Mål T-251/00 DEP

Lagardère SCA och Canal+ SA

mot

Europeiska gemenskapernas kommission

”Fastställande av rättegångskostnader”

Förstainstansrättens beslut (tredje avdelningen i utökad sammansättning) av den 7 december 2004

Sammanfattning av beslutet

1. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Ersättningsgilla kostnader – Begrepp – Utgifter som parterna har haft i skedet innan talan väcktes – Omfattas inte

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 91 b)

2. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Faktorer som skall beaktas

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 91 b)

3. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Faktorer som skall beaktas – Bedömning av en ny och viktig rättsfråga

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 91 b)

4. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Faktorer som skall beaktas – Frågor som redan varit föremål för diskussion under det administrativa förfarandet – Samarbete mellan sökandeparterna

5. Förfarande – Rättegångskostnader – Fastställande – Ersättningsgilla kostnader – Parternas nödvändiga kostnader – Kostnader för befordran av rättegångshandlingar – Villkor

(Förstainstansrättens rättegångsregler, artiklarna 46.6, 91 b och 102.2)

1. Det följer av artikel 91 b i förstainstansrättens rättegångsregler att de ersättningsgilla kostnaderna endast omfattar utgifter som utgivits av parterna med anledning av förfarandet vid förstainstansrätten och att de måste ha varit nödvändiga i detta avseende.

De kostnader som sökandeparterna har angett att de haft i samband med kontakterna med kommissionen till följd av antagandet av det beslut som ifrågasattes i målet rörande huvudsaken och innan talan väcktes skall inte anses vara ersättningsgilla. Ordet förfarande i artikel 91 i rättegångsreglerna avser nämligen endast förfarandet vid förstainstansrätten och inte det skede som föregår detta, och det har härvid ingen betydelse att ett sammanträde med kommissionens tjänstemän har hållits i avsikt att undvika ett förfarande vid förstainstansrätten.

(se punkterna 21 och 22)

2. Gemenskapsdomstolen har inte behörighet att besluta om storleken på de arvoden som parterna skall utge till de egna ombuden, utan den skall bestämma hur stor del av dessa arvoden som skall ersättas av den part som förpliktats att ersätta rättegångskostnaderna. När förstainstansrätten fastställer rättegångskostnaderna skall den varken beakta en nationell taxa för advokatarvoden eller en eventuell överenskommelse som den berörda parten och dennes ombud eller rådgivare har ingått i detta avseende.

Gemenskapsdomstolen skall – eftersom gemenskapsrättsliga taxeregler saknas – göra en fri bedömning av omständigheterna i målet med beaktande av tvistens föremål och art, dess betydelse ur gemenskapsrättsligt perspektiv liksom målets svårighetsgrad, omfattningen av det arbete som det rättsliga förfarandet har gett upphov till för de ombud eller rådgivare som har biträtt parterna och det ekonomiska intresse som tvisten har inneburit för parterna.

(se punkterna 23 och 24)

3. Vad beträffar föremålet för och arten av tvisten i målet rörande huvudsaken samt dess betydelse ur gemenskapsrättsligt perspektiv, kan analysen av en ny och viktig rättsfråga, vilken inte behandlades under det administrativa förfarandet vid kommissionen och som rör ett område angående vilket kommissionen utvecklade och offentliggjorde sin nya politik under förfarandet i målet rörande huvudsaken, motivera att mycket specialiserade advokater arbetade med målet under ett betydande antal arbetstimmar till en mycket hög timtaxa och att sökandeparterna företräddes av flera advokater.

(se punkt 26)

4. Vad beträffar omfattningen av det arbete som utförts i målet rörande huvudsaken kan gemenskapsdomstolen beakta att vissa grunder som åberopats av sökandeparterna redan hade varit föremål för diskussion under det administrativa förfarandet vid kommissionen och att dessa parters advokater således, på grund av sin medverkan i detta andra förfarande, hade en god kännedom om dessa frågor.

Gemenskapsdomstolen kan även ta hänsyn till att sökandeparterna samarbetat vid utarbetandet av ansökan och andra inlagor och lämnat in dessa gemensamt i stället för att lämna in separata handlingar, även om vardera sökandeparten har företrätts av olika advokater och dessa inte träffat någon formell överenskommelse om arbetsfördelningen, och finna att det gemensamma inlämnandet av talan till viss del måste ha minskat den tid som vardera sökandeparts advokater behövde för att bland annat utarbeta och avfatta inlagor. Gemenskapsdomstolen kan emellertid även beakta att sökandeparterna, genom att samarbeta på detta sätt, väsentligt har minskat kostnaderna, i form av arbete, för motparten och för övrigt även för gemenskapsdomstolen.

(se punkterna 29 och 30)

5. Förstainstansrätten har, i sin bedömning av vad som utgör nödvändiga kostnader för befordran av inlagor och andra handlingar till förstainstansrätten för det första beaktat att det finns säkra och billiga sätt att befordra dessa handlingar, för det andra att det i artikel 102.2 i förstainstansrättens rättegångsregler föreskrivs en förlängning av tidsfristerna med hänsyn till avstånd för att möjliggöra en mer konventionell och billigare befordran, och slutligen att det i artikel 43.6 i rättegångsreglerna föreskrivs att inlagor kan inges med hjälp av moderna kommunikationsmedel, bland annat telefax, förutsatt att det undertecknade originalet av handlingen inkommer senast tio dagar därefter.

(se punkt 34)