotterbolag faktiskt utövar ett avgörande inflytande över detta, eftersom moderbolaget inte har brutit presumtionen om att det utövat ett avgörande inflytande genom att bevisa att dotterbolaget agerat självständigt.

– Tribunalens bedömning

37 Tribunalen erinrar om att det framgår av skälen 245–252 och 259–277 i det angripna beslutet att kommissionen tillskrev Total och Elf Aquitaine ansvaret för den omtvistade överträdelsen med motiveringen att dessa bolag tillsammans med Arkema och dess dotterbolag Altuglas och Altumax, som deltagit i de samordnade förfarandena, utgjorde ett enda företag. För att komma fram till denna slutsats utgick kommissionen från den i meddelandet om invändningar angivna presumtionen, enligt vilken Total och Elf Aquitaine utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolags beteende. Vad gällde Elf Aquitaine grundades presumtionen om att bolaget utövat ett avgörande inflytande på den omständigheten att ledamöterna i Arkemas styrelse hade utsetts av Elf Aquitaine och på den omständigheten att det sistnämnda bolaget ägde en andel på 97,6 procent och därefter en andel på 96,48 procent i Arkemas kapital (skäl 265 i det angripna beslutet). Vad gällde Total grundades den ovannämnda presumtionen på den omständigheten att Total sedan april 2000 direkt eller indirekt kontrollerade kapitalet i koncernens alla bolag, däri inbegripet de bolag som hade haft en direkt betydelse för den aktuella kartellen, på grund av dess andel på 99,43 procent i Elf Aquitaines kapital (skälen 266 och 267 i det angripna beslutet). Det framgår av detta beslut att de berörda bolagen i sitt svar på meddelandet om invändningar framförde ett visst antal argument i syfte att vederlägga presumtionen om utövande av ett avgörande inflytande men att kommissionen ansåg att dessa argument var otillräckliga (se bland annat skälen 272 och 274 i det angripna beslutet).

38 Tribunalen erinrar därefter om domstolens praxis på detta område.

39 Det ska i detta hänseende erinras om att unionens konkurrensrätt avser verksamheten i företag. Begreppet företag omfattar varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens juridiska form och oavsett hur den finansieras (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 54 och där angiven rättspraxis).

40 Domstolen har även preciserat att begreppet företag i detta sammanhang ska förstås som en ekonomisk enhet, även om enheten i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 55 och där angiven rättspraxis).

41 Då en sådan ekonomisk enhet har överträtt konkurrensreglerna ska denna enhet, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 56 och där angiven rättspraxis).

42 Överträdelsen av unionens konkurrensrätt ska klart och tydligt tillskrivas en juridisk person som kan komma att åläggas böter, och meddelandet om invändningar ska vara riktat till denna person. Det är även viktigt att det i meddelandet om invändningar anges i vilken egenskap en juridisk person klandras för de åberopade omständigheterna (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 57 och där angiven rättspraxis).

43 Det följer av fast rättspraxis att ett dotterbolags handlande kan tillskrivas moderbolaget särskilt då dotterbolaget, trots att det är en fristående juridisk person, inte självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderbolaget, särskilt med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som binder samman dessa två juridiska enheter (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 58 och där angiven rättspraxis).

44 Det förhåller sig nämligen så, eftersom moder- och dotterbolag i en sådan situation ingår i samma ekonomiska enhet och följaktligen utgör ett och samma företag i ovannämnda mening. Den omständigheten att ett moderbolag och dess dotterbolag utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG ger kommissionen möjlighet att tillställa moderbolaget ett beslut att påföra böter utan att det krävs att moderbolaget personligen deltagit i överträdelsen (domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 59).

45 Domstolen har även slagit fast att i det specifika fallet då ett moderbolag innehar 100 procent av kapitalet i ett dotterbolag som överträtt unionens konkurrensregler kan detta moderbolag utöva ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende. Vidare föreligger det en presumtion som kan motbevisas om att moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 60 och där angiven rättspraxis).

46 Domstolen har således preciserat att det under dessa omständigheter är tillräckligt att kommissionen visar att moderbolaget innehade hela kapitalet i ett dotterbolag för att presumera att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets affärspolicy. Kommissionen kan då hålla moderbolaget solidariskt ansvarigt för betalning av de böter som ålagts dotterbolaget, förutsatt att moderbolaget, på vilket det ankommer att bryta denna presumtion, inte kan förete tillräcklig bevisning för att visa att dotterbolaget agerar självständigt på marknaden (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 61 och där angiven rättspraxis).

47 Det ska mot bakgrund av domstolens praxis konstateras att den metod som kommissionen i förevarande fall tillämpat för att tillskriva sökandenas moderbolag den omtvistade överträdelse som avses ovan i punkt 37 är riktig.

48 Tvärtemot vad sökandena tycks antyda grundades detta ansvar för överträdelsen inte endast på uppdelningen av kapitalinnehavet, utan även på att det konstaterats att presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande inte hade motbevisats (se bland annat skälen 272 och 274 i det angripna beslutet).

49 Vidare framgår det klart av denna rättspraxis (se särskilt punkterna 45 och 46 ovan) att uppdelningen av kapitalinnehavet i ett dotterbolag är ett tillräckligt kriterium för att uppställa denna presumtion, utan att kommissionen är skyldig att förete ytterligare indicier för moderbolagets faktiska utövande av ett inflytande, såsom sökandena har krävt.

50 Denna slutsats påverkas inte av sökandenas argument. Enligt sökandena skilde sig de omständigheter som gav upphov till domen i det i punkt 35 ovan nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, och särskilt den kontroll som det berörda moderbolaget i detta mål utövade över sina dotterbolag, från omständigheterna i förevarande fall. Trots att sådana ytterligare indicier kunde konstateras i det målet (förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i mål T‑112/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. II‑5049, punkterna 13 och 54) framgår det utan tvekan av såväl domen av den 12 december 2007 i det ovannämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (punkterna 61 och 62) som domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (punkterna 61 och 62), att tillämpningen av denna presumtion inte var villkorad av att det förelåg sådana ytterligare indicier.

51 Det ska även påpekas att ovannämnda rättspraxis speciellt avser ”det specifika fallet då ett moderbolag innehar 100 procent av kapitalet i ett dotterbolag” (dom av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 60). Total och Elf Aquitaine innehar i förevarande fall dock inte hela kapitalet i sina respektive dotterbolag.

52 Det ska dock påpekas att när sökandena vid förhandlingen framhöll denna faktiska skillnad (se punkt 35 ovan) gjorde de inte gällande något särskilt argument för att invända mot att samma bevisregler användes i de två situationerna, trots att problematiken med att tillämpa presumtionen om utövande av ett avgörande inflytande på andra fall än de fall då moderbolaget innehar hela kapitalet i sitt dotterbolag har varit föremål för en skriftlig fråga från tribunalen till kommissionen, och senare en diskussion vid förhandlingen.

53 Det ska under alla förhållanden konstateras att det moderbolag som innehar nästan hela kapitalet i sitt dotterbolag i princip befinner sig i en liknande situation som en ensam ägare, vad avser dess befogenhet att utöva ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags beteende, med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som binder det samman med detta dotterbolag. Kommissionen har följaktligen rätt att på denna situation tillämpa samma bevisregler, det vill säga när den använder presumtionen om att det ovannämnda moderbolaget faktiskt använder sin befogenhet att utöva ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags beteende. Det är visserligen inte uteslutet att minoritetsdelägarna i vissa fall gentemot dotterbolaget kan förfoga över rättigheter som gör det möjligt att ifrågasätta den ovannämnda analogin. Förutom den omständigheten att sådana rättigheter i allmänhet inte är knutna till helt obetydliga andelar, som de aktuella andelarna i förevarande fall, har sökandena i förevarande fall inte anfört någon omständighet av detta slag. Kommissionen gjorde således en riktig bedömning när den tillämpade presumtionen om att sökandenas moderbolag hade utövat ett avgörande inflytande.

54 Vad slutligen gäller argumentet att den rättspraxis som framgår av domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen ska prövas på nytt, anser tribunalen att det under omständigheterna i förevarande fall inte ankommer på tribunalen att återkomma till en rättsfråga som domstolen tydligt har avgjort i en senare dom.

55 Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grundens första del.

Den andra delgrunden: Åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen

– Parternas argument

56 Sökandena har gjort gällande att medan kommissionen i deras fall endast har grundat sig på presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande för att tillskriva detta ansvaret för överträdelsen, har kommissionen för de flesta andra dotterbolag som det angripna beslutet var riktat till beaktat ytterligare indicier. Sökandena har i detta avseende åberopat den behandling som kommissionen i det angripna beslutet förbehållit Degussa, ICI plc och Lucite International Ltd.

57 Kommissionens handlande innebär en omotiverad diskriminering vid bevisningen. Sökandena har påpekat att även om kommissionen hade tillämpat samma standardbevisning på Arkema som den som tillämpades i förhållande till de andra företagen skulle den med nödvändighet ha kommit till slutsatsen att endast Arkema kunde tillskrivas överträdelsen.

58 Vad för övrigt gäller kommissionens argument att det i det angripna beslutet anges att Elf Aquitaine utsett ledamöterna i Atofinas styrelse har sökandena påpekat att det endast är fråga om ett logiskt uttryck för majoritetsinnehavet i Arkemas kapital. Sökandena har vidare gjort gällande att detta indicium inte kan jämföras med de indicier som kommissionen fastställt i fråga om Degussa, för vilket bolag kommissionen tagit hänsyn till att moderbolaget aktivt deltagit i överträdelsen. Sökandena har under alla förhållanden påpekat att detta indicium endast gäller för Elf Aquitaine och inte för Total.

59 Kommissionen har bestritt denna argumentering.

– Tribunalens bedömning

60 Tribunalen erinrar om att likabehandlingsprincipen och icke-diskrimineringsprincipen innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (se domstolens dom av den 11 september 2007 i mål C‑227/04 P, Lindorfer mot rådet, REG 2007, s. I‑6767, punkt 63 och där angiven rättspraxis).

61 Det måste anses att sökandena inte har styrkt att kommissionen har åsidosatt denna princip när den tillskrivit adressaterna av det angripna beslutet ansvaret för den omtvistade överträdelsen.

62 Det ska för det första konstateras att situationen för ICI Acrylics inte kan jämföras med sökandenas situation. Det framgår klart av det angripna beslutet att ICI Acrylics – en enhet som direkt deltog i den omtvistade överträdelsen – endast var en kommersiell enhet tillhörande ICI, som inte var en juridisk person och som inte var ett dotterbolag till detta. Denna enhet var helägd eller nästan helägd (se särskilt skälen 280, 287 och 288 i det angripna beslutet). Kommissionen har vad avser ICI följaktligen inte tillämpat presumtionen om att detta bolag utövat ett avgörande inflytande (vare sig den stöds av andra omständigheter eller inte), utan har endast identifierat den juridiska person som den kommersiella enhet som begick överträdelsen vid tiden för de faktiska omständigheterna ingick i (skälen 288 och 289 i det angripna beslutet).

63 Det ska därefter, vad gäller Degussa, påpekas att kommissionen i skäl 255 i det angripna beslutet konstaterade följande:

”Röhm GmbH & Co. KG (helägt dotterbolag till Degussa) och Para-Chemie GmbH (helägt dotterbolag till Röhm) är oberoende juridiska enheter. Eftersom Degussa direkt eller indirekt ägde dessa två företag till 100 procent ... och Röhms styrelse till en del består av ledamöter i Degussas styrelse ... håller kommissionen Degussa för ansvarigt för Röhms ... och Para-Chemies överträdelser ...”

64 Kommissionen har vad gäller Lucite International, i skäl 294 i det angripna beslutet, påpekat följande:

”Lucite International UK Ltd är ett av dess helägda dotterbolag. Ledamöterna i Lucite Internationals styrelse var dessutom ... under den tid överträdelsen pågick även ledamöter i Lucite International UK:s styrelse ...”

65 Det är således riktigt att kommissionen för att tillskriva Degussa och Lucite International ansvaret för sina respektive dotterbolags överträdelse grundade sig på presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande till följd av att det innehade 100 procent av aktierna i dotterbolaget. Kommissionen nämnde samtidigt en ytterligare omständighet, det vill säga att det i dotterbolagets styrelse fanns ledamöter av moderbolagets styrelse respektive att ledamöterna i de två bolagens styrelser hade identifierats.

66 Härav följer dock inte att Degussa och Lucite International, samt deras dotterbolag, har behandlats på annat sätt än sökandena och deras moderbolag, vilket skulle utgöra ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen.

67 Det ska påpekas att Degussa och Lucite International, på samma sätt som sökandenas moderbolag, även har hållits ansvariga för sina dotterbolags överträdelse (skälen 258 och 296 i det angripna beslutet). Det finns dock inget i det angripna beslutet som tyder på att kommissionen skulle ha befriat dem från detta ansvar, om den inte hade kunnat konstatera de ovannämnda ytterligare omständigheterna.

68 Det ska i detta avseende erinras om att kommissionen i skälen 245–252 i det angripna beslutet angav de principer som den höll sig till när den identifierade adressaterna av det angripna beslutet. Det framgår därav klart att då det är fråga om ett dotterbolag vars kapital kontrolleras helt eller nästan helt ansåg sig kommissionen ha rätt att enbart på grundval av presumtionen om att moderbolaget utövade ett avgörande inflytande konstatera att detta dotterbolag inte var självständigt. Förutsättningen härför var att presumtionen inte hade brutits under det administrativa förfarandet. Kommissionen ansåg sig följaktligen ha rätt att tillskriva moderbolaget ansvaret för dotterbolagets överträdelse med motiveringen att moderbolaget ingick i samma företag (se särskilt skälen 247 och 248 i det angripna beslutet).

69 Det ska således konstateras att kommissionen, såsom den har gjort gällande, endast för fullständighetens skull konstaterade att det förelåg andra omständigheter än det äganderättsliga sambandet, när de var tillgängliga. Kommissionen har dessutom, vad avser Total-koncernen, även påpekat att ledamöterna i Arkemas styrelse hade utsetts av Elf Aquitaine. Kommissionen har för att tillskriva ett moderbolag ansvaret för ett helägt eller nästan helägt dotterbolags överträdelse dock på intet sätt uppställt villkoret att sådana ytterligare omständigheter ska föreligga. Denna tolkning bekräftas dessutom av att det angripna beslutet vad gäller vissa moderbolag endast anger det äganderättsliga sambandet. Detta är fallet med Total (skäl 266) och med bolagen i Barlo-koncernen, det vill säga Barlo Plastics Europe NV, Barlo Plastics NV och Barlo Group plc (skäl 301).

70 Det ska för övrigt erinras om att den metod som kommissionen i förevarande fall tillämpat för att tillskriva sökandenas moderbolag ansvaret för överträdelsen är riktig, såsom framgår av det ovanstående (se punkt 47 ovan).

71 Sökandena kan således inte vinna framgång med den första grundens andra del och talan ska därför inte bifallas såvitt avser den första grunden.

Den andra grunden: Kommissionen gjorde en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när den tillskrev Total och Elf Aquitaine ansvaret för Arkemas överträdelse

72 Sökandena har påpekat att även om det antas att metoden att gentemot dem använda presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande är giltig, hade kommissionen inte stöd i de faktiska omständigheterna för att tillskriva Total och Elf Aquitaine ansvaret. Sökandena har för det första visat att ledningen för Total och Elf Aquitaine inte alls varit inblandad i de aktuella förfarandena och för det andra att Arkema självständigt bestämde sin affärspolicy.

Den första delgrunden: Det har bortsetts från det förhållandet att ledningen för Total och Elf Aquitaine inte var inblandad i de förfaranden som avses i det angripna beslutet

– Parternas argument

73 Sökandena har påpekat att kommissionen i det angripna beslutet inte har påstått att ledningen för Elf Aquitaine eller Total på något sätt varit inblandad i de aktuella förfarandena eller att de haft kännedom om överträdelserna. Sökandena har dessutom påpekat att kommissionen inte under utredningen riktade någon begäran om upplysningar till dessa företag eller ens gjorde undersökningar i deras lokaler.

74 Det framgår enligt sökandena av kommissionens beslutspraxis att moderbolagets bristande aktiva eller passiva deltagande i överträdelsen kan leda till att kommissionen inte tillskriver moderbolaget ansvaret för dotterbolagets överträdelse, även om moderbolaget innehar majoriteten eller hela kapitalet i detta dotterbolag.

75 Sökandena har i detta avseende dessutom påpekat att den koncern som de vid tiden för de faktiska omständigheterna tillhörde underströk att konkurrensreglerna skulle iakttas ovillkorligt. Detta ledde för övrigt till att Arkema från januari 2001 införde ett program för att följa konkurrenslagstiftningen, det vill säga endast några månader efter det att Total Fina den 17 april 2000 övertog Elf-koncernen. Sökandena anser därför att om Total och/eller Elf Aquitaine hade kunnat ha kännedom om de konkurrensbegränsande förfaranden som Arkema använt skulle de omedelbart ha beordrat att de upphörde.

76 Kommissionen kunde enligt sökandena följaktligen grunda sig på denna omständighet för att anse att dessa bolag, även om de innehade nästan hela kapitalet i Arkema under den påtalade perioden, inte var ansvariga för Arkemas överträdelse på PMMA-marknaden.

77 Kommissionen har bestritt denna argumentering.

– Tribunalens bedömning

78 Tribunalen erinrar om att det framgår av skälen 245–252 och 259–277 i det angripna beslutet att kommissionen har tillskrivit Total och Elf Aquitaine ansvaret för den omtvistade överträdelsen med motiveringen att dessa bolag vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna utgjorde en enda ekonomisk enhet. I den mening som avses i konkurrensrätten utgjorde de, tillsammans med Arkema och dess dotterbolag, Altuglas och Altumax, som hade deltagit i de samordnade förfarandena följaktligen ett enda företag. För att komma fram till denna slutsats grundade sig kommissionen på presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande och konstaterade att presumtionen inte hade brutits vid det administrativa förfarandet. Såsom framgår av prövningen av den första grunden gjorde kommissionen en riktig bedömning när den använde denna metod.

79 Som framgår av rättspraxis gör den omständigheten att ett moderbolag och dess dotterbolag utgör ett enda företag i den mening som avses i artikel 81 EG att kommissionen får rikta ett beslut om åläggande av böter till moderbolaget, utan krav på att det styrks att moderbolaget har varit personligen inblandat i överträdelsen (dom av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 50). Det var följaktligen inte nödvändigt att kommissionen styrkte att ledningen för moderbolaget var direkt inblandad eller ens att den hade kännedom om de påtalade faktiska omständigheterna. På samma sätt inverkar kommissionens handlande under det administrativa förfarandet, och särskilt den omständigheten att den inte riktade någon begäran om upplysningar till moderbolagen eller gjorde undersökningar i deras lokaler, inte på frågan huruvida moderbolaget, tillsammans med sina dotterbolag, utgör ett enda företag i den mening som avses i artikel 81 EG.

80 Det ska vad avser kommissionens beslutspraxis som sökandena har åberopat konstateras att även om det antas att kommissionen för att tillskriva moderbolaget ansvaret för överträdelsen uppställde villkoret att dess ledning var direkt inblandad, påverkar detta inte det angripna beslutets lagenlighet på denna punkt, eftersom den metod som användes i förevarande fall var riktig. Sökandena har i sin replik dessutom preciserat att de inte påstår att det förhållandet att ett moderbolag inte deltagit i dotterbolagets överträdelse i sig räcker för att utesluta att moderbolaget är ansvarigt, utan det utgör endast en omständighet som kommissionen kan beakta i detta syfte.

81 Som kommissionen med rätta har påpekat kan det förhållandet att ledningen för moderbolaget inte varit direkt inblandad eller inte känt till de påtalade faktiska omständigheterna, varvid det antas att de kan fastställas, inte räcka för att bryta presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande.

82 Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den andra grundens första del.

Den andra delgrunden: Det har bortsetts från omständigheter som visar att Arkema faktiskt självständigt bestämde sin affärspolicy.

– Parternas argument

83 Sökandena har gjort gällande att Arkema under det administrativa förfarandet visade att Elf Aquitaine eller Total aldrig fastställt dess affärspolicy under den period som avses i det angripna beslutet. Omständigheterna att Arkema juridiskt sett var ett dotterbolag till Elf Aquitaine vid tiden för de faktiska omständigheterna och att ledamöterna i dess styrelse utsetts av sistnämnda bolag påverkade således inte dess självständighet vid bestämmandet av affärspolicyn. Kommissionen har när den tillskrivit Arkemas dåvarande moderbolag ansvaret för bolagets överträdelse följaktligen gjort en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna.

84 Sökandena har för det första påpekat att den omständigheten att varken Total eller Elf Aquitaine fastställer affärspolicyn för sina dotterbolag framgår av koncernens själva struktur. Dessa företag är holdingbolag som är aktieägare i flera koncerner vilka agerar självständigt inom sina respektive verksamhetsområden.

85 Sökandena har för det andra gjort gällande att Arkema visade att företaget helt självständigt bestämde sin affärspolicy avseende PMMA, och särskilt med hänsyn till dess prispolitik och kundval. Sökandena har angett att Arkema var kemibranschens moderbolag och att det var detta företag som faktiskt gav direktiv till sina dotterbolag, som Altuglas och Altumax. I ledet före Arkema var förhållandet endast ett förhållande som vanligen gäller mellan en aktieägare som är mån om att bevara sina finansiella intressen och en oberoende företagsledning som har ansvaret för att bedriva kemiverksamheten. Totals och Elf Aquitaines roll begränsas därmed till att godkänna stora investeringar och motta redovisningsuppgifter och finansiella uppgifter rörande dotterbolagets resultat, såsom gällande lagstiftning kräver. Sökandena har i detta avseende hänvisat till det interna meddelandet som har rubriken ”Interna befogenheter och utgiftsåtaganden” och som bilagts ansökan.

86 Sökandena har i detta avseende gjort åtskillnad mellan två perioder, 1992–2000 och 2001–2004.

87 Sökandena har vad gäller perioden från och med år 1992 till och med år 2000 angett att affärspolicyn beträffande den verksamhet som avsåg PMMA fastställdes självständigt av Elf Atochem, genom enheten ”Syntetiska organiska mellanprodukter” (nedan kallad DIOS). De allmänna riktlinjerna för denna affärspolicy, i form av en femårig affärsplan, godkändes varje år först av Elf Atochems allmänna verkställande kommitté som även godkände budgeten för DIOS.

88 Vad gäller perioden från och med år 2001 till och med år 2004 hade affärspolicyn beträffande den verksamhet som avser PMMA fastställts självständigt av Arkema, genom Atoglas (nu Altuglas). De allmänna riktlinjerna för denna affärspolicy, i form av en femårig affärsplan, godkändes varje år först av kemins verkställande kommitté, ett verkställande organ för kemibranschen. Budgeten för verksamheten avseende PMMA lades fram inför Totals verkställande kommitté, i samband med att Atoglas totala budget lades fram. Denna verkställande kommitté ingrep i fråga om investeringar, för beslut som avsåg belopp överstigande 10 miljoner euro, och bedömde risknivån och dessa investeringars lönsamhet.

89 Sökandena har särskilt påpekat att varken Total eller Elf Aquitaine bestämde Arkemas affärspolicy i fråga om sådan verksamhet som verksamheten i förevarande fall, vilken endast utgjorde en marginell del av deras omsättning. Sökandena har i detta avseende erinrat om att Arkemas globala omsättning för försäljningen av PMMA under år 2002 (överträdelsens sista år) uppgick till 416 miljoner euro, vilket motsvarade 2,1 procent av kemibranschens totala omsättning och 0,4 procent av den totala omsättningen för Elf Aquitaine/Total-koncernen.

90 Sökandena har dessutom påpekat att även om det antas att presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande är riktig ska det berörda företagets bevisbörda, för att det ska kunna bryta en sådan presumtion, avse det förhållandet att moderbolaget inte har en faktisk kontroll över dotterbolagets affärspolicy på den relevanta marknaden och således i förevarande fall på PMMA-marknaden. Enligt sökandena skulle ett annat synsätt som består i att kräva bevis för en fullständig självständighet i förhållande till moderbolaget, och således att det motbevisas att moderbolaget har en abstrakt möjlighet att utöva ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag, i den situation där moderbolaget innehar 100 procent av dess kapital, omfattas av kravet att bevisa något som inte kan bevisas (probatio diabolica) och innebära att det införs en ovedersäglig presumtion.

91 Sökandena har för det tredje påpekat att Totals och Elf Aquitaines totala kontroll av Arkema står i motsats till Arkemas kontroll av sina dotterbolag Altuglas och Altumax, vilka på såväl operativ som funktionell nivå var integrerade inom ramen för Arkema. Sökandena har även påpekat att Arkema under hela förfarandet uppträdde i sitt eget namn och i sina dotterbolags namn och under utredningen aldrig bestred att det utövade en faktisk kontroll över sina dotterbolag.

92 På operativ nivå hade Arkema, till skillnad från Elf Aquitaine och Total som inte deltog i framställningsprocessen av metakrylater, en verksamhet för att framställa metakrylat av metyl, en råvara som – delvis – användes internt, av dotterbolagen Altuglas och Altumax för framställning och distribution av PMMA.

93 Vidare har på funktionell nivå PMMA-verksamheten, även om den bedrivits av Arkemas dotterbolag (Altuglas och Altumax), alltid varit integrerad i Arkemas affärsorganisation, först fram till och med år 2000 inom DIOS, därefter från och med år 2001 genom en affärsenhet specifikt för PMMA. Dessutom bestod majoriteten ledamöter i bolaget Altuglas styrelse under den berörda perioden av företrädare för Arkemas juridiska och finansiella enheter. Dessa hade dessutom ledande funktioner inte endast inom Arkema, utan även inom Altuglas som inte hade egna juridiska och finansiella tjänster. Alla anställda i Altuglas som var inblandade i de förfaranden som avses i det angripna beslutet underrättade slutligen regelmässigt en ledamot i Arkemas ledning. Denna ledamot var under överträdelseperioden M.G. som därefter fram till och med år 2000 var direktör för DIOS och som från och med år 2001 var ledamot av kemins verkställande kommitté.

94 Sökandena har dessutom påpekat att denna funktionella och operativa integration mellan Arkema och dess dotterbolag Altuglas och Altumax bekräftades år 2004, när Total-koncernen omorganiserade kemibranschen och Arkema bildades, och därefter, i maj 2006, då Arkema introducerades på börsen.

95 Sökandena har för det fjärde understrukit att ingen av de handlingar som samlats in under förfarandet visar att Arkema direkt eller indirekt har mottagit någon som helst instruktion eller rekommendation från Elf Aquitaine eller Total beträffande bolagets affärspolicy på metakrylatmarknaderna, trots att kommissionen hade samlat in hundratals handlingar vid Arkemas huvudkontor.

96 Sökandena har för det femte gjort gällande att kommissionens ståndpunkt i det angripna beslutet strider mot dess egen tidigare praxis. I kommissionens beslut K(2003) 4570 slutlig av den 10 december 2003 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-2/37.857 – Organiska peroxider) (nedan kallat beslutet om organiska peroxider) tillskrev kommissionen inte Elf Aquitaine ansvaret för Arkemas överträdelse, trots det äganderättsliga samband som förelåg mellan dessa två företag. Kommissionen medgav därmed att Arkema faktiskt självständigt bestämde sin affärspolicy. Enligt sökandena hade kommissionen, eftersom den period som beslutet om organiska peroxider omfattade delvis sammanföll med den period som avses i det angripna beslutet och de ekonomiska och finansiella förhållanden som sammanbinder Arkema och Alf Aquitaine var helt identiska i de två ärendena, inte fog för att avvika från sin ståndpunkt i det mål som gav upphov till beslutet om organiska peroxider.

97 Den begränsade och totala kontroll som Total och Elf Aquitaine utövade över sina dotterbolag bekräftades dessutom nyligen av den franska konkurrensmyndigheten. Denna konstaterade i ett beslut om marknaden för distribution av motorbränsle vid motorväg att Total Raffinage Distribution SA och Elf Antar France SA var tillräckligt självständiga när de bestämde sin affärspolicy.

98 Sökandena har slutligen gjort gällande att kommissionen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den bedömde bevisbördans art och fördelning. Sökandena anser att eftersom kommissionens presumtion om att moderbolagen utövat ett avgörande inflytande inte åtföljdes av någon ytterligare omständighet som kunde styrka moderbolagens faktiska kontroll över Arkemas affärspolicy beträffande PMMA-marknaden, var den enda omständigheten att Arkema under det administrativa förfarandet hade anfört omständigheter som kunde styrka att bolaget faktiskt var självständigt på marknaden tillräcklig för att vända på bevisbördan. Enligt sökandena ankom det följaktligen på kommissionen att visa att Total och Elf Aquitaine, trots dessa omständigheter, utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolag vad gäller den relevanta marknaden.

99 Kommissionen har gjort gällande att de omständigheter som sökanden framlade under det administrativa förfarandet och som återgetts i ansökan inte, även betraktade i sin helhet, är tillräckliga för att styrka att Arkema handlade självständigt på marknaden i förhållande till Elf Aquitaine och således för att bryta presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande.

– Tribunalens bedömning

100 Tribunalen konstaterar inledningsvis att tvärtemot vad sökandena har gjort gällande (se punkterna 90 och 98 ovan) har kommissionen i förevarande fall inte åsidosatt bestämmelserna om bevisbördan.

101 Det ska i detta avseende erinras om att det framgår av den rättspraxis som följer av domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 61, att det för att bryta presumtionen om att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande ankommer på det berörda bolaget att förete ”tillräcklig bevisning” för att visa att dotterbolaget agerar självständigt på marknaden. Vad gäller kommissionen ankommer det på denna att pröva denna bevisning och inte att förete positiva omständigheter för att styrka att det föreligger ett sådant inflytande. Om det räckte att den berörda parten endast framförde icke styrkta påståenden och därigenom ifrågasatte denna presumtion skulle presumtionen dessutom förlora all sin ändamålsenliga verkan.

102 Det ska emellertid genast påpekas att sökandena i sitt svar på meddelandet om invändningar har anfört få konkreta omständigheter till stöd för sina påståenden om Arkemas självständiga agerande på marknaden. I synnerhet hänvisar del III.2 i detta svar, rubricerat ”Arkema har [under överträdelseperioden] faktiskt självständigt bestämt sin affärspolicy”, inte till någon handling till stöd för påståendena i denna del. Härav följer att kommissionens konstaterande, i skäl 272 i det angripna beslutet, att de omständigheter som sökandena har anfört endast utgör påståenden som inte stöds av tillräckliga bevis, är riktigt. Som framgår av föregående punkt gör detta att det är rätt att anse att presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande inte har brutits.

103 Tvärtemot vad sökandena har hävdat omfattas resonemanget i det angripna beslutet inte heller av kravet att bevisa något som inte kan bevisas (probatio diabolica). Det framgår av rättspraxis att, för att fastställa om ett dotterbolag bestämmer sitt marknadsbeteende självständigt, samtliga relevanta omständigheter som rör de ekonomiska, organisatoriska och juridiska banden mellan dotterbolaget och dess moderbolag ska beaktas. Dessa kan variera från fall till fall och kan därför inte ges någon uttömmande uppräkning (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 73 och 74). Det ankom följaktligen på sökandena att framlägga alla omständigheter rörande ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som förenar dotterbolaget med moderbolaget och som de ansåg kunde visa att de inte utgjorde en enda ekonomisk enhet (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i det ovan i punkt 50 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 65). Om det antas att sökandena i förevarande fall inte kunde framlägga sådan bevisning innebär detta ändå inte att den ovannämnda presumtionen inte i något fall kan brytas.

104 Inom ramen för dessa allmänna synpunkter ska sökandenas särskilda argument prövas.

105 Dessa argument grundar sig för det första på den omständigheten att Total och Elf Aquitaine är holdingbolag. Det görs gällande att deras dotterbolags självständighet framgår av själva företagsstrukturen.

106 Det måste konstateras att påståendena att Total och Elf Aquitaine är holdingbolag inte stöds av någon bevisning.

107 Även om det vidare antas att dessa påståenden är riktiga kan de inte räcka för att utesluta att de aktuella moderbolagen har utövat ett avgörande inflytande över sina dotterbolag när de bland annat samordnat de finansiella investeringarna inom koncernen. Det har redan slagits fast att ett holdingbolag inom en koncern är ett företag vars uppdrag är att samla andelarna i olika företag och vars syfte är att säkerställa en enhetlig förvaltning (förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑69/04, Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2567, punkt 63). Sökandena har i förevarande fall själva bekräftat att deras moderbolag ingrep i de viktigaste besluten som kunde ha en inverkan på koncernnivån i sin helhet. Långt ifrån att vederlägga uppfattningen om en ekonomisk enhet som består av sökandena och deras moderbolag bekräftar dessa påståenden snarare att moderbolagens funktion var att säkerställa en enhetlig förvaltning och en samordning som kunde påverka dotterbolagens beteende på marknaden.

108 Sökandena har för det andra gjort gällande att de har visat att Arkema helt självständigt bestämde sin affärspolicy avseende PMMA. Arkema var kemibranschens moderbolag och gav direktiv till sina egna dotterbolag, som Altuglas och Altumax. Totals och Elf Aquitaines roll begränsades till att godkänna stora investeringar och motta redovisningsinformation och ekonomisk information rörande dotterbolagens resultat, såsom krävs enligt gällande lagstiftning.

109 Det ska i detta avseende påpekas att sökandenas påståenden inte stöds av någon bevisning. Vad gäller påståendena om Total-koncernens organisation och struktur och de olika koncernbolagens respektive befogenheter kunde det konkreta beviset i princip dock läggas fram.

110 Sökandena har i bilaga till ansökan visserligen ingett ett internt meddelande som har rubriken ”Interna befogenheter och utgiftsåtaganden” i syfte att stödja sitt argument att moderbolaget endast godkände Arkemas viktigaste investeringar. Som kommissionen, utan att motsägas av sökandena, har påpekat förekom denna handling dock inte i svaret på meddelandet om invändningar. Sökandena bekräftade dessutom, på en fråga därvidlag vid förhandlingen, att denna handling inte hade ingetts under det administrativa förfarandet. Det framgår emellertid av domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 61, att när kommissionen tillämpar presumtionen om att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande kan den anse att moderbolaget är solidariskt ansvarigt för att betala de böter som ålagts dess dotterbolag, förutsatt att det berörda bolaget, på vilket det ankommer att bryta denna presumtion, inte företer tillräcklig bevisning som kan visa att dotterbolaget agerade självständigt på marknaden. Kommissionen hade således, i skäl 272 i det angripna beslutet, fog för att dra slutsatsen att det inte hade åberopats några tillräckliga bevis som stöd för de aktuella påståendena.

111 Även om det vidare, och under alla förhållanden, antas att dessa påståenden är styrkta är de inte tillräckliga för att bryta presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande, eftersom de endast avser bestämmandet av affärspolicyn för PMMA. Tvärtemot vad sökandena har hävdat ska, för att fastställa om ett dotterbolag bestämmer sitt marknadsbeteende självständigt, inte bara de omständigheter som avser affärspolicyn på området för de produkter som sammanförts i kartellen beaktas, utan även samtliga relevanta omständigheter som rör de ekonomiska, organisatoriska och juridiska banden mellan dotterbolaget och dess moderbolag (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 67, 68, 73 och 74, och generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i detta mål, REG 2009, s. I‑8241).

112 Vissa av sökandenas påståenden innehåller dessutom indicier på att sökandena tillsammans med sina moderbolag utgjorde en enda ekonomisk enhet.

113 Sökandena har således medgett att Total och Elf Aquitaine skulle godkänna sina dotterbolags stora investeringar. Utövandet av en sådan befogenhet utgör ett indicium på att dotterbolaget agerar på marknaden med hänsyn till moderbolagets intressen (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål T‑54/03, Lafarge mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 547).

114 Sökandena har på samma sätt vid upprepade tillfällen hänvisat till att Total har en kemibransch. Sökandena har som svar på en skriftlig fråga från tribunalen bekräftat att kemibranschen från och med maj 2000 till och med slutet av överträdelseperioden inte endast omfattade Arkema och dess dotterbolag, utan även andra bolag i Total-koncernen. Sökandena har förklarat att efter fusionen mellan Total Fina och Elf Aquitaine ställdes i funktionellt hänseende all kemisk verksamhet i de tidigare koncernerna under Arkemas ansvar (dåvarande Atofina). Denna funktionella sammanslagning åtföljdes dock inte systematiskt av en äganderättslig sammanslagning. En sådan uppdelning av koncernen i branscher som dessutom bortser från de äganderättsliga sambanden mellan koncernens bolag är ett starkt indicium på att samordningen av verksamheten i dessa branscher åligger koncernens överordnade moderbolag. Denna moderbolagets funktion kan innebära att dotterbolagets agerande på marknaden inte är självständigt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 113 nämnda målet Lafarge mot kommissionen, punkt 549, och domen i det ovan i punkt 107 nämnda målet Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, punkt 64).

115 Genom påståendena att PMMA-verksamheten endast utgjorde en mycket liten andel av Totals och Elf Aquitaines totala omsättning kan det inte visas att moderbolaget lämnade dotterbolaget en fullständig självständighet för att bestämma sitt agerande på marknaden. Såsom har påpekats ovan ska ett dotterbolags självständighet i förhållande till sitt moderbolag inte heller endast bedömas med hänsyn till dess verksamhet på området för de produkter som sammanförts i kartellen. Även om det antas att detta argument är relevant ska följaktligen Arkemas betydelse i dess helhet för sina moderbolag bedömas (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 107 nämnda målet Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, punkt 66). Sökandena har dock inte anfört några argument i denna riktning.

116 För det tredje kan argumentet att Totals och Elf Aquitaines totala kontroll av Arkema strider mot Arkemas kontroll av sina dotterbolag Altuglas och Altumax inte godtas. Det är än en gång fråga om ett påstående som inte stöds av någon tillräcklig bevisning för förhållandet mellan de berörda bolagen. Även om det vidare antas att det styrks att Total och Elf Aquitaine inte hade så starka band till Arkema som detta bolag hade med sina egna dotterbolag, räcker det inte för att styrka Arkemas självständiga agerande på marknaden.

117 Vad för det fjärde gäller argumentet att omorganisationen av Total-koncernens kemibransch och bildandet år 2004 av Arkema och därefter, år 2006, dess introduktion på börsen bekräftade Arkemas självständighet, räcker det att konstatera att det är fråga om omständigheter som inträffat efter överträdelseperioden och som således inte kan bevisa att detta bolag var självständigt under denna period. Uttrycket ”omorganisering av Total-koncernens kemibransch” tyder dessutom på att Total hade en samordnande funktion inom denna kemibransch.

118 Vad för det femte gäller argumentet att ingen handling i målet visar att Arkema mottog någon instruktion eller rekommendation från Elf Aquitaine eller Total rörande affärspolicyn på metakrylatmarknaden, är det i sig verkningslöst, eftersom Arkemas självständighet inte ska bedömas uteslutande i förhållande till denna marknad. Som det redan slagits fast kan den omständigheten att det av handlingarna i målet inte framgår om moderbolaget har gett sitt dotterbolag instruktioner inte styrka att sådana instruktioner inte har förelegat (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 113 nämnda målet Lafarge mot kommissionen, punkt 545).

119 För det sjätte och slutligen ska det argument prövas enligt vilket den ståndpunkt som antogs i det angripna beslutet strider mot kommissionens tidigare praxis, såsom den framgår av beslutet om organiska peroxider, i vilken kommissionen inte tillskrev Elf Aquitaine ansvaret för Arkemas överträdelse.

120 Det ska i detta avseende konstateras att det framgår av beslutet om organiska peroxider (skälen 373–391), som sökandena har hänvisat till, att kommissionen i detta beslut inte analyserade problematiken om Arkemas moderbolags ansvar och, särskilt, att den inte uttalade sig om frågan huruvida Arkema var självständigt i förhållande till moderbolaget. Även om det antas att de faktiska omständigheterna i det ärendet liknade dem i förevarande fall kan det därför inte hävdas att detta beslut utgjorde någon som helst garanti för det sätt på vilket kommissionen uppfattade förhållandet mellan Arkema och dess moderbolag, eller för övrigt beträffande det kriterium för att tillskriva ansvaret som var tillämpligt på denna bolagskoncern.

121 Det angripna beslutet är inte heller det första beslut i vilket kommissionen har tillskrivit Elf Aquitaine ansvaret för Arkemas överträdelse. I kommissionens beslut K(2004) 4876 slutlig av den 19 januari 2005 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-1/37.773 – MCAA) (nedan kallat MCAA-beslutet) hade kommissionen redan tillskrivit Elf Aquitaine ansvaret och detta även på grundval av presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag, vilken inte vederlagts.

122 Det framgår under alla förhållanden av rättspraxis att kommissionen inte är skyldig att systematiskt pröva om ansvaret för ett dotterbolags överträdelse kan tillskrivas dess moderbolag (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 december 2006 i de förenade målen T‑259/02–T‑264/02 och T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑5169, punkterna 330 och 331, som bekräftats genom domstolens dom av den 24 september 2009 i de förenade målen C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P och C‑137/07 P, Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I‑8681, punkt 82). Även om det antas att sökandena och Elf Aquitaine även vid tiden för de påtalade faktiska omständigheterna i beslutet om organiska peroxider bildade ett enda företag, utgjorde enbart den omständigheten att kommissionen inte beaktade möjligheten att rikta detta beslut till sökandenas moderbolag och ålägga detta en påföljd inte hinder för att kommissionen gjorde så i förevarande fall, i enlighet med de principer i fråga om tillskrivande av ansvar som framgår av rättspraxis.

123 Även om kommissionen var skyldig att räkna med att tillskriva Elf Aquitaine ansvaret för den överträdelse som var i fråga i beslutet om organiska peroxider, tyder för övrigt den omständigheten att kommissionen inte har gjort det endast på att den gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i det ärendet. Denna omständighet kan således inte med framgång åberopas av sökandena i förevarande fall.

124 Med hänsyn till det anförda ska slutsatsen dras att de omständigheter som sökandena har lagt fram, även sammantagna, inte kan räcka för att bryta presumtionen om att Total och Elf Aquitaine faktiskt utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolags beteende.

125 Sökandena kan således inte vinna framgång med den andra grundens andra del och talan ska därför inte bifallas såvitt avser den andra grunden.

Den tredje grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten och principen om god förvaltningssed vid tillämpningen av reglerna om ansvarighet

126 Denna grund består av två delgrunder.

Den första delgrunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten

– Parternas argument

127 Sökandena har gjort gällande att eftersom det angripna beslutet inte innehåller något svar på Arkemas samtliga argument för att visa att det agerar självständigt i sin affärspolicy, har kommissionen åsidosatt sin motiveringsskyldighet. Kommissionens förklaringar i svaromålet kan inte avhjälpa detta.

128 Sökandena har angett att kommissionen inte har svarat på Arkemas samtliga argument, vilka sammanfattats i skäl 269 i det angripna beslutet. Kommissionen har i synnerhet underlåtit att besvara argumenten enligt vilka det förhållandet att Elf Aquitaine utsåg ledamöterna i Arkemas styrelse inte i sig bevisade att moderbolaget faktiskt kontrollerade Arkema och att detta bolag helt självständigt bestämde sin affärspolicy. Redovisningsskyldigheten begränsade sig nämligen till allmän information som meddelades inom ramen för en bolagskoncerns normala funktion och som i huvudsak avsåg frågor om bokföring, finansiering och revision.

129 Sökandena har vidare påpekat att kommissionen inte har svarat på vissa av Arkemas argument i dess svar på meddelandet om invändningar, vilka inte ens sammanfattats i det angripna beslutet. Det är fråga om argument enligt vilka ledningen för Total och Elf Aquitaine aldrig var inblandad i de påtalade förfarandena. Moderbolagets kontroll begränsade sig till att godkänna de viktigaste investeringarna och var alltför generell för att Arkemas självständighet skulle begränsas därav, bland annat vad avser fastställandet av priser.

130 Sökandena anser att även om kommissionen inte är skyldig att diskutera alla de faktiska och rättsliga frågor som behandlas under det administrativa förfarandet är den dock skyldig att pröva huruvida det finns fog för alla argument, och dessa argument sammantagna, som anförs för att bryta presumtionen om att moderbolagen utövat ett avgörande inflytande. Alla andra synsätt innebär att det införs en ovedersäglig presumtion.

131 Den bristande motiveringen är desto mer till förfång för sökandena i förevarande fall som kommissionens synsätt är nyskapande, vilket den erkänt i skäl 271 i det angripna beslutet. Vidare har kommissionen med avseende på de andra dotterbolagen som ifrågasatts i det angripna beslutet påpekat att det förelåg ytterligare indicier som stärkte presumtionen om att deras moderbolag utövat ett avgörande inflytande. Sökandena har påpekat att kommissionens motiveringsskyldighet enligt rättspraxis förstärks, om beslutet är väsentligen mer långtgående än de tidigare meddelade besluten (domstolens dom av den 8 november 2001 i mål C‑228/99, Silos, REG 2001, s. I‑8401, punkt 28, samt förstainstansrättens beslut av den 21 januari 2004 i mål T‑245/03, FNSEA m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II‑271, punkt 52, och i mål T‑217/03, FNCBV mot kommissionen, REG 2004, s. II‑239, punkt 66).

132 Kommissionen har bestritt att den åsidosatt sin motiveringsskyldighet.

– Tribunalens bedömning

133 Det ska vad gäller kommissionens motiveringsskyldighet erinras om att enligt rättspraxis ska den motivering som erfordras enligt artikel 253 EG anpassas efter rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövning. Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt och personligen berörs av den, kan ha. Det krävs dock inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen av ett beslut uppfyller kraven i artikel 253 EG inte ska ske endast utifrån rättsaktens ordalydelse utan även utifrån sammanhanget och samtliga rättsregler på det ifrågavarande området (se domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C‑367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I‑1719, punkt 63 och där angiven rättspraxis).

134 Det har redan slagits fast att när ett beslut om tillämpning av artikel 81 EG rör flera adressater och innehåller ett problem angående vilka företag som ska göras ansvariga för överträdelsen, ska beslutet innehålla en tillräcklig motivering i förhållande till var och en av mottagarna, i synnerhet i förhållande till de mottagare som enligt beslutet ska bära ansvaret för överträdelsen (förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑327/94, SCA Holding mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1373, punkt 78, och av den 27 september 2006 i mål T‑330/01, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3389, punkt 93). För att vara tillräckligt motiverat med avseende på sökandenas moderbolag borde således det angripna beslutet bland annat innehålla en utförlig redogörelse för skälen till att dessa bolag skulle tillskrivas överträdelsen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet SCA Holding mot kommissionen, punkt 80).

135 Eftersom denna ansvarstilldelning påverkar sökandenas situation när de har bestritt denna ansvarstilldelning under det administrativa förfarandet och när de således har ett intresse av att ifrågasätta det angripna beslutet på denna punkt ska de, på samma sätt som sina moderbolag, dessutom kunna få kännedom om skälen för kommissionens ståndpunkt.

136 Härav följer att när kommissionen, såsom i förevarande fall, grundar ansvarigheten för överträdelsen på presumtionen om att moderbolagen utövat ett avgörande inflytande och när de berörda bolagen under det administrativa förfarandet anfört omständigheter i syfte att bryta denna presumtion, ska beslutet innehålla en tillrä