ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45.

I artikel 355.5 c FEUF stadgas att fördragen, med avvikelse från artikel 52 EUF och artikel 355.1–4 FEUF, ska tillämpas beträffande Kanalöarna och Isle of Man endast i den utsträckning som det är nödvändigt för att säkerställa genomförandet av den ordning för dessa öar som anges i det fördrag om anslutning av nya medlemsstater till EEG och Euratom som undertecknades den 22 januari 1972. I artikel 2 i protokoll nr 3 till anslutningsakten för Förenade kungariket anges att den fria rörlighet för arbetstagare som stadfästs i artikel 45 FEUF inte ska tillämpas beträffande Isle of Man. Det är således logiskt att det med avseende på förhållandet mellan Förenade kungariket och Isle of Man såvitt avser artikel 45 FEUF inte föreligger en rent inhemsk situation. Dessutom fastslog – eller snarare bekräftade – domstolen att de rättigheter som invånare på Isle of Man med stöd av artikel 2 i protokoll nr 3 åtnjuter i Förenade kungariket inte påverkas av anslutningsakten utan att det i den artikeln föreskrivs att nämnda invånare i Förenade kungariket inte omfattas av gemenskapsbestämmelserna om den fria rörligheten för personer och tjänster ( 23 ) och att varken den artikeln eller någon annan bestämmelse i nämnda protokoll kan tolkas som att den innebär ett krav på att myndigheterna på Isle of Man ska behandla fysiska eller juridiska personer från gemenskapen på samma sätt som invånare på Isle of Man behandlas i Förenade kungariket. ( 24 ) Från unionsrättsligt perspektiv har således – som kommissionen också har framhållit – en medborgare i Förenade kungariket som flyttar till Isle of Man samma rättigheter som vilken annan unionsmedborgare som helst. Generaladvokat Jacobs uttalande ska följaktligen ses i detta sammanhang, vilket betyder att det saknar direkt relevans i det nu aktuella målet.
6.

I artikel 4 föreskrivs följande: ”1. Endast vitaminer och mineralämnen som förtecknas i bilaga I, i de former som de anges i bilaga II, får användas vid tillverkningen av kosttillskott, om inte annat följer av punkt 6. … 6. Trots vad som sägs i punkt 1 och fram till och med den 31 december 2009 får medlemsstaterna tillåta att det inom deras territorium används vitaminer och mineralämnen, som inte förtecknas i bilaga I, eller i former som inte finns förtecknade i bilaga II, förutsatt att: a) ämnet i fråga används i ett eller flera kosttillskott som saluförs inom gemenskapen när detta direktiv träder i kraft, b) Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet inte motsätter sig användningen av detta ämne i kosttillskott på grundval av en dokumentation som stöder en användning av ämnet i fråga och som skall ha lämnats in till kommissionen av medlemsstaten senast den 12 juli 2005. 7. Trots vad som sägs i punkt 6 får medlemsstaterna i överensstämmelse med bestämmelserna i fördraget fortsätta att tillämpa befintliga nationella begränsningar eller förbud beträffande handel med kosttillskott som innehåller vitaminer och mineralämnen som inte anges i bilaga I eller i former som inte finns förtecknade i bilaga II”
35.

I punkterna 41–45 i den överklagade domen avslog tribunalen den invändning om rättegångshinder som kommissionen framförde under förhandlingen. Tribunalen anförde inledningsvis att i den mån rådet inte hade gjort gällande en invändning om rättegångshinder hade kommissionen, i egenskap av intervenient, enligt rättspraxis inte rätt att framställa en sådan invändning. Därefter fastställde tribunalen att kommissionen i vilket fall som helst under förhandlingen enbart hade gjort antaganden i ett synnerligen sent skede av det rättsliga förfarandet, utan att förebringa ny bevisning till stöd för sin invändning om rättegångshinder.
5.

Av handlingarna i det nationella målet framgår att mellan den 1 oktober 2007 och den 31 mars 2010 tillämpade Oxycure en reducerad mervärdesskattesats på 6 procent på uthyrningen och försäljningen av syrgaskoncentratorer och deras tillbehör, vilket Konungariket Belgien hade beslutat att ta ut för leverans och/eller uthyrning av vissa medicinska utrustningar, artiklar eller apparater, med stöd av artikel 98.2 och av bilaga III i mervärdesskattedirektivet. De belgiska myndigheterna ansåg dock att Oxycures transaktioner borde omfattas av den normala mervärdesskattesatsen på 21 procent, i enlighet med arrêté royal no 20, du 20 juillet 1970, fixant les taux de la TVA et déterminant la répartition des biens et des services selon ces taux ( 5 ) (kunglig förordning nr 20 av den 20 juli 1970 om fastställande av skattesatser för mervärdesskatt och om klassificering av varor och tjänster i dessa skattesatser) (nedan kallad kunglig förordning nr 20). De belgiska skattemyndigheterna utfärdade därför en betalningsorder till Oxycure och begärde att företaget skulle erlägga ett belopp på nästan 1300000 euro i mervärdesskatt och böter som motsvarade 10 procent av det krävda beloppet.
1.

Förevarande överklagande riktar sig mot den dom som meddelats av tribunalen den 25 november 2014, Simba Toys/harmonieringsbyrån – Seven Towns (formen av en kub vars sidor har en gallerstruktur). ( 2 ) Genom denna dom ogillade tribunalen talan om ogiltigförklaring av det beslut som fattats av andra överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) ( 3 ) om ett ogiltighetsförfarande mellan Simba Toys GmbH & Co. KG och Seven Towns Ltd
11.

I artikel 10 första stycket i dekretet föreskrivs följande med avseende på påföljder: ”Handlingar som strider mot bestämmelserna i detta dekret är ogiltiga. Sådana handlingar ska ogiltigförklaras av domstol ex officio.” I andra och tredje stycket i denna artikel anges att ”[d]omstolen ex officio ska förordna om att berörda handlingar ska ersättas” och att ”ett beslut om upphävande av ogiltigförklaringen först har rättsverkan när handlingarna ersätts; vad gäller skriftliga handlingar, när de handlingar som upprättas för att ersätta de ogiltiga handlingarna lämnas in till arbetsdomstolens kansli”.
9.

I artikel 43 i förordning nr 1782/2003 (Fastställande av stödrättigheter) föreskrivs hur stödrättigheterna ursprungligen skulle fastställas. Först skulle ett referensbidrag beräknas. Detta skulle enligt artikel 37 motsvara ett genomsnitt av de belopp som beviljats en jordbrukare enligt det gamla stödsystemet under de tre år som föregick omställningen, det vill säga under åren 2000–2002. Referensbeloppet fördelades sedan på den areal som i genomsnitt användes för jordbruk under denna period. En jordbrukare fick på grundval av detta ett antal stödrättigheter, som motsvarade det antal hektar som marken omfattade, till ett visst värde.
16.

C är finländsk medborgare och bosatt i Finland. År 2013 hade han pensionsinkomster på ungefär 460000 euro som han erhöll från ett finländskt bolag. Storleken på hans pension beräknades på grundval av de sista tio yrkesverksamma åren. Under denna period hade C arbetat för ett svenskt bolag, såväl i Sverige som i Finland. C:s pension finansierades delvis av en pensionsfond som hans arbetsgivare innehar.
54.

Artiklarna 3 och 4 i direktiv 2011/7 föreskriver att en borgenär är berättigad till ränta vid sen betalning, och återspeglar därigenom artikel 3.1 i direktiv 2000/35. Genom dessa artiklar införs dock en distinktion mellan transaktioner mellan två eller fler företag ( 25 ) (vilka omfattas av artikel 3) och transaktioner mellan företag och offentliga myndigheter (vilka omfattas av artikel 4). ( 26 ) Eftersom offentliga myndigheter i allmänhet anses ha stabilare intäkter och kunna få finansiering på bättre villkor än företag, ( 27 ) omfattas de i regel av strängare villkor. Vad beträffar förfallodagen eller betalningsperioden föreskrivs det i artikel 3 att dessa kan fastställas i avtalet, under förutsättning att betalningsperioden uppgår till högst 60 dagar, om inte annat uttryckligen fastställts i avtalet och under förutsättning att det inte är grovt oskäligt gentemot borgenären i den mening som avses i artikel 7. ( 28 ) Enligt artikel 4 ska denna period i de flesta fall inte överstiga 30 dagar. Den räntesats som är tillämplig på sena betalningar enligt artikel 3 ska vara den räntesats som är avtalad mellan parterna, om inte annat följer av de bestämmelser som reglerar oskäliga avtalsvillkor och bruk i artikel 7. ( 29 ) Den motsvarande räntan enligt artikel 4 är i vilket fall som helst en straffränta som ska beräknas med hänvisning till vad som kallas referensräntan ( 30 ) plus minst åtta procentenheter.
73.

Därvid kan det för det första konstateras att artikel 7.4 c i direktiv 2005/29 inte begränsar sig till att nämna pris inklusive skatter, utan även nämner ”det sätt på vilket priset beräknats och alla eventuella ytterligare kostnader för frakt, leverans eller porto”. Det följer av strukturen i denna bestämmelse att det pris som avses i denna bestämmelse betraktas med hänsyn till alla dess komponenter och att lydelsen i artikel 7.4 c i direktiv 2005/29, läst som helhet, tydligt förefaller göra en åtskillnad mellan priset å ena sidan och det sätt på vilket det ska beräknas å den andra. Under alla omständigheter finns det ingenting som vid en tolkning av artikel 7.4 c visar att man har tänkt sig priset så att det ska inbegripa transportkostnader och vara föremål för en global slutgiltig angivelse.
34.

Det är, som kommissionen har påpekat i sitt yttrande i förevarande mål, riktigt att domstolen med avseende på artikel 17.1 b i direktiv 89/552/EG ( 7 ) (som är föregångare till artikel 10.1 c) i direktiv 2010/13) slog fast att den inte begränsar möjligheten att tillhandahålla information om sponsring av programmet till enbart början och slutet av programmet. ( 8 ) Detta mål avsåg emellertid möjligheten att tillhandahålla information om sponsring under det sponsrade programmet. Denna dom har i viss mån ”konsumerats” av lagstiftaren, eftersom en sådan möjlighet uttryckligen föreskrivs i artikel 10.1 c i direktiv 2010/13. Denna dom kan enligt min mening emellertid inte tolkas så, att all information om sponsring av program som tillhandahålls vid en viss tidpunkt utgör ett sponsringsmeddelande i den mening som avses i artikel 23.2 i direktivet och omfattas av undantaget från bestämmelsen om maximalt tillåten reklamtid som föreskrivs i punkt 1 i denna artikel.
14.

Regelverket för dessa naturaförmåner ändrades väsentligt genom lag CLVI/2011 om ändring av vissa skattelagar och andra lagar som rör dessa skattelagar. ( 5 ) I enlighet med 477 § i nämnda lag trädde denna i kraft den 1 januari 2012. I 71 § i lagen om inkomstskatt, i dess lydelse enligt lag CLVI/2011, föreskrivs följande: ”1. Följande ska anses utgöra naturaförmåner som arbetsgivaren beviljar den anställde: a) Den del av inkomsten, dock högst beloppet för minimilönen per person och beskattningsår, som den anställde erhåller för sin egen och sina familjemedlemmars räkning i form av semestertjänster som tillhandahålls vid en semesteranläggning som arbetsgivaren innehar eller förvaltar. b) Det eller de av nedanstående alternativ som arbetsgivaren väljer: ba) Den del av inkomsten, dock högst 12500 forinter, som beviljas för förtäring av måltider inom ramen för restaurangklassade tjänster på arbetsplatsen (i matsalen), vid den restauranganläggning som drivs i arbetsgivarens lokaler (inbegripet elektroniska checkar och/eller kuponger som utfärdas av arbetsgivaren eller den som driver restauranganläggningen, om de uteslutande kan användas vid restauranganläggningen (i matsalen) i arbetsgivarens lokaler, för de ovan angivna ändamålen och till det ovan nämnda värdet). bb) Den del av inkomsten som utbetalas i form av Erzsébet-kuponger, dock högst 5000 forinter per månad, för varje påbörjad månad av det rättsliga förhållande som ligger till grund för förmånen (även retroaktivt under ett och samma beskattningsår). c) När det gäller [SZÉP-]kort: ca) Bidrag till ett belopp av högst 225000 forinter under ett och samma beskattningsår om det härrör från flera utfärdare, vilket överförs till underkontot ”Hotell” på kortet och kan användas för sådana hotelltjänster som avses i [regerings]dekret [55/2011 av den 12 april 2011 om utfärdande och användning av Széchenyi-kortet för fritidsaktiviteter ( 6 )]. cb) Bidrag till ett belopp av högst 150000 forinter under ett och samma beskattningsår om det härrör från flera utfärdare, vilket överförs till underkontot ”Restaurang” på kortet och kan användas för sådana restaurangtjänster som avses i [SZÉP‑]dekretet och tillhandahålls vid restauranganläggningar för servering av varm mat (inbegripet arbetsplatsrestauranger). cc) Bidrag till ett belopp av högst 75000 forinter under ett och samma beskattningsår om det härrör från flera utfärdare, vilket överförs till underkontot ”Fritidsaktiviteter” på kortet och kan användas för sådana tjänster som avses i [SZÉP‑]dekretet och som anses syfta till sysselsättning på fritiden, förströelse och bevarande av hälsan. …”
80.

I artikel 7 anges de situationer som automatiskt utlöser en skyldighet att uppfylla normalkrav på kundkontroll, eftersom dessa bedöms innebära en risk för penningtvätt eller finansiering av terrorism som kan förhindras genom åtgärderna enligt artiklarna 8 och 9. ( 27 ) Dessa situationer avser: a) Etableringen av en affärsförbindelse, b) genomförandet av en icke regelbundet återkommande transaktion som uppgår till 15000 EUR eller mer, c) misstanke om penningtvätt eller finansiering av terrorism och d) osäkerhet om hur tillförlitliga eller tillräckliga tidigare erhållna kundidentifieringsuppgifter är. Normala åtgärder för kundkontroll kan således vara tillämpliga innan en affärsförbindelse har inletts eller en transaktion ens har ägt rum (artikel 7 a och b) eller oavsett om detta är fallet (artikel 7 c och d). Ingenting i artikel 7 c antyder att misstanken om penningtvätt eller finansiering av terrorism ska ha uppkommit före etableringen av en affärsförbindelse snarare än under tiden dessförinnan eller före en transaktion.
15.

I artikel 2.1 definieras miljöinformation som ”… all information i skriftlig form, bild- eller ljudform, elektronisk eller annan materiell form” om a) tillståndet för olika delar av miljön, b) faktorer som påverkar eller troligtvis påverkar olika delar av miljön, c) åtgärder och verksamhet som påverkar de delar och faktorer som anges i a och b samt åtgärder eller verksamheter som är avsedda att skydda dessa delar, d) rapporter om genomförandet av miljölagstiftningen, e) kostnads- och nyttoanalys och övriga ekonomiska analyser och antaganden som används inom ramen för de åtgärder oh verksamheter som anges i c, f) tillståndet för människors hälsa och säkerhet i den utsträckning de påverkas eller kan påverkas av tillståndet i de delar av miljön som anges i a eller, genom dessa delar, av någon av de faktorer som anges i b och c. ( 11 )
54.

Det nära samband som finns mellan de två kategorier av aktiviteter som utförs av ST-läkare har framhållits i handlingen med rubriken ”Training principles to be incorporated into new working arrangements for doctors in training” (”Utbildningsprinciper som ska ingå i det nya arbetsupplägget för läkare under utbildning”). ( 28 ) Däri anges att de allmänna regler som ska ge vägledning för utbildningen för ST-läkare bland annat omfattar sådana enligt vilka ”möjligheter till utbildning på arbetsplatsen ska utnyttjas och maximeras” och sådana enligt vilka ”det får inte skapas en konstgjord gräns mellan tjänstgöring och utbildning”. ( 29 )
64.

Med hänsyn till vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som ställts enligt följande: ”1) Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktiv om samhällsomfattande tjänster), ska tolkas så, att mobila telefonitjänster inte ingår i begreppet samhällsomfattande tjänster i den mening som avses i direktivet och att sociala taxor för samhällsomfattande tjänster inte ska tillämpas på dem och därmed inte heller det ersättningssystem som föreskrivs i artikel 13.1 b i direktivet. Endast internetabonnemang via en fast anslutningspunkt ingår i begreppet samhällsomfattande tjänster i den mening som avses i direktivet om samhällsomfattande tjänster, men däremot inte internetabonnemang via mobiltelefoni. 2) Medlemsstaterna får inte lägga till nya tjänster till den förteckning över tjänster som ingår i begreppet samhällsomfattande tjänster i den mening som avses i direktivet om samhällsomfattande tjänster. Medlemsstaterna får dock besluta att mobila telefonitjänster och internetabonnemang via mobiltelefoni ska åläggas som ”ytterligare obligatoriska tjänster”. I det fallet ska ersättning utgå genom ett annat system än det som föreskrivs i direktivet för tjänster som ingår i begreppet samhällsomfattande tjänster, och det får i synnerhet inte rikta sig till särskilda företag.”
41.

I sitt förslag till avgörande Vicoplus m.fl. angav generaladvokaten Bot som exempel ett tjänsteavtal enligt vilket ett företag specialiserat på installation av datorprogramvara (A) som är etablerat i en medlemsstat åtar sig att skicka sina ingenjörer till ett företag (B) i en annan medlemsstat för att utveckla B:s datorsystem. Även om ett sådant avtal avser gränsöverskridande förflyttning av arbetstagare är föremålet att tillhandahålla datortjänster (eventuellt kombinerat med leverans av elektronisk utrustning). Det avser därför utstationering av arbetstagare. ( 34 ) Anta i stället att A åtar sig att skicka personal som i ett års tid ska arbeta inom ett företag specialiserat på utveckling av datorspel (C) för att bistå med att utveckla ett nytt spel. A får varje månad vederlag från C som beräknas på basis av ett fast belopp per anställd och per arbetsdag. Föremålet för ett sådant avtal är helt klart att tillhandahålla speciell personal till C. Förutsatt att de utsända arbetstagarna utför sina arbetsuppgifter under C:s kontroll och ledning ( 35 ) utgör detta helt klart uthyrning av arbetstagare.
10.

Direktiv 98/59 införlivades med spansk rätt genom Ley del Estatuto de los Trabajadores ( 7 ) (nedan kallad ET). I artikel 51.1 i ET föreskrivs följande: ”Vid tillämpningen av bestämmelserna i denna lag avses med kollektiv uppsägning upphörande av anställningsavtal av ekonomiska, tekniska, organisatoriska eller produktionsmässiga skäl om antalet uppsägningar under en period av 90 dagar avser minst a) 10 arbetstagare i företag med färre än 100 anställda, b) 10 procent av antalet arbetstagare i företag med mellan 100 och 300 arbetstagare, c) 30 arbetstagare i företag med mer än 300 anställda. De ekonomiska skälen ska anses uppfyllda om företagets ekonomiska prestation ger upphov till en negativ ekonomisk situation, till exempel om förlust faktiskt har uppkommit eller beräknas uppkomma eller om företagets ordinarie intäkter eller omsättning ihållande minskat. En minskning ska under alla förhållanden anses ha varit ihållande om företagets ordinarie intäkter eller omsättning, under tre på varandra följande kvartal, under varje kvartal varit lägre än de intäkter eller den omsättning som redovisats under samma kvartal föregående år … . Vid beräkningen av antalet uppsägningar enligt första ledet i denna punkt ska hänsyn även tas till andra uppsägningar som arbetsgivaren gjort under referensperioden av andra skäl, som inte är hänförliga till berörda arbetstagare personligen, och som inte anges i artikel 49.1 c i denna lag, … ( 8 ) förutsatt att antalet uppgår till minst fem …”.
1 b.

Om denna fråga ska besvaras jakande, är förordning (EEG) nr 1408/71 då enbart tillämplig under de dagar då den berörda personen arbetar ovanför en EU-medlemsstats kontinentalsockel, eller är den också tillämplig under den föregående perioden under vilken han eller hon utför arbete på en annan plats, utanför unionens territorium?
20.

I juni 2009 fastställde skattemyndigheten på grundval av artikel 18 i mervärdesskattelagen jämförd med artiklarna 8 och 30.1, 30.3 och 30.4 i lagen om skatter och avgifter ett beslut att Marian Macikowski var ansvarig i egenskap av skattebetalare, eftersom han inte hade betalat in den förfallna mervärdesskatten för försäljningen av fastigheten. Enligt skattemyndighetens uppfattning var han redan i november 2007 skyldig att utfärda en mervärdesskattefaktura över transaktionen och att därefter betala in skatten för den skattskyldiga leverantören av fastighetens räkning. Slutligen underrättade Marian Macikowski i september 2009 skattemyndigheten om att han hade betalat in skatten.
1.

Court of Appeal of England and Wales har bett domstolen att klargöra huruvida en omtvistad bussfilspolicy i London (nedan kallad bussfilspolicyn) som antagits av Transport for London (nedan kallad TfL) omfattas av begreppet stöd enligt artikel 107.1 FEUF. Enligt denna policy får endast så kallade Black Cabs (det vill säga Londons taxibilar) under vissa perioder av dagen använda den fil som är reserverad för offentliga bussar på allmänna vägar, med uteslutande av så kallade private hire vehicles (fordon för förbeställd persontransport) (nedan kallade PHV).
14.

X kan principiellt sett utnyttja etableringsfriheten för egen räkning. Som verkställande direktör för ett bolag där han också är ensam aktieägare utövar X förvärvsverksamhet som egenföretagare i den mening som avses i artikel 43 andra stycket EG. ( 2 ) Utnyttjandet av etableringsfriheten påverkas inte heller av att X, som utövar sin förvärvsverksamhet i Nederländerna, själv är nederländsk medborgare. Enligt lydelsen i artikel 43 första stycket första meningen EG är skyddsföremålet visserligen endast ”för medborgare i en medlemsstat att [fritt etablera sig] på en annan medlemsstats territorium”, vilket inte stämmer in på den nederländske medborgaren X:s etablering i Nederländerna. Genom rättspraxis har emellertid EU-domstolen utökat det område som ska skyddas i fråga om etableringsfriheten. Enligt denna rättspraxis ska varje unionsmedborgare som har förvärvsarbetat i en annan medlemsstat än den där de är bosatta, oavsett nationalitet, omfattas av tillämpningsområdet för artikel 43 EG. ( 3 ) Detta stämmer in på X, som under den relevanta perioden var bosatt i Belgien och drev sitt företag i Nederländerna.