Domstolens dom (femte avdelningen) den 2 oktober 2003. - Empresa Nacional Siderúrgica SA (Ensidesa) mot Europeiska kommissionen. - Överklagande - Avtal och samordnade förfaranden - Europeiska stålbalksproducenter. - Mål C-198/99 P.



Rättsfallssamling 2003 s. I-11111



Parter

Domskäl

Beslut om rättegångskostnader

Domslut



Parter

I mål C-198/99 P,

Empresa Nacional Siderúrgica SA (Ensidesa), med säte i Avilés (Spanien), företrätt av S. Martínez Lage och J. Pérez-Bustamante Köster, abogados, med delgivningsadress i Luxemburg,

klagande,

angående överklagande av dom meddelad den 11 mars 1999 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (andra avdelningen i utökad sammansättning) i mål T-157/94, Ensidesa mot kommissionen (REG 1999, s. II-707), i vilket det förs talan om upphävande av denna dom,

i vilket den andra parten är:

Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av J. Currall och W. Wils, i egenskap av ombud, biträdda av J. Rivas de Andrés, abogado, med delgivningsadress i Luxemburg,

svarande,

meddelar DOMSTOLEN (femte avdelningen)

sammansatt av avdelningsordföranden M. Wathelet samt domarna D.A.O. Edward, A. La Pergola, P. Jann (referent) och S. von Bahr,

generaladvokat: C. Stix-Hackl,

justitiesekreterare: avdelningsdirektören M.-F. Contet,

med hänsyn till förhandlingsrapporten,

efter att parterna har avgivit muntliga yttranden vid förhandlingen den 31 januari 2002,

och efter att den 26 september 2002 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,

följande

Dom

Domskäl

1 Empresa Nacional Siderúrgia SA (Ensidesa) har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 25 maj 1999, med stöd av artikel 49 i EKSG-stadgan för domstolen överklagat förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T-157/94, Ensidesa mot kommissionen (REG 1999, s. II-707) (nedan kallad den överklagade domen), i vilken förstainstansrätten till viss del ogillade Empresa Nacional Siderúrgia SA:s talan om delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut 94/215/EKSG av den 16 februari 1994 om ett förfarande för tillämpning av artikel 65 i EKSG-fördraget angående avtal och samordnade förfaranden bland europeiska stålbalksproducenter (EGT L 116, s. 1) (nedan kallat det omtvistade beslutet). I beslutet påförde kommissionen klaganden böter med stöd av nämnda artikel 65.

Bakgrund och det omtvistade beslutet

2 Det framgår av den överklagade domen att den europeiska stålindustrin från och med år 1974 drabbades hårt av en minskad efterfrågan som ledde till problem i form av överskott i utbudet och överproduktion samt en låg prisnivå.

3 Efter att ha försökt hantera krisen genom att företagen frivilligt gjorde ensidiga åtaganden i fråga om utbudet av stålvolymer på marknaden och minimipriser ("Simonetplanen"), och genom att riktpriser och minimipriser fastställdes ("Davignonplanen", "Eurofer 1-avtalet") konstaterade kommissionen år 1980 att det förelåg en påtaglig krissituation i den mening som avses i artikel 58 i EKSG-fördraget, och föreskrev obligatoriska kvoter för produktionen av bland annat stålbalkar. Nämnda gemenskapssystem upphörde att gälla den 30 juni 1988.

4 Kommissionen hade redan dessförinnan i flera meddelanden och beslut tillkännagivit att kvoteringssystemet skulle överges, varvid den erinrat om att upphörandet av detta system innebar en återgång till en marknad med fri konkurrens mellan företagen. Sektorn kännetecknades emellertid även fortsättningsvis av överproduktion som enligt de sakkunniga omgående måste minskas i sådan omfattning att företagen kunde möta konkurrensen på världsmarknaden.

5 Efter att kvoteringssystemet upphört införde kommissionen ett övervakningssystem innebärande att statistik över tillverkning och leveranser samlades in, samt att utvecklingen på marknaderna följdes upp och att företagen regelbundet tillfrågades om situationen och tendenserna på marknaden. Företagen inom sektorn, däribland vissa medlemmar i branschsammanslutningen Eurofer, hade därför regelbunden kontakt med GD III (kommissionens generaldirektorat för Inre marknad och industripolitik) (nedan kallat GD III) inom ramen för samrådsmötena. Övervakningssystemet upphörde den 30 juni 1990 och ersattes av ett system för individuell och frivillig information.

6 I början av år 1991 utförde kommissionen olika kontroller vid ett antal stålföretag och företagssammanslutningar inom denna sektor. Den 6 maj 1992 tillställdes dessa ett meddelande om anmärkningar. Förhör hölls i början av år 1993.

7 Kommissionen antog i början av år 1994 det omtvistade beslutet. I detta beslut slog kommissionen fast att 17 europeiska stålföretag och en företagssammanslutning hade deltagit i en rad överenskommelser, beslut och samordnade förfaranden för prisfastställelse, uppdelning av marknader och utbyte av konfidentiell information på gemenskapsmarknaden för stålbalkar i strid med artikel 65.1 i EKSG-fördraget. Genom beslutet påfördes fjorton företag böter för överträdelser som skett mellan den 1 juli 1988 och den 31 december 1990.

Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagande domen

8 Klaganden väckte talan vid förstainstansrätten den 18 april 1994 och yrkade bland annat att det omtvistade beslutet delvis skulle ogiltigförklaras.

9 Förstainstansrätten biföll delvis klagandens talan i den överklagade domen, och sänkte därvid böterna som påförts klaganden.

Parternas yrkanden

10 Klaganden har yrkat att domstolen

- i första hand, skall upphäva den överklagade domen i den del klaganden påförs böter med 3 350 000 euro, talan ogillas i övrigt och klaganden förpliktas att bära sina egna rättegångskostnader och ersätta tre fjärdedelar av kommissionens rättegångskostnader,

- i andra hand, delvis skall upphäva den överklagade domen mot bakgrund av de grunder som anförs i överklagandet och minska de böter som påförts klaganden, och

- i båda fallen skall förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna vid förstainstansrätten och vid domstolen.

11 Kommissionen har yrkat att domstolen skall

- ogilla överklagandet i sin helhet, och

- förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.

Grunderna för överklagandet

12 Klaganden har anfört följande sex grunder till stöd för sin talan:

1) Åsidosättande av gemenskapsrätten genom att förstainstansrätten underlät att vidta åtgärder mot det förhållandet att väsentliga formföreskrifter inte iakttogs vid antagandet av det omtvistade beslutet.

2) Åsidosättande av artikel 65.1 i EKSG-fördraget.

3) Åsidosättande av gemenskapsrätten genom att förstainstansrätten underlät att ogiltigförklara artikel 1 i det omtvistade beslutet trots att det i denna bestämmelse inte angavs hur länge överträdelsen avseende fastställande av priser pågick.

4) Oriktig rättslig bedömning av överenskommelsen om uppdelningen av den franska marknaden.

5) Felaktigt utövande av förstainstansrättens kontrollfunktion och åsidosättande av klagandens rätt till försvar.

6) Åsidosättande av gemenskapsrätten såväl vad avser valet av den omsättning som användes för att beräkna böterna som omräkningen av denna omsättning till ecu.

13 De punkter i den överklagade domen som grunderna avser kommer att anges när respektive grund prövas.

verklagandet

Den första grunden

14 I den första grunden har sökanden åberopat att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten genom att underlåta att vidta åtgärder mot det förhållandet att väsentliga formföreskrifter inte iakttogs vid antagandet av det omtvistade beslutet.

15 Denna grund är uppdelad i tre delgrunder, där den första delgrunden avser att det antal ledamöter som krävdes för beslutsförhet inte var närvarande när det omtvistade beslutet fattades, den andra delgrunden avser att den version av det beslut som antogs inte formellt överensstämde med det beslut som delgavs och den tredje delgrunden avser att beslutet inte bestyrkts i vederbörlig ordning.

Den första grundens första del

16 Klaganden har gjort gällande att förstainstansrätten gjorde fel vid bedömningen av protokollet från kommissionens möte under vilket det omtvistade beslutet antogs (nedan kallat protokollet). Förstainstansrätten ansåg nämligen att beslutet antogs med iakttagande av kraven på närvaro för beslutsförhet utan att pröva samtliga bevis som åberopats av klaganden och den gjorde därvid en uppenbart inkonsekvent tolkning av protokollet.

17 I den överklagade domen anges att det "framgår" av sidan 2 i protokollet att nio kommissionärer var närvarande vid kommissionens överläggning, trots att det på sidan 40 i nämnda protokoll anges att kanslicheferna Budd och Santopinto vid Sir Leon Brittans respektive Rubertis kanli, samt Evans, tjänsteman vid Flynns kansli, deltog i mötet i kommissionsledamöternas frånvaro, vilket innebär att Sir Leon Brittan samt Ruberti och Flynn inte var närvarande under eftermiddagen när det omtvistade beslutet, som avses i punkt XXV i protokollet, antogs.

18 Denna delgrund avser punkterna 122-124 i den överklagade domen, vilka har följande lydelse:

"122 Det framgår för övrigt av närvarolistan, som finns på sidan 2 i protokollet, att nio kommissionsledamöter var närvarande vid kommissionens överläggning avseende punkt XXV, nämligen Delors, Sir Leon Brittan, Van Miert, Ruberti, Millan, Van den Broek, Flynn, Steichen och Paleokrassas. Således var det beslutsmässiga antal som krävs enligt artikel 5 i [kommissionens arbetsordning i dess lydelse enligt kommissionens beslut 93/492/Euratom, EKSG, EEG av den 17 februari 1993 (EGT L 230, s. 15) (nedan kallad 1993 års arbetsordning)] uppfyllt. [Det omtvistade beslutet] kunde även antas genom enighet hos nio närvarande ledamöter enligt artikel 6 i nämnda arbetsordning.

123 Sökandens argument är dock baserat på en närvarolista som finns på sidan 40 i protokollet, där det anges att Budd och Santopinto, kanslichef hos Sir Leon Brittan respektive Ruberti, samt Evans, från Flynns kansli, 'närvarade vid mötet vid kommissionsledamöternas frånvaro'. Av detta drar sökandena slutsatsen, i motsats till vad som anges på sidan 2 i protokollet, att Sir Leon Brittan, Ruberti och Flynn inte var närvarande vid antagandet av det [omtvistade beslutet] som avses i punkt XXV.

124 Detta argument kan inte godtas. Det framgår nämligen av själva ordalydelsen att den lista som anges på sidan 2 i protokollet hade till syfte att ge en exakt förteckning över kommissionsledamöternas närvaro eller frånvaro vid mötet i fråga. Denna förteckning avser både förmiddags- och eftermiddagssammanträdet, och utgör således bevis för att de berörda kommissionsledamöternas närvarade vid dessa två sammanträden, om det inte uttryckligen anges att en ledamot var frånvarande vid diskussionen avseende en särskild fråga. Den lista som finns på sidan 40 i protokollet har däremot inte till syfte att ge en förteckning över kommissionsledamöternas närvaro, utan hänvisar endast till eventuella andra personer som var närvarande, såsom kanslichefer. Under dessa omständigheter kan de indirekta slutsatser som sökanden påstår sig ha dragit från nämnda lista inte ha företräde framför den uttryckliga anteckningen på sidan 2 i protokollet avseende kommissionsledamöternas närvaro eller frånvaro."

19 Klaganden anser att förstainstansrätten saknade fog för sin tolkning i ovanstående punkter i den överklagade domen och att tolkningen är inkonsekvent.

20 Klaganden har vidare framhållit att förstainstansrätten avslog klagandens begäran om att förstainstansrätten skulle vidta åtgärder för bevisupptagning som avsåg granskning av kommissionsledamöternas almanackor i syfte att fastställa vilka ledamöter som faktiskt var närvarande vid mötet när det omtvistade beslutet antogs. Förstainstansrätten åsidosatte därigenom klagandens rätt att förvissa sig om att förfarandet för antagandet av nämnda beslut var lagenligt. Domstolen har uttryckligen slagit fast en sådan rätt i punkt 64 i dom av den 15 juni 1994 i mål C-137/92, kommissionen mot BASF m.fl. (REG 1994, s. I-2555; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-201).

21 Klaganden har gjort gällande att det i enlighet med artikel 24 i EKSG-stadgan åligger domstolen att anmoda kommissionen att inge kommissionsledamöternas almanackor och andra liknande handlingar i syfte att en gång för alla fastställa förteckningen över dem som faktiskt var närvarande vid mötet under eftermiddagen den 16 februari 1994 när det omtvistade beslutet antogs.

22 Kommissionen har inledningsvis gjort gällande att denna grund inte kan tas upp till prövning, eftersom det enbart är förstainstansrätten som skall bedöma de faktiska omständigheterna och det värde som bevisningen i målet skall tillmätas.

23 Kommissionen anser att begäran om att kommissionsledamöternas almanackor och andra liknande handlingar skall inges inte heller skall prövas, eftersom förordnande om vidtagande av en sådan åtgärd inte kan ske inom ramen för ett överklagande. I artikel 118 i rättegångsreglerna för domstolen, som endast är tillämplig i fråga om överklaganden, hänvisas nämligen till artiklarna 43, 44, 55-90, 93, 95-100 och 102 i rättegångsreglerna, men artiklarna 45-54 i rättegångsreglerna som avser bevisupptagning utelämnas entydigt.

24 För det fall domstolen anser att denna delgrund kan upptas till prövning har kommissionen gjort gällande att talan inte kan vinna bifall på denna delgrund. Det var nämligen riktigt av förstainstansrätten att beakta listan på sidan 2 i protokollet, vilken hade till syfte att upprätta en exakt förteckning över kommissionsledamöternas närvaro eller frånvaro vid mötet i fråga. Dessutom har kommissionen gjort gällande att klagandens tolkning av sidan 40 i protokollet är felaktig. Såsom förstainstansrätten har slagit fast framgår det inte av uppgifterna i protokollet att de tre kommissionsledamöterna i fråga var frånvarande vid överläggningen av punkt XXV i dagordningen.

Domstolens bedömning

25 Domstolen erinrar inledningsvis om att ett överklagande skall vara begränsat till rättsfrågor, vilket framgår av artikel 32d.1 KS och artikel 51 i EKSG-stadgan för domstolen. Förstainstansrätten är alltså ensam behörig att fastställa de relevanta faktiska omständigheterna och att bedöma bevisningen, utom i de fall då rätten har missuppfattat omständigheterna och bevisningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl., REG 1994, s. I-1981, punkterna 49 och 66, av den 15 oktober 2002 i de förenade målen C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P och C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. I-8375, punkt 194, och av den 10 december 2002 i mål C-312/00 P, kommissionen mot Camar och Tico, REG 2002, s. I-11355, punkt 69).

26 Domstolen påpekar att klaganden i förevarande fall inte har hävdat att förstainstansrätten missuppfattade innehållet i protokollet, utan klaganden har endast ifrågasatt den bedömning som rätten gjorde i punkt 124 i den överklagade domen.

27 Det konstateras således att i den mån denna del av den första grundens första del riktar sig mot förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen kan den inte upptas till prövning.

28 Domstolen erinrar i fråga om begäran att kommissionärerna skall inge sina almanackor, om att det ankommer på gemenskapsdomstolarna att med beaktande av omständigheterna i tvisten besluta om det är nödvändigt att förete en handling i enlighet med bestämmelserna om bevisupptagning i rättegångsreglerna. Vad gäller förstainstansrätten framgår det av artikel 49 jämförd med artikel 65 b i rättegångsreglerna att en anmodan om att förete handlingar ingår i de åtgärder för bevisupptagning som förstainstansrätten när som helst under rättegången kan besluta om (dom av den 6 april 2000 i mål C-286/95 P, kommissionen mot ICI, REG 2000, s. I-2341, punkterna 49 och 50).

29 Med hänsyn till att förstainstansrätten hade tillgång till protokollet, vilket utgör den handling som föreskrivs i arbetsordningen från år 1993 som intyg för hur kommissionens mötens förlöper, och till att rätten på sätt som angivits i punkt 147 i den överklagade domen kontrollerade att protokollet var i sin ordning, fanns det inte någon anledning att vidta ytterligare åtgärder för bevisupptagning i syfte att få tillgång till originalet, om rätten fann att en sådan åtgärd inte var nödvändig för att bevisa sanningen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Limburgse vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 404).

30 Vad gäller begäran om att domstolen skall besluta om att kommissionärernas almanackor och andra liknande handlingar skall inges, är det tillräckligt att framhålla att en sådan åtgärd för bevisupptagning inte kan vidtas inom ramen för ett överklagande, eftersom dess syfte är att kontrollera att ett beslut som har antagits av förstainstansrätten är rättsenligt och det begränsar sig till en prövning av rättsfrågor.

31 För det första skulle bevisupptagningen nämligen med nödvändighet leda till att domstolen prövade frågor rörande faktiska omständigheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 juli 1999 i mål C-199/92 P, Hüls mot kommissionen, REG 1999, s. I-4287, punkt 91).

32 För det andra hänför sig överklagandet endast till den överklagade domen och det är endast för det fall att denna skulle upphävas som domstolen enligt artikel 54 första stycket i EKSG-stadgan för domstolen själv kan avgöra ärendet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Hüls mot kommissionen, punkt 92).

33 Härav följer att den första grundens första del inte upptas till prövning.

Den första grundens andra del

34 Klaganden har riktat anmärkningar mot punkt 135 i den överklagade domen, vilken har följande lydelse:

"Sökandena har emellertid inte åberopat, och förstainstansrätten har inte kunnat upptäcka, några verkliga skillnader mellan version C(94)321/2, jämförd med version C(94)321/3 av [det omtvistade beslutet], som kommissionen ingav till förstainstansrättens kansli på de fyra giltiga språken, och de versioner av beslutet som sökandena delgavs. Under dessa omständigheter saknar det betydelse att [detta beslut] antogs i form av två handlingar, det vill säga C(94)321/2 och C(94)321/3, där den andra handlingen medförde vissa ändringar, varav vissa handskrivna, i den första handlingen, särskilt som dessa ändringar i huvudsak endast rörde delbetalning av böter och [nämnda beslut] att inte påföra böter som understiger 100 ECU. På samma sätt saknar det betydelse att sidnumreringen är osammanhängande eller att olika typsnitt har använts i vissa språkversioner av handling C(94)321/2 och C(94)321/3, eftersom det intellektuella innehållet och den formella delen i dessa handlingar vid en jämförelse överensstämmer med den version av [det omtvistade beslutet] som delgavs sökandena (domen [i det ovannämnda målet kommissionen mot BASF], punkt 70)."

35 Klaganden anser att förstainstansrätten har tillämpat den i den överklagade domen angivna rättspraxisen felaktigt när den fastslog att den antagna versionen av ett beslut och den version som delgetts parterna inte nödvändigtvis måste överensstämma med varandra. Av denna rättspraxis framgår att ett beslut skall ogiltigförklaras om det saknas en formell överensstämmelse mellan det antagna beslutet och det beslut som delgetts parterna.

36 Kommissionen anser att denna delgrund inte kan tas upp till prövning, eftersom förstainstansrätten endast har fastställt de faktiska omständigheterna i denna tvist genom att slå fast att det inte föreligger någon skillnad i sak mellan de olika versionerna av det omtvistade beslutet.

37 Kommissionen har vidare anfört att denna delgrund inte har något rättsligt stöd och att klaganden grundar sig på en felaktig tolkning av punkt 135 i den överklagade domen. Förstainstansrätten har nämligen inte påstått att kommissionen kunde delge parterna en lydelse som inte motsvarar den antagna lydelsen, utan endast att omständigheter som att sidnumreringen är osammanhängande eller att olika typsnitt har använts inte påverkar det formella och materiella innehållet i handlingarna.

Domstolens bedömning

38 Domstolen konstaterar att klaganden med denna delgrund har ifrågasatt förstainstansrättens bevisprövning. I punkt 135 i den överklagade domen ansåg nämligen förstainstansrätten, efter att ha granskat de ingivna handlingarna, att det inte hade visats att det fanns en innehållsmässig skillnad mellan den delgivna versionen av det omtvistade beslutet och versionerna K(94)321/2 och K(94)321/3 som fogats till protokollet.

39 Härav följer att den första grundens andra del inte skall upptas till prövning.

Den första grundens tredje del

40 Den första grundens tredje del avser punkterna 143-147 i den överklagade domen, vilka har följande lydelse:

"143 Det skall först noteras att i artikel 16 första stycket i 1993 års arbetsordning anges inte på vilket sätt de rättsakter som antagits på möten skall 'bifogas' protokollet, till skillnad från exempelvis artikel 16 i kommissionens arbetsordning av den 8 mars 1995, i dess lydelse efter beslut 95/148/EG, EKSG, Euratom (EGT L 97, s. 82). Där föreskrivs att rättsakterna i fråga skall bifogas protokollet 'på ett sådant sätt att de inte kan avskiljas'.

144 I förevarande fall var det protokoll som inkom till förstainstansrätten åtföljt av handlingarna C(94)321/2 och C(94)321/3 på de olika giltiga språken, i samma akt som kommissionens ombud påstod att de hade mottagit från kommissionens generalsekretariat till följd av förstainstansrättens begäran av den 11 mars 1998. Det skall således presumeras att dessa handlingar 'bifogades' protokollet i den betydelsen att de placerades med detta, utan att fysiskt sammanfogas med det.

145 Syftet med artikel 16 första stycket i 1993 års arbetsordning är att säkerställa att kommissionen på vederbörligt sätt har antagit den rättsakt som delgetts den som beslutet är riktat till. I förevarande mål har emellertid sökanden inte styrkt att det föreligger någon verklig skillnad mellan den version av [det omtvistade beslutet] som sökanden delgavs, och den version som 'bifogades' till protokollet enligt kommissionen.

146 Under dessa omständigheter, och med hänsyn till presumtionen om gemenskapsrättsakternas giltighet (förstainstansrättens dom av den 27 oktober 1994 i mål T-35/92, John Deere mot kommissionen, REG 1994, s. II-957, punkt 31; svensk specialutgåva, volym 16), har sökanden inte visat att handlingarna C(94)321/2 och C(94)321/3 inte 'bifogades' till protokollet i den mening som avses i artikel 16 i 1993 års arbetsordning. Dessa handlingar skall följaktligen anses vara bestyrkta genom ordförandens och generalsekreterarens underskrift på den första sidan av nämnda protokoll.

147 Vad beträffar den omständigheten att det protokoll som ingavs till förstainstansrätten är en kopia, utan ordförandens och generalsekreterarens underskrift i original, skall det fastslås att den första sidan i denna handling är försedd med stämpeln 'vidimerad kopia, generalsekreteraren Carlo Trojan'. Denna stämpel bär Carlo Trojans, kommissionens generalsekreterares, underskrift i original. Förstainstansrätten anser att denna vidimering av kommissionens generalsekreterare i tillräcklig utsträckning bevisar att protokollets originalversion bär kommissionens ordförandes och generalsekreterares underskrift i original."

41 Klaganden har hävdat att förstainstansrätten åsidosatte artikel 16 första stycket i 1993 års arbetsordning när den i punkt 144 i den överklagade domen fann att versionerna K(94)321/2 och K(94)321/3 hade bifogats protokollet på vederbörligt sätt. Nämnda stycke har följande lydelse:

"Rättsakter som antagits av kommissionen på möte eller genom skriftligt förfarande skall bifogas protokollet för det kommissionsmöte där rättsakterna antogs eller där deras antagande fördes till protokollet, på det eller de språk på vilka de är giltiga. De skall bestyrkas genom ordförandens och generalsekreterarens underskrift på protokollets första sida."

42 Dessutom har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten i punkt 147 i den överklagade domen gjort en felaktig värdering av bevisningen till styrkande av att kommissionens ordförande och generalsekreterare hade bestyrkt det omtvistade beslutet som delgavs parterna.

43 Kommissionen anser att dessa två invändningar inte kan tas upp till prövning, eftersom de riktar sig mot fastställandet av de faktiska omständigheterna eller bevisvärderingen, vilka omfattas av förstainstansrättens exklusiva behörighet.

44 Kommissionen anser vidare att talan inte kan vinna bifall på denna delgrund eftersom även punkterna 145 och 146 i den överklagade domen måste beaktas. Kommissionen har framhållit att klaganden inte har framfört någon omständighet som tyder på att det skulle föreligga en innehållsmässig skillnad mellan de olika versionerna av det omtvistade beslutet.

45 Vad beträffar punkt 147 i den överklagade domen har kommissionen hävdat att det i artikel 16 första stycket i 1993 års arbetsordning inte föreskrivs att de beslut som delges parterna skall bestyrkas utan det gäller enbart det beslut som bifogas protokollen från mötena.

Domstolens bedömning

46 Domstolen konstaterar att klaganden på nytt har ifrågasatt förstainstansrättens bevisprövning. I punkt 144 i den överklagade domen presumerade nämligen förstainstansrätten att handlingarna K(94) 321/2 och K(94) 321/3 hade fogats till protokollet, och i punkt 147 i samma dom ansåg förstainstansrätten att vidimeringen av kommissionens generalsekreterare i tillräcklig utsträckning bevisade att protokollets originalversion bär kommissionens ordförandes och generalsekreterares underskrift i original.

47 Härav följer att den första grundens tredje del inte kan upptas till prövning.

48 Av ovanstående framgår att ingen del av den första grunden kan upptas till prövning.

Den andra grunden

49 Den andra grunden, i vilken det görs gällande att artikel 65.1 i EKSG-fördraget har åsidosatts, är uppdelad på tre delgrunder. Den första delgrunden avser att förstainstansrätten tillämpade begreppet "den normala konkurrensen" i den mening som avses i denna bestämmelse felaktigt. Den andra delgrunden avser att förstainstansrätten inte iakttog skyldigheten att visa att de ageranden som kritiserats i det omtvistade beslutet hade en konkurrensbegränsande verkan, och den tredje delgrunden avser att förstainstansrätten inte beaktade den roll som GD III spelade.

Den andra grundens första del

50 I den andra grundens första del, som avser att förstainstansrätten tillämpade begreppet "den normala konkurrensen", i den mening som avses i artikel 65.1 i EKSG-fördraget, felaktigt, har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten tolkade begreppen "avtal" och "samordnade förfaranden" som förekommer i denna bestämmelse på samma sätt som den tolkar motsvarande begrepp i artikel 85 i EG-fördraget (nu artikel 81 EG), trots att den borde ha bedömt de omständigheter som var föremål för det omtvistade beslutet i enlighet med de regler som följer av artiklarna 46-48, 60 och 65 i EKSG-fördraget och inte i enlighet med de regler som endast avser EG-fördraget.

51 Enligt klaganden motsvarar den konkurrens som avses i EKSG-fördraget inte den konkurrens som skyddas enligt EG-fördraget, utan den förstnämnda är en ofullkomlig konkurrens på en oligopolistisk marknad. Genom artikel 60 i EKSG-fördraget inrättas en viss samordning mellan företagen som medför en nästan automatisk anpassning av deras priser till de priser som offentliggörs i enlighet med denna bestämmelse. Förstainstansrätten har således gjort en oriktig bedömning av det agerande som klaganden har kritiserats för med stöd av 65.1 i EKSG-fördraget utan att nämnda artikel 60 har beaktats.

52 Kommissionen har för det första gjort gällande att denna delgrund endast utgör en upprepning av argument som har anförts vid förstainstansrätten och att den därigenom inte kan upptas till prövning.

53 För det andra har kommissionen hävdat att det resonemang som förstainstansrätten för i punkterna 238-242 och 245-253 i den överklagade domen är korrekt. Kommissionen har bland annat framhållit att de ageranden som klaganden har kritiserats för avsåg avtal och samordnande förfaranden med syfte att fastställa priser och marknadsandelar. Sådana förfaranden nämns inte i artikel 60 i EKSG-fördraget och om de betraktades som rättsenliga skulle det göra artikel 65 i nämnda fördrag verkningslös.

Domstolens bedömning

54 Domstolen erinrar om att förstainstansrätten i punkterna 268-275 i den överklagade domen prövade det sammanhang i vilket artikel 65.1 i EKSG-fördraget ingår. Den prövade även i punkterna 276-285 i den domen huruvida artikel 60 i nämnda fördrag var relevant för bedömningen, med beaktande av denna artikel 65.1, av de beteenden som klaganden påstods ha gjort dig skyldig till. I punkt 254 i samma dom prövade rätten artiklarna 46-48 i EKSG-fördraget för att därefter i följande punkt slå fast att inte någon av de återgivna bestämmelserna i förevarande punkt medger att företagen åsidosätter förbudet i nämnda artikel 65.1 genom att sluta avtal eller genom att ägna sig åt sådana samordnade förfaranden för prisfastställelse som är i fråga i föreliggande mål.

55 Det kan konstateras hela den motivering som förstainstansrätten har lämnat i detta hänseende är rättsligt välgrundad.

56 Av detta följer att den andra grundens andra del inte skall tillmätas någon betydelse.

Den andra grundens andra del

57 Klaganden har hävdat att förstainstansrätten gjorde en felaktig rättstillämpning i punkt 230 i den överklagade domen genom att anse att kommissionen inte var skyldig att visa att de ageranden som påtalats i det omtvistade beslutet hade en konkurrensbegränsande verkan, trots att kommissionen i punkt 222 i skälen till detta beslut ansåg det viktigt att precisera att dessa ageranden hade en icke obetydlig inverkan i detta avseende. Förstainstansrättens resonemang är dessutom motsägelsefullt eftersom den i punkt 517 i samma dom vidare ansåg att "kommissionen ... överdrev den ekonomiska inverkan av de avtal om prisfastställelse som konstaterades i detta fall i förhållande till den konkurrens som skulle ha förelegat i avsaknad av sådana överträdelser, med hänsyn till den gynnsamma ekonomiska konjunkturen och företagens fulla handlingsfrihet att föra allmänna diskussioner i fråga om prisprognoser mellan varandra och med GD III ...".

58 Kommissionen anser att i enlighet med artikel 65.1 i EKSG-fördraget strider sådana avtal och förfaranden mot denna bestämmelse redan genom att de är "ägnade" att inskränka konkurrensen. Följaktligen var det riktigt av domstolen att slå fast att det inte var nödvändigt att visa att det kritiserade samordnade förfarandet faktiskt hade haft en sådan konkurrensbegränsande verkan.

Domstolens bedömning

59 Det är tillräckligt att konstatera att artikel 65.1 i EKSG-fördraget förbjuder överenskommelser som är "ägnade" att förhindra, inskränka eller snedvrida den normala konkurrensen.

60 Härav följer att en överenskommelse som har till syfte att inskränka konkurrensen men vars konkurrensbegränsande verkningar inte har visats är förbjuden i enlighet med denna bestämmelse. Det var således med rätta som förstainstansrätten i punkt 230 i den överklagade domen bekräftade att kommissionen inte var skyldig att visa en konkurrensbegränsande verkan för att kunna fastställa en överträdelse av artikel 65.1 i EKSG-fördraget.

61 Vad gäller punkt 517 i den överklagade domen, i vilken förstainstansrätten konstaterade att kommissionen överdrev den ekonomiska inverkan av de avtal om prisfastställelse som konstaterades i detta fall, har klaganden lyft argumentet ur sitt sammanhang för att skapa en motsägelsefull motivering i den överklagade domen och för att framhålla sitt argument att det var nödvändigt att styrka nämnda avtals verkningar för att de skulle kunna anses utgöra överträdelser. Domstolen framhåller emellertid att denna punkt hör till den del av den överklagade domen som rör förstainstansrättens prövning av överträdelsernas ekonomiska inverkan, vilken avser en bedömning av om böterna hade fastställts till ett oproportionerligt belopp (punkterna 505-518).

62 I den delen av den överklagade domen prövade förstainstansrätten således ett av de kriterier som vanligtvis används vid bedömningen av hur allvarlig en överträdelse är, samtidigt som den i punkt 507 i den domen framhöll att en överträdelse av artikel 65.1 i EKSG-fördraget kan konstateras och böter påföras med stöd av punkt 5 i den artikeln även det inte föreligger någon konkurrensbegränsande verkan.

63 Förstainstansrätten beaktade alltså den ekonomiska inverkan av dessa avtal för att bedöma storleken på sanktionsåtgärden utan att därvid motsäga sig själv, vilket gjordes utan att det är nödvändigt att det föreligger sådana verkningar för att kunna konstatera en överträdelse av artikel 65.1 i EKSG-fördraget.

64 Den andra grundens andra del skall således inte tillmätas någon betydelse.

Den andra grundens tredje del

65 Den andra grundens tredje del avser punkterna 395 och 404-439 i den överklagade domen. Efter att ha prövat olika delar av bevisningen kom förstainstansrätten i punkt 436 i den överklagade domen till slutsatsen att de berörda företagen avsiktligt hade agerat för att tjänstemännen inom GD III inte skulle få kännedom om deras konkurrensbegränsande avtal och deras diskussioner rörande exakta, utförliga och individuella uppgifter på företagsnivå.

66 Klaganden har hävdat att förstainstansrättens resonemang inte är godtagbart eftersom det innebär att förstainstansrätten uppenbart har missuppfattat de skriftliga bevisen och vittnesutsagorna rörande huruvida man inom GD III kände till utbytet av prognoser för framtida priser. Det var nämligen detta resonemang som ledde förstainstansrätten till slutsatsen att klaganden inte hade styrkt GD III:s inblandning i de konstaterade överträdelserna eller åtminstone dess kännedom om omfattningen av de organiserade möten som hölls mellan de berörda företagen. Klaganden har i synnerhet riktat anmärkningar mot punkterna 395, 409 och 414-416 i den överklagade domen.

67 Dessa punkter har följande lydelse:

"395 Förstainstansrätten konstaterar först att, även om det skulle antas att det kunde fortsätta att föreligga vissa tvivel rörande den verkliga betydelsen av artikel 65.1 i fördraget efter det att den påtagliga krissituationen upphörde, eller beträffande kommissionens ståndpunkt i det avseendet med hänsyn till den tvetydiga inställning som kommissionen intog fram till den 30 juni 1988 (se härvidlag punkterna 491-502 i dom meddelad samma dag i mål T-141/94 [Stahl] mot kommissionen), kan denna omständighet inte påverka att de uppträdanden som sökanden kritiserades för kvalificerades som överträdelser för perioden efter detta datum och i synnerhet från och med den 1 januari 1989. Förstainstansrätten har härvid redan erinrat om domstolens rättspraxis enligt vilken förbudet i artikel 65.1 i fördraget är strikt och kännetecknar det system som införts genom fördraget (... yttrandet 1/61 [av den 13 december 1961, REG 1961, s. 505], s. 519).

...

409 Det är riktigt att inom denna ram eftersträvade kommissionen som ett allmänt syfte att bevara jämvikten mellan utbudet och efterfrågan, och följaktligen en stabil generell prisnivå, som syftade till att möjliggöra för stålindustriföretagen att förnya sig med hjälp av vinsterna (se till exempel GD III:s interna anteckning av den 24 oktober 1988 avseende mötet med industrin den 27 oktober 1988, GD III:s minnesanteckning av den 10 maj 1989 avseende konsultationsmötet den 27 april 1989, GD III:s minnesanteckning av den 28 oktober 1989 avseende konsultationsmötet den 26 oktober 1989 och GD III:s interna anteckning av den 8 november 1989 avseende ett möte med producenterna den 7 november 1989).

[...]

414 Det är riktigt att det i ett flertal handlingar avseende möten mellan industrin och GD III hänvisas till prognoser i fråga om priser.

415 Det är även riktigt att det i efterhand framgår av alla de handlingar som ingavs till förstainstansrätten att viss information som GD III mottog beträffande framtida stålbalkspriser var resultatet av avtal som kom till stånd inom [Eurofers stålbalkskommission (nedan kallad stålbalkskommissionen)] (se i synnerhet protokollen från stålbalkskommissionens möten den 18 oktober 1988, den 10 januari, den 19 april, den 6 juni och den 11 juli 1989 i förhållande till protokollen och 'speaking notes' avseende konsultationsmötena den 27 oktober 1988, den 26 januari, den 27 april och den 27 juli 1989).

416 Förstainstansrätten anser emellertid att vid denna tidpunkt kunde tjänstemännen vid GD III inte upptäcka bland den omfattande information som Eurofer försåg det med, rörande i synnerhet den allmänna situationen på marknaden, lager, import och export och tendenser vad gäller utbudet, att informationen i fråga om priser var resultatet av avtal mellan företag."

68 Kommissionen har hävdat att denna delgrund inte skall upptas till prövning eftersom den riktar sig mot bevisprövningen och inte mot att förstainstansrätten skulle ha missuppfattat bevisningen. Klaganden har inte på något sätt angivit vad den påstådda missuppfattningen av bevisningen konkret skulle bestå i trots att det ankommer på klaganden att ange ursprunget och arten av den felaktiga tolkning som förstainstansrätten har gjort.

Domstolens bedömning

69 I förevarande fall har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten har missuppfattat ingivna handlingar och vittnesutsagor, men har inte på något sätt visat, eller ens försökt att visa, på vilket sätt förstainstansrätten i de punkter i den överklagade domen som denna delgrund riktar sig mot skulle ha gjort felaktiga konstateranden avseende de faktiska omständigheterna och förvanskat den klara och exakta innebörden i nämnda handlingar och vittnesutsagor.

70 Domstolen konstaterar dessutom efter genomläsning av dessa punkter i den överklagade domen att förstainstansrätten där anger sina överväganden angående de åberopade bevisen och sin egen övertygelse rörande händelseförloppet.

71 Domstolen konstaterar att den andra grundens tredje del faktiskt avser förstainstansrättens bevisprövning. Med beaktande av den rättspraxis som domstolen har erinrat om i punkt 25 i förevarande dom kan denna delgrund inte upptas till prövning.

72 Av ovanstående framgår att den andra grunden delvis inte kan prövas och i övriga delar inte kan leda till bifall för talan.

Den tredje grunden

73 I den tredje grunden har klaganden anfört att förstainstansrätten åsidosatte gemenskapsrätten genom att underlåta att ogiltigförklara artikel 1 i det omtvistade beslutet trots att det i denna bestämmelse inte angavs hur länge överträdelsen avseende fastställande av priser pågick.

74 Klaganden har påpekat att förstainstansrätten i punkt 259 i den överklagade domen konstaterade att punkterna 227-237 i skälen till det omtvistade beslutet inte innehåller några omständigheter som styrker hela den tid som överträdelsen i form prisfastställelse pågick. Klaganden har således ifrågasatt förstainstansrättens påstående i punkt 263 i samma dom enligt vilken de avtal och de samordnade förfarandena avseende prisfastställelse som har lagts klaganden till last betraktades som ett kontinuerligt samförstånd trots att det framgår av förstainstansrättens rättspraxis att kommissionen är skyldig att i det omtvistade beslutet i varje enskilt fall styrka förekomsten av respektive överträdelse och dess varaktighet (dom av den 10 mars 1992 i mål T-11/89, Shell mot kommissionen, REG 1992, s. II-757, punkt 190, svensk specialutgåva, volym 12, s. II-47, och av den 14 maj 1998 i mål T-295/94, Buchmann mot kommissionen, REG 1998, s. II-813, punkterna 82 och 119).

75 Kommissionen har hävdat att talan inte kan bifallas på denna grund. Klaganden har försökt förvanska innehållet i den överklagade domen genom att endast hänvisa till punkt 259 i denna dom. Även om förstainstansrätten i denna punkt faktiskt medgav att punkterna 227-237 i skälen till det omtvistade beslutet inte gjorde det möjligt att fastställa överträdelsens varaktighet, grundar sig förstainstansrättens slutsats på prövningen - i punkterna 260-262 i denna dom - av andra delar av dessa skäl samt de handlingar som det där hänvisas till.

Domstolens bedömning

76 Domstolen återger nedan punkterna 259-263 i sin helhet. De har följande lydelse:

"259 Det är riktigt att de redogörelser som lämnas i punkterna 232-237 i [det omtvistade beslutet] inte i sig innehåller några omständigheter som styrker hela den tid under vilken den överträdelse i form av prisfastställelse inom stålbalkskommissionen som lagts sökanden till last i artikel 1 i [detta beslut] pågick, det vill säga en period på 24 månader, från den 1 januari 1989 till den 31 december 1990. Det framgår nämligen inte av denna del av [nämnda beslut] att deltagarna i stålbalkskommissionens möten slöt eller tillämpade ett avtal eller ägnade sig åt ett samordnat förfarande för prisfastställelse under det fjärde kvartalet år 1990.

260 Det framgår emellertid av punkterna 118-121 i [det omtvistade beslutet], och de handlingar som nämns däri, att efter att under mötet den 11 september 1990 ha erinrat om principen och villkoren för en måttlig höjning av priser som avsågs att 'troligen tillämpas den 1 januari' 1991, fortsatte medlemmarna i stålbalkskommissionen sina diskussioner under mötet den 9 oktober 1990, till dess att man enades om en prishöjning i storleksordningen 20-30 DM på de kontinentala marknaderna under det första kvartalet år 1991 (se protokollet från detta möte, handlingarna nr 346-354 i akten). För övrigt anges det i protokollet från mötet att 'på prisplanet, kan nivåerna för K3/90 bibehållas under det fjärde kvartalet med fullständig tillämpning av de nya skillnaderna, trots vissa svårigheter i en del länder'.

261 Med hänsyn till de avtal som regelbundet slöts eller förlängdes från kvartal till kvartal och till de förfaranden som vanligtvis tillämpades inom stålbalkskommissionen fram till och med att de första granskningarna genomfördes av kommissionen i januari 1991, anser förstainstansrätten att dessa handlingar utgör bevis för ett samförstånd såvitt avser priser, och i synnerhet fortsatte tidigare ingångna avtal att förlängas under det fjärde kvartalet 1990.

262 Förstainstansrätten anser generellt att de avtal och samordnade förfaranden avseende prisfastställelse som har lagts sökanden till last på grundval av de konstaterade faktiska omständigheter, som kommissionen har redogjort för i punkterna 95-121 och 227-237 i [det omtvistade beslutet], avser regelbundna möten och kontinuerliga kontakter mellan producenterna som har ägt rum inom ramen för ett kontinuerligt samarbete inom stålbalkskommissionen.

263 Det är således med rätta som kommissionen i punkt 221 i [det omtvistade beslutet] konstaterade att det har funnits ett kontinuerligt samförstånd mellan de berörda företagen i syfte att bland annat höja och harmonisera priserna i de olika medlemsstaterna inom EKSG, samt i punkt 242 i [samma beslut] att ansvaret för avtalen och de samordnade förfaranden avseende fastställande av priser inom stålbalkskommissionen som beskrivs i [detta beslut] skall bäras av företagen för hela den tidsperiod som de deltog i möten och i det samarbete som var knutet till dessa, det vill säga i sökandens fall, med hänsyn till de spanska producenternas särskilda situation (se punkt 313 i [nämnda beslut]), en period på 24 månader som löper från och med den 1 januari 1989 till och med den 31 december 1990."

77 Det följer av ovanstående punkter att förstainstansrätten prövade de olika omständigheterna i det omtvistade beslutet för att komma till slutsatsen i punkt 263 i den överklagade domen att överträdelsen verkligen hade pågått i 24 månader. Förstainstansrätten konstaterade visserligen i punkt 259 i denna dom att deltagandet under det fjärde kvartalet år 1990 inte framgick av punkterna 227-237 i skälen till det omtvistade beslutet utan grundade sin slutsats på olika omständigheter i detta beslut som angavs i punkterna 260-262 i den överklagade domen.

78 Klagandens åberopande av det konstaterande som gjorts i punkt 259 i den överklagade domen för att ifrågasätta förstainstansrättens slutsats i punkt 263 i samma dom är obefogat eftersom klaganden inte tog hänsyn till punkterna 260-262 i denna dom i vilka förstainstansrätten redogjorde för de omständigheter som beaktades.

79 Härav följer att talan inte kan bifallas på den tredje grunden.

Den fjärde grunden

80 I den fjärde grunden åberopas att gemenskapsrätten har åsidosatts genom att förstainstansrätten har gjort en oriktig rättslig bedömning av överenskommelsen om uppdelningen av den franska marknaden.

81 Denna grund avser punkterna 296 och 297 i den överklagade domen, vilka har följande lydelse:

"296 Mot bakgrund av dessa samverkande omständigheter, som hänför sig till stålbalkskommissionens möten vars främsta syfte var att stabilisera penetreringsnivån för importer i förhållande till de traditionella handelsflödena (se nedan), anser förstainstansrätten att kommissionen hade fog för sin slutsats i punkt 260 i [det omtvistade beslutet] att sökanden utan att aktivt ha deltagit i 'utarbetandet av systemet' rättade sig efter det och att det således var med rätta som sökandens deltagande i överträdelsen kunde fastslås.

297 Även om det är fastslaget att de ifrågavarande avtalens syfte var att stabilisera nivån av deltagarnas leveranser till deras traditionella handelsflöden, skall det förhållandet att de kvantiteter som sökanden exporterade till den franska marknaden under det fjärde kvartalet till stor del var jämförbara med de kvantiteter som exporterades under det första och det andra kvartalet varken tolkas som ett tecken på att sökanden inte deltog i nämnda avtal eller som en omständighet som kan motivera tillämpningen av de principer som uppställts av domstolen i [dom av den 28 mars 1984 i de förenade målen 29/83 och 30/83,] CRAM och Rheinzink mot kommissionen, [(REG 1984, s. 1679)] på de faktiska omständigheterna i förevarande mål."

82 Förstainstansrätten ansåg i punkt 298 i den överklagade domen att klagandens deltagande i en överenskommelse om uppdelning av marknaden, vilken är förbjudet enligt artikel 65.1 i EKSG-fördraget, var tillräckligt styrkt.

83 Klaganden anser att det var fel av förstainstansrätten att förkasta tillämpningen i förevarande mål av de principer som domstolen uppställt i domen i det ovannämnda målet CRAM och Rheinzink mot kommissionen. Enligt dessa principer skall ett beslut genom vilket en överträdelse fastställs ogiltigförklaras om de påtalade omständigheterna kan ges en annan förklaring än den som angivits i beslutet. Klaganden påstod i första instans att den kvantitet som exporterades under fjärde kvartalet år 1989, vilken var långt ifrån ovanlig, kunde förklaras med att den motsvarade klagandens vanliga exportkvantitet. Det var fel av förstainstansrätten att inte godta denna förklaring och i stället anse att nämnda kvantiteter inte kan utgöra ett tecken på att klaganden inte deltog i en överenskommelse vars syfte var att stabilisera deltagarnas leveranser till en nivå som motsvarar deras traditionella handelsflöden.

84 Kommissionen anser att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning på denna grund, eftersom det rör sig om en ren upprepning av de grunder som åberopats i första instans och om en bedömning av de faktiska omständigheterna.

Domstolens bedömning

85 Det är tillräckligt att konstatera att förstainstansrätten i punkterna 296-298 i den överklagade domen har prövat bevisningen. Rätten har därvid bland annat uttalat sin fasta åsikt att de konstaterade faktiska omständigheterna inte kan förklaras på annat sätt än att sökanden deltog i den kritiserade överenskommelsen.

86 Mot bakgrund av den rättspraxis som det har erinrats om i punkt 25 i förevarande dom kan den fjärde grunden inte upptas till prövning.

Den femte grunden

87 I den femte grunden görs gällande att förstainstansrätten felaktigt har utövat sin kontrollfunktion och åsidosatt klagandens rätt till försvar.

88 Denna grund avser artiklarna 332-339 i den överklagade domen. Kommissionen har i sitt svar av den 19 januari 1998 på en skriftlig fråga från förstainstansrätten och vid förhandlingen vid densamma gjort gällande att det omtvistade systemet för utbyte av information som företagen kritiserats för inte utgör en självständig överträdelse av artikel 65.1 i EKSG-fördraget utan att det utgör en del av mer vittgående överträdelser. Förstainstansrätten kom emellertid i punkt 339 i den överklagade domen till slutsatsen, efter att ha gjort en prövning i punkterna 338-338 i den domen, att nämnda system hade konstaterats utgöra en självständig överträdelse i detta beslut och att de argument som anförts av kommissionen i dess svaromål och vid förhandlingen inte kunde godtas eftersom de var ägnade att få till stånd en ändring av den rättsliga bedömningen.

89 Klaganden har gjort gällande att förstainstansrätten feltolkade det omtvistade beslutet i den överklagade domen genom att omformulera beslutet på ett sätt som gav det ett annat innehåll och en annan slutsats. Förstainstansrätten utövade alltså sin uppgift att kontrollera att sådana rättsakter genom vilka sanktionsåtgärder fastställs är lagenliga, på ett felaktigt sätt. Enligt klaganden borde förstainstansrätten ha undanröjt de böter som felaktigt fastställts för en överträdelse som, enligt kommissionens egna ord, inte var av självständig art.

90 Kommissionen har hävdat att denna grund inte kan upptas till prövning eftersom den har åberopats för första gången vid domstolen och skiljer sig från den grund som åberopades i första instans såsom den framgår av punkt 324 i den överklagade domen. Dessutom anser kommissionen att grunden är obefogad. Förstainstansrätten har inte i något fall omformulerat och förändrat innehållet i det omtvistade beslutet utan den har endast förkastat de förklaringar som kommissionen lämnade i sina yttranden och vid förhandlingen.

Domstolens bedömning

91 Domstolen påpekar att klaganden inte har visat, eller ens försökt att visa, på vilket sätt förstainstansrätten skulle ha åsidosatt gemenskapsrätten när den hellre tolkade det omtvistade beslutet själv än satte tilltro till förklaringarna som lämnats i svaret av den 19 januari 1998 och av kommissionens företrädare vid förhandlingen.

92 Domstolen anser det i detta avseende vara tillräckligt att konstatera att förstainstansrätten själv får tolka en gemenskapsakt när den dömer i ett mål om ogiltigförklaring av densamma.

93 I den mån denna grund skulle kunna tolkas som att klaganden kritiserar förstainstansrätten för att ha missförstått det omtvistade beslutet framhåller domstolen att förstainstansrätten i punkterna 333-337 i den överklagade domen gjorde en detaljerad analys av punkterna 263-271 i detta beslut. Vid en jämförelse av dessa punkter i den överklagade domen och nämnda punkter i det omtvistade beslutet framkommer det emellertid inte att förstainstansrätten skulle ha missförstått innehållet i detta beslut.

94 Härav följer att talan inte skall bifallas på den femte grunden.

Den sjätte grunden

95 I den sjätte grunden görs gällande att förstainstansrätten åsidosatte gemenskapsrätten såväl vad avser valet av den omsättning som användes för att beräkna böterna som omräkningen av denna omsättning till ecu.

96 Klaganden anser att det var fel av förstainstansrätten att i punkt 474 i den överklagade domen slå fast att den omsättning som uppnåddes under det sista år som överträdelsen pågick, det vill säga år 1990, skulle beaktas vid beräkning av bötesbeloppet trots att kommissionen borde ha grundat sig på omsättningen för det år som föregick det år då beslutet antogs, beträffande vilken kommissionen hade tillgång till konsoliderade räkenskaper, nämligen omsättningen för år 1992 i klagandens fall. Det är oförenligt med principen om rättssäkerhet och principen om grundläggande rättvisa att beakta år 1990.

97 Klaganden anser dessutom att kommissionen har beräknat bötesbeloppet på grundval av klagandens omsättning omräknad till ecu enligt den växelkurs som gällde år 1990, i stället för att fastställa bötesbeloppet i spanska pesetas och därefter omräkna detta till ecu enligt den officiella växelkurs som gällde dagen före den dag då det omtvistade beslutet antogs. På grund av skillnaden i växelkurs mellan ecun och den spanska pesetan som gällde år 1990 och den växelkurs som gällde dagen före den dag då beslutet antogs har detta tillvägagångssätt medfört att den ekonomiska bördan som böterna innebär för klaganden har ökat med 800 000 ecu.

98 Klaganden har hävdat att förstainstansrätten har lämnat en felaktig motivering till varför den omräkningsmetod som kommissionen använde var korrekt genom att, i punkt 471 i den överklagade domen, hämta stöd i förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-334/94 (REG 1998, s. II-1439), punkterna 394 och följande punkter. Enligt principen om grundläggande rättvisa skall den växelkurs som är mest förmånlig för den berörda parten tillämpas (dom av den 1 februari 1978 i mål 78/77, REG 1978, s. 169, punkt 13).

99 Kommissionen anser att denna grund inte kan tas upp till prövning, eftersom den bara utgör en upprepning av den grund som åberopades vid förstainstansrätten.

100 Kommissionen har vidare gjort gällande att denna grund saknar fog. Tillämpningen av principen om grundläggande rättvisa, såsom klaganden anser att den skall tillämpas, skulle leda till en godtycklig beräkning av bötesbeloppen från fall till fall. Detta innebär ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen enligt vilken det måste vara möjligt att med viss säkerhet få kännedom om det bötesbelopp som kan åläggas för ett visst agerande. Ett beaktande av växelkursen och omsättningen för det sista år som överträdelsen pågick innebär att ett enhetligt förfarande för alla misstänkta företag säkerställs. Denna metod innebär dessutom att de överträdande företagens vinst beaktas på bästa sätt. Ingen annan lösning möjliggör en skälig bestraffning för det påtalade agerandet med hänsyn till den period under vilken agerandet ägde rum och de följder som agerandet medfört.

Domstolens bedömning

101 Domstolen framhåller att förstainstansrätten i punkt 474 i den överklagade domen slog fast att "beaktandet av varje företags omsättning under referensåret, närmare bestämt det sista helår under vilket överträdelsen pågick, gjort det möjligt för kommissionen att bedöma varje företags storlek och ekonomiska styrka samt omfattningen av den överträdelse som vart och ett av dessa företag gjort sig skyldigt till. Samtliga dessa omständigheter var relevanta för bedömningen av hur allvarlig den överträdelse var som vart och ett av dessa företag gjort sig skyldigt till (se [dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80-103/80,] Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen, [REG 1983, s. 1825; svensk specialutgåva, volym 12, s. 133], punkterna 120 och 121)".

102 Härigenom har förstainstansrätten på ett tillräckligt sätt motiverat varför den vid beräkningen av böternas storlek beaktade omsättningen under det sista året av den period då överträdelserna ägde rum. Det följer nämligen av domstolens rättspraxis att när det gäller att bedöma vilken storlek och ekonomisk styrka ett företag hade när överträdelsen ägde rum, skall omsättningen för denna period användas som utgångspunkt. Således skall omsättningen vid tidpunkten för beslutet att påföra böter inte användas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 november 2000 i mål C-291/98 P, Sarrió mot kommissionen, REG 2000, s. I-9991, punkt 86).

103 Klaganden har inte heller visat på vilket sätt användandet av detta referensår skulle strida mot rättssäkerhetsprincipen och principen om grundläggande rättvisa. Användandet av ett gemensamt referensår för samtliga företag som deltagit i samma överträdelse utgör tvärtom en garanti för att varje företag behandlas på samma sätt som de andra och att sanktionsåtgärderna fastställs på ett enhetligt sätt utan att yttre och oberäkneliga faktorer beaktas, vilka kan påverka omsättningen från det sista år som överträdelsen pågick till och med den tidpunkt då beslutet om påförande av böter antas. Det förhållandet att referensåret utgjorde en del av överträdelseperioden gjorde det möjligt att bedöma överträdelsens svårighetsgrad i förhållande till den ekonomiska realitet såsom den framgick för denna period.

104 Vad gäller fastställandet av böterna i ecu på grundval av en omsättning som omräknats enligt den växelkurs som gällde år 1990, skall det först framhållas att omräkningen av omsättningen för referensåret enligt den växelkurs som gällde vid denna tidpunkt gör det möjligt att undvika att bedömningen av de deltagande företagens respektive storlek blir felaktig genom att yttre och oberäkneliga faktorer beaktas, såsom utvecklingen av nationella valutors värde under en senare period (domstolens dom i det ovannämnda målet Sarrió mot kommissionen, punkt 86).

105 För det andra skall det påpekas att artikel 65.5 i EKSG-fördraget inte innehåller något förbud mot att böter fastställs i ecu. Tvärtom är det motiverat att använda en gemensam valuta vid fastställandet av bötesbeloppet för böter som påförts företag som deltagit i samma överträdelse i syfte att sanktionsåtgärderna skall påföras sistnämnda företag på ett enhetligt sätt.

106 Slutligen utgör valutakursförändringar en risk som kan medföra såväl för- som nackdelar. Företagen stöter vanligtvis på denna risk i sin affärsverksamhet och förekomsten av den är inte i sig sådan att ett bötesbelopp som lagenligt fastställts med hänsyn till överträdelsens svårighetsgrad och omsättningen under det sista år under vilket överträdelsen pågick blir olämpligt (se domstolens dom i det ovannämnda målet Sarrió mot kommissionen, punkt 89).

107 Härav följer att det var med rätta som förstainstansrätten i punkterna 470-477 i den överklagade domen ansåg att den metod som kommissionen använt för att beräkna böterna var motiverad.

108 Talan kan således inte bifallas på den sjätte grunden.

109 Av vad ovan anförts följer att överklagandet skall ogillas.

Beslut om rättegångskostnader

Rättegångskostnader

110 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 i samma regler skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom kommissionen har yrkat att klaganden skall ersätta rättegångskostnaderna och klaganden har tappat målet, skall den ersätta rättegångskostnaderna.

Domslut

På dessa grunder beslutar

DOMSTOLEN

(femte avdelningen)

följande dom:

1) verklagandet ogillas.

2) Empresa Nacional Siderúrgica SA (Ensidesa) skall ersätta rättegångskostnaderna.