Förslag till avgörande av generaladvokat La Pergola föredraget den 12 november 1998. - Konungariket Belgien mot Europeiska kommissionen. - Statligt stöd - Begrepp - Höjt avdrag från sociala avgifter inom vissa industrisektorer - Programmet Maribel bis och ter. - Mål C-75/97.



Rättsfallssamling 1999 s. I-03671



Generaladvokatens förslag till avgörande

1 Genom denna talan begär Konungariket Belgien ogiltigförklaring av kommissionens beslut 97/239/EG av den 4 december 1996 om stöd som Belgien har utgivit inom ramen för programmet Maribel bis och ter(1) (nedan kallat beslutet).

Bakgrund och nationell lagstiftning

2 Programmet Maribel inrättades genom lag av den 29 juni 1981 som fastställer de generella principerna för löntagarnas sociala skydd. Systemet innebär i huvudsak att arbetsgivare som anställer kroppsarbetare kommer i åtnjutande av ett avdrag på de sociala avgifterna för var och en av dessa anställda.(2)

3 Genom kunglig förordning av den 14 juni 1993(3) infördes en ändring av systemet kallad Maribel ter. Avdraget på socialförsäkringsavgifterna höjdes från 3 000 till 7 200 BFR och från 1 875 till 6 250 BFR per kvartal om arbetsgivaren huvudsakligen utövar sin verksamhet i någon av de sektorer som är mest utsatta för internationell konkurrens. Förutom det grundläggande avdraget, som föreskrivs generellt genom ovannämnda lag av den 29 juni 1981, beviljades med andra ord ett ytterligare avdrag till förmån för vissa kategorier näringsidkare. De företag som kom i åtnjutande av det högre avdraget var sådana företag som huvudsakligen bedriver verksamhet inom sektorn för utvinning och förädling av icke-energibaserade ämnen och biprodukter, den kemiska industrin, metallförädlingsindustrin, branschen för precisionsmekanik och optik och några andra förädlingsindustrier.(4)

4 Genom programmet Maribel ter som infördes genom kunglig förordning av den 22 februari 1994(5) höjdes avdraget på nytt på företagens avgifter till 9 300 respektive 8 437 BFR. Berörda sektorer var fortfarande sådana sektorer som är mest utsatta för internationell konkurrens, men kretsen av förmånstagare utsträcktes till näringsidkare verksamma inom sektorn för i) internationella transporter (från och med den 1 januari 1994), ii) luftfart och sjöfart och biverksamheter till transporter (från och med den 1 januari 1994) samt inom sektorn för iii) trädgårdsodling, skogsodling och skogsbruk (från och med den 1 juli 1994).

Det ifrågasatta beslutet

5 Kommissionen antog beslutet den 4 december 1996. Av motiveringen till det angripna beslutet framgår att svaranden inte hade ifrågasatt Maribel bis-systemet "på grund av dess allmänna och automatiska karaktär". Programmet Maribel bis och ter ansågs däremot som statliga åtgärder för beviljande av stöd, eftersom de ger ytterligare avdrag till arbetsgivare som utövar sin verksamhet i någon av de sektorer som är mest utsatta för internationell konkurrens. Stödbeloppet ansågs motsvara just skillnaden mellan det grundläggande avdraget som är tillgängligt för alla och det förhöjda avdraget vilket som har sagts är förbehållet en begränsad krets näringsidkare.

Artikel 1 i beslutet har följande lydelse:

"Det högre avdraget på de sociala avgifterna för arbetare som inom ramen för programmet Maribel bis och ter beviljats de arbetsgivare som huvudsakligen utövar sin verksamhet i någon av de sektorer som är mest utsatta för internationell konkurrens, utgör ett olagligt statligt stöd, eftersom det inte anmälts på förhand till kommissionen i enlighet med bestämmelserna i artikel 93.3 i EG-fördraget. Det är dessutom oförenligt med den gemensamma marknaden i enlighet med bestämmelserna i artikel 92.1 i EG-fördraget och omfattas inte av något av de undantag till detta förbud som anges i artikel 92.2 och 92.3."

Enligt artikel 2 anmodades Konungariket Belgien att "vidta lämpliga åtgärder för att omedelbart sätta stopp för beviljandet av de högre avdrag på socialavgifterna som åsyftas i artikel 1" och att "tillse att de företag som tagit emot de olagligt utbetalade stöden återbetalar dessa ... i enlighet med det förfarande och de bestämmelser som föreskrivs i belgisk lag med en ränta som debiteras från det datum stödet beviljades till det datum stödet verkligen återbetalas och som beräknas enligt samma räntesats som den då aktuella referenssats som används vid beräkningen av nettobidragsekvivalenten för regionalstöd i Belgien".

6 I detta mål anför Konungariket Belgien fem grunder för sin talan. Med den första grunden hävdar sökanden att de åtgärder som kommissionen angriper är av sådan allmän karaktär att de inte gynnar "vissa företag eller viss produktion", vilket däremot krävs enligt artikel 92.1 i fördraget. Med den andra grunden bestrider sökanden att programmet Maribel bis och ter inverkar på handeln mellan medlemsstaterna. Med den tredje grunden görs gällande att detta system i vart fall borde omfattas av det undantag som anges i artikel 92.3 c i fördraget i den mån det är förenligt med den gemensamma marknaden. Med den fjärde och den femte grunden slutligen bestrider sökanden skyldigheten att återbetala stöden i fråga, eftersom denna skyldighet är oproportionerlig och i vart fall omöjlig att genomföra.

Den allmänna karaktären av de omtvistade åtgärderna

7 Sökanden framför en radikal synpunkt som stöd för den första grunden för sin talan. Sökanden bestrider nämligen att programmet Maribel bis och ter har en sektoriell karaktär och framställer det i stället som allmänna bestämmelser som påverkats av nödvändigheten att skydda de kategorier som systemet riktar sig till. De statliga stödåtgärder som domstolen skall pröva utgör följaktligen inte stöd som omfattas av bestämmelserna i fördraget, och särskilt skyldigheten enligt artikel 93.3 att underrätta kommissionen i god tid om planerna på att vidta åtgärderna och att inte genomföra de planerade åtgärderna innan kommissionen har fattat ett slutgiltigt beslut. Det är således med orätt som kommissionen anklagar sökanden för att ha åsidosatt denna skyldighet.

I målet som hänskjutits till domstolen är det således framför allt viktigt att fastställa huruvida ifrågavarande åtgärder genom de verkningar de avses medföra tar sig uttryck i fördelar uteslutande för "vissa företag" eller för "viss produktion".(6) Det är detta som bokstavligen krävs enligt artikel 92.1 i fördraget, varav det klart framgår att det fortfarande är åtgärdens selektivitet som är anledningen till att det statliga stödet är oförenligt med den gemensamma marknaden.(7)

8 Men för att fastställa om det, som den belgiska regeringen önskar, i detta fall handlar om sådana allmänna åtgärder som av den anledningen är undantagna från tillämpningsområdet för ovannämnda artikel 92.1 måste hänsyn naturligtvis tas till den krets som är mottagare av dessa åtgärder och fastställas om programmet Maribel bis och ter är avsett för en kategori företag som beaktas i sin helhet utan att det för övrigt införs undantag med avseende på ett system med allmän tillämpning som åtminstone utsträcks till samma mottagare. Kan med andra ord de undantag eller ndringar som genom de omtvistade åtgärderna införts i det befintliga allmänna socialförsäkringssystemet, och som genom dessa fortfarande är i kraft, anses vara objektivt berättigade genom strukturen och arten i det gemensamma rättssystemet med hänsyn till dettas inre logik, eller har de enbart till syfte att godtyckligt gynna bestämda företag eller särskilda sektorer?(8) Enligt min mening är en åtgärd allmän när den syftar till att införa jämställdhet mellan näringsidkare. Principen om lika behandling upprepas i artikel 92.1 i fördraget vari särskilt de åtgärder förbjuds genom vilka staten gynnar vissa företag eller viss produktion på bekostnad av andra företag som ingår i samma grupp av mottagare och på vilka de antagna åtgärderna borde kunna tillämpas. En åtgärd av sådant slag fortfar att vara föremål för stödsystemet eftersom den genom att införa en sådan oberättigad diskriminering, som till och med är uttryckligen förbjuden enligt fördraget, inte svarar utan strider mot kriteriet allmän åtgärd, något som sökanden begär skall beaktas.

9 Hur skall således de åtgärder bedömas som antagits för programmet Maribel bis och ter? Innehållet i dessa åtgärder visar att det rör sig om sektoriella åtgärder, och i den meningen diskriminerande, vilket för övrigt framgår av en enkel jämförelse av de aktuella bestämmelserna med de bestämmelser som på sin tid ingick i den lag som antogs för det ursprungliga programmet Maribel och som går tillbaka till den 29 juni 1981 (se punkt 2 ovan). I artikel 35 i denna senare lag föreskrevs ett avdrag på beloppet för socialförsäkringsavgifterna för alla arbetsgivare som anställde kroppsarbetare. Utformat på det sättet grundades programmet Maribel av den 29 juni 1981 på bestämmelser som kunde anses vara generella, eftersom alla företag utan åtskillnad därigenom gavs möjlighet att på villkor som fastställts i lag åtnjuta den förmån som följer av minskade sociala avgifter.

Det måste dock erkännas att det system som då infördes senare ändrades genom kunglig förordning av den 14 juni 1993 (Maribel bis, se punkt 3 ovan) varigenom det ifrågavarande avgiftsbeloppet minskades ytterligare, men denna gång uttryckligen och uteslutande till förmån för företag vars huvudsakliga verksamhet utövas inom de sektorer som särskilt anges av lagstiftaren själv, som hänvisade till den statistiska indelningen enligt förordning nr 3037/90 (se fotnot 4 ovan). Den belgiske lagstiftaren behöll samma kriterium för programmet Maribel ter med kunglig förordning av den 22 februari 1994 (se punkt 4 ovan). Även i detta system föreskrivs ett förhöjt avdrag på de sociala avgifterna och fortfarande till förmån för de företag som åtnjuter den förmånliga behandling som infördes genom programmet Maribel bis, företag som så småningom genom nya lagbestämmelser utökats med företag från andra sektorer.

10 Jag kan uppriktigt sagt inte inse hur man på grundval av de bestämmelser som antogs 1993 och 1994 kan hävda att programmet Maribel bis och ter inför ett system som till sin art och omfattning är generellt, på samma sätt som det som avsåg det första programmet Maribel. Åtgärderna i fråga utgör faktiskt undantag från det tidigare systemet eller ändrar detta och påverkar själva jämvikten i den belgiska lagstiftningen inom området socialförsäkring så att, genom upprepade höjningar av avdragen, en förmånlig behandling förbehållen endast vissa näringsidkare garanteras. En obestridligen ojämlik behandling infördes således i kretsen av de företag till vilka förordningarna från 1993 och 1994 riktades. Företag inom vissa sektorer gynnades, andra inte. Det mest övertygande beviset på denna slutsats framgår för övrigt av ordalydelsen i de bestämmelser som den belgiske lagstiftaren antog, enligt vilka avdragen höjdes till förmån för sektorer som är särskilt utsatta för internationell konkurrens. Detta bekräftar de iakttagelser som jag har gjort och visar klart hur jag har kvalificerat åtgärderna i fråga, nämligen som sektoriella åtgärder, eftersom de uttryckligen och otvetydigt riktar sig till en särskilt bestämd krets av näringsidkare, med uteslutande av alla andra.

11 Den belgiska regeringen motiverar dock de omtvistade åtgärdernas selektiva karaktär genom att hävda att den hade för avsikt att införa ett system av allmän karaktär som dock införts stegvis av skäl som har samband med restriktioner av ekonomisk art och närmare bestämt med den aktuella bristen på budgetutrymme. Åtgärderna i programmet Maribel bis och ter är således inte sektoriella åtgärder som syftar till att gynna enbart exportföretag utan endast början till en reform som de belgiska myndigheterna avsåg att stegvis utsträcka till andra ekonomiska sektorer. Ändå förtjänar inte heller detta argument något stöd. Det allmänna programmet i målet är nämligen det som infördes genom det första programmet Maribel, såsom det framgick av lag av den 29 juni 1981, medan de senare införda ändringarna, det vill säga Maribel bis och ter, framläggs som undantag (eller avvikelser) från detta system och syftar till att ge de företag en förmånlig behandling som huvudsakligen är utsatta för internationell konkurrens. Vi står således inte inför en reform inom socialförsäkringssektorn, som på grund av ekonomiska överväganden skall genomföras stegvis. Det handlar snarare om punktvisa undantag till ett tidigare allmänt system. Dessa undantag består just i att ytterligare avdrag beviljas till förmån för en begränsad grupp näringsidkare, med uteslutande av andra. Det har dessutom ingen betydelse att det antal företag som medges nya och högre avdrag på avgifterna stegvis har ökat. Enbart denna omständighet kan inte medföra att ett allmänt system införs. Snarare har tillämpningsområdet för den sektoriella fördelen utökats vilket oundvikligen utmynnar i ett statligt stöd.

Påverkan på handeln mellan medlemsstaterna

12 Konungariket Belgien hävdar i sin andra grund för talan att programmet Maribel bis och ter i vart fall inte kan kvalificeras som statligt stöd, eftersom det inte kan tänkas påverka handeln mellan medlemsstaterna. I vart fall är beslutet inte korrekt motiverat i den fråga som prövas. Eftersom stödåtgärderna enligt artikel 92 i EG-fördraget definieras i förhållande till deras verkningar skulle kommissionen särskilt ha prövat de konkreta verkningarna av det omtvistade systemet på handeln mellan medlemsstaterna. Svaranden har således åsidosatt den skyldighet att motivera som föreskrivs i artikel 190 i EG-fördraget.

Inte heller dessa påståenden övertygar mig. I andra stycket under avsnitt IV i det angripna beslutet har kommissionen nämligen - efter att ha noterat hur de förmånsberättigade företagen, genom systemet som infördes genom Maribel bis och ter, beviljades avdrag på en del av sina kostnader och gavs ekonomiska fördelar som förbättrade deras konkurrenssituation - angivit de skäl som ledde till att kommissionen ansåg att systemet i fråga påverkade handeln mellan medlemsstaterna: "Den fördel som Maribel bis och ter medför och som innebär att det bara är vissa specifika verksamheter som kommer i åtnjutande av det höjda avdraget på de sociala avgifterna [för] företag som huvudsakligen utövar sin verksamhet i någon av de sektorer som är mest utsatta för internationell konkurrens, konkurrerar dessa företag per definition med utländska företag, bland annat från andra medlemsstater och stöden i fråga påverkar således handeln mellan medlemsstaterna." Detta avsnitt i motiveringen belyser enligt min mening på ett tydligt sätt hur Maribel bis och ter påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Det är nämligen själva det förhållandet att stödet i fråga gynnar de företag som är mest utsatta för internationell konkurrens som leder kommissionen till slutsatsen att systemet påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Enligt domstolens rättspraxis kan det för övrigt "i vissa fall framgå av de omständigheter under vilka stödet har beviljats att det kan påverka handeln mellan medlemsstaterna".(9) Kommissionen kan i det syftet, och fortfarande enligt de riktlinjer som just har nämnts, begränsa sig till att studera stödets särdrag för att bedöma om "detta system [på grund av] de villkor som föreskrivs däri ... speciellt kan gynna företag som deltar i handeln mellan medlemsstaterna".(10) Det är lätt att med hänvisning till målet konstatera att ett stöd som beviljas de företag som är mest utsatta för internationell konkurrens per definition gynnar de näringsidkare som "deltar i handeln mellan medlemsstaterna". Detta påstående har senare fått stöd i fast rättspraxis enligt vilken "då ett stöd som staten beviljat stärker ett företags position i förhållande till andra konkurrerande företag i handeln mellan medlemsstaterna, skall de senare företagen anses ha påverkats av stödet".(11)

13 Likaså tycks den belgiska regeringens invändning rörande bristande motivering sakna grund. Även då det av själva de förhållanden under vilka stödet beviljades framgår att stödet kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida konkurrensen, åligger det enligt domstolens riktlinjer nämligen kommissionen att åtminstone redogöra för dessa omständigheter i motiveringen till sitt beslut.(12) Sedan kommissionen har redovisat de skäl som gör det uppenbart att handeln mellan medlemsstaterna har påverkats är den dock inte skyldig att göra

någon ingående ekonomisk kalkyl.(13) Men domstolens anvisningar är enligt min mening tydligt redovisade i motiveringen till det angripna beslutet, närmare bestämt genom att det däri anges att stödet gynnar de företag som är mest utsatta för internationell konkurrens och följaktligen de näringsidkare som per definition deltar i handeln mellan medlemsstaterna. Då det för övrigt är fråga om ett stöd som inte har tillkännagetts var kommissionen heller inte skyldig att visa de reella verkningar som stödet medfört(14). Jag finner således att inte heller denna invändning från sökanden är värd att tas upp.

Programmet Maribel bis och ters förenlighet med den gemensamma marknaden

14 Den belgiska regeringen hävdar dessutom att även om programmet Maribel bis och ter på goda grunder hade kvalificerats som statligt stöd borde det åtminstone ha förklarats vara förenligt med den gemensamma marknaden i den mening som avses i artikel 92.3 c i fördraget. Dessutom, och fortfarande med hänvisning till detta perspektiv på det angripna beslutet, åberopar sökanden bristande motivering.

Den bestämmelse som Belgien åberopar ingår bland andra bestämmelser som fastställer vilka stöd som kan anses vara förenliga med den gemensamma marknaden. Det fall som avses i ovannämnda artikel 92.3 c gäller stöd som syftar till att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter (eller vissa regioner) när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset. Belgien hävdar att programmet Maribel bis och ter syftar till att främja "skapandet av arbetstillfällen" genom att gynna enbart industrisektorn och särskilt sektorn för varuproducerande näringar, i vilken det enligt Belgien fanns möjlighet att stimulera företagen till att skapa arbetstillfällen som kräver en lägre utbildning. Kommissionen har för sin del genmält att programmet Maribel bis och ter - vilket på sin tid fastställdes i motiveringen till det angripna beslutet - inte faller under någon av de stödkategorier på vilka kommissionen anser sig kunna tillämpa undantagen enligt punkterna 2 och 3 i artikel 92 i fördraget. Men framför allt - och det är enligt min mening här som det huvudsakliga skälet finns till beslutet och vilket kommissionen upprepar i sin inlaga - utgör den belgiska regeringens åtgärder rena stöd till verksamheten i de företag som åtnjuter förmånen. Då det förhöjda avdraget beviljas fortlöpande för alla kroppsarbetare som företagen sysselsätter utan att det föreskrivs eller garanteras att nya arbetsplatser skall skapas eller aktuell sysselsättningsnivå upprätthållas, saknar de förbjudna åtgärderna varje social och ekonomisk kompensation från dessa företags sida. Svaranden åberopar i det avseendet den fasta rättspraxis enligt vilken "driftstöd, det vill säga stöd som i likhet med det omtvistade stödet syftar till att befria ett företag från de kostnader som det normalt skulle bära för den löpande driften eller den normala verksamheten, i princip inte hör till tillämpningsområdet för artikel 92.3 ... Enligt rättspraxis anses nämligen ett sådant stöd snedvrida konkurrensvillkoren i de sektorer inom vilka det beviljats, utan att som sådant vara ägnat att uppnå de mål som anges i de ovan nämnda undantagsvillkoren".(15) När det gäller detta mål kan det lätt noteras att det huvudsakliga syftet med det omtvistade stödet är att just minska kostnaderna för exportföretagen eller i vart fall för de företag som konkurrerar med utländska företag, särskilt från andra medlemsstater, vars produkter eller tjänster importeras till Belgien. Stöd av detta slag skadar som sådant situationen för konkurrenter som är etablerade i andra medlemsstater. Enligt svaranden finns det således inte något gemenskapsintresse som kan rättfärdiga stöden. De är därför oförenliga med den gemensamma marknaden. När det stöd som beviljats av staten stärker de nationella företagens ställning i förhållande till andra konkurrerande företag i handeln mellan medlemsstaterna överskrider det med andra ord de gränser som fastställts genom artikel 92.3 c i fördraget, eftersom stödet automatiskt innefattar en risk att de konkurrerande företagens situation förändras och det således inte kan rättfärdigas av det gemensamma intresset.

15 Kommissionens ståndpunkt är enligt min mening korrekt. Det är knappast nödvändigt att påpeka att det i det omtvistade beslutet, i fråga om den påstådda bristande motiveringen, på ett uttömmande och ingående sätt redogörs för de skäl som har lett svaranden till att inte bevilja det undantag som föreskrivs i artikel 92.3 c i fördraget.

16 Det skall för övrigt erinras om att domstolen alltid har givit kommissionen ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning, vars utövande inbegriper ekonomiska och sociala bedömningar som skall ske med hänsyn till gemenskapen som helhet, när den i enlighet med artikel 92.3 i fördraget förklarar ett stöd förenligt genom ett undantag från förbudet i artikel 92.1.(16) Det är således uteslutet att gemenskapsdomstolarna kan ersätta kommissionens ekonomiska bedömning med en egen bedömning. Den rättsliga prövningen av ett beslut som antagits i detta sammanhang skall begränsas till en kontroll av att formföreskrifterna har följts och att motiveringsskyldigheten har fullgjorts, att de faktiska omständigheter som lagts till grund för det omtvistade ställningstagandet är materiellt riktiga, att bedömningen av dessa omständigheter inte är uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk.(17) Det förefaller dock som att kommissionens riktlinjer i frågan har tillämpats på ett korrekt sätt i det angripna beslutet genom att hänsyn för övrigt har tagits till den rättspraxis enligt vilken stöd till driften av företag inte kan omfattas av undantaget enligt artikel 92.3 c i fördraget. Den belgiska regeringen har däremot inte redovisat någon omständighet som medger att det kan anses att kommissionen har överskridit gränserna för sin skönsmässiga befogenhet när den fastställde att de omtvistade stöden inte kunde omfattas av detta undantag. Jag finner följaktligen att talan inte heller kan vinna bifall på den tredje grunden.

terbetalning av stödet

17 Den fjärde och den femte grunden för talan avser skyldigheten att kräva återbetalning av stöd och kan behandlas gemensamt.

Konungariket Belgien hävdar i första hand att kommissionens begäran om att ifrågavarande summor skall återkrävas från de företag som åtnjuter förmånen är oproportionerlig i förhållande till den överträdelse som Belgien anklagas för, eftersom begreppet allmän åtgärd inte är tillräckligt tydligt. Svårigheten att förstå skillnaden mellan ett statligt stöd och en allmän åtgärd förklarar en eventuell överträdelse, så att återkrav av rättsstridigt utbetalade belopp utgör en ytterligt allvarlig påföljd i förhållande till hur allvarlig den begångna överträdelsen är. Kommissionen har dessutom åsidosatt artikel 190 i fördraget när den inte har motiverat sin begäran om att det rättsstridiga stödet skall återkrävas. Enligt sökanden är kommissionen slutligen skyldig att med hänsyn till de allmänna principerna om rättssäkerhet och god förvaltning använda sådana mindre ingripande åtgärder som till exempel att begära att utbetalningen av stödet (som inte anmälts) skall skjutas upp under det administrativa prövningsförfarandet.

I andra hand noterar sökanden att det på grund av oöverstigliga administrativa svårigheter vore omöjligt att återkräva beloppen i fråga. Återkravet måste nämligen ske separat hos cirka 2 000 företag och skulle kräva en retroaktiv granskning av både det antal kroppsarbetare som var anställda hos varje stödmottagare under de kvartal då det angripna programmet tillämpats och det avdrag som beviljats vart och ett av dem. Under tiden skulle många företag dessutom ha slagit igen eller ha försatts i konkurs.

18 De påståenden som sökanden har framfört gör mig villrådig. När det gäller argument av betydelse noterar jag framför allt att den påstådda svårigheten att skilja mellan allmän åtgärd och förbjudet statligt stöd inte förefaller mig vara oöverstiglig. Jag medger visserligen att denna skillnad under vissa förhållanden inte är lätt att förstå. Det rör sig dock om gränsfall som i vart fall skiljer sig från fallet i målet där den sektoriella karaktären, som klart har framgått, följer av ordalydelsen i bestämmelserna om de omtvistade åtgärderna enligt vilka avdragsförmånen förbehålls endast vissa företag och inte andra. I vart fall är jag ense med kommissionen om att de belgiska myndigheterna, som underlåtit att anmäla den planerade åtgärden enligt artikel 93.3 i fördraget, till fullo har påtagit sig den risk som är förenad med följderna av den rättsliga kvalificering som dessa myndigheter ensidigt har gjort av programmet Maribel bis och ter.

Hur som helst är det fullständigt olämpligt att i föreliggande fall åberopa en påstådd brist på proportion mellan påföljd och överträdelse. Som domstolen nämligen sedan länge har fastställt är återbetalning av de belopp som mottagarna av stödet har erhållit den logiska följden av att stödet har konstaterats vara rättsstridigt. Återbetalningen är således inte någon påföljd, utan en åtgärd som syftar till att återupprätta jämvikten i konkurrensen som försämrats genom att ett rättsstridigt stöd beviljats. Det är skälet till att enligt rättspraxis "återkravet av ett statligt stöd som beviljats lagstridigt, i syfte att återställa den situation som förelåg innan stödet gavs, i princip inte kan anses som en åtgärd som är oproportionerlig i förhållande till syftet med bestämmelserna i fördraget i fråga om statligt stöd".(18)

Det är för övrigt inte nödvändigt med några mer inträngande betraktelser för att besvara den belgiska regeringens andra argument om en påstådd överträdelse av motiveringsskyldigheten. Det räcker även i detta avseende att erinra om domstolens rättspraxis enligt vilken "kommissionen inte är skyldig att ange särskilda skäl för att rättfärdiga utövandet av befogenheten" att förordna om återkrav av stöd som beviljats lagstridigt.(19) Jag är följaktligen ense med kommissionen om att en uttrycklig motivering krävs endast i exceptionella fall när återvinningen till följd av särskilda omständigheter visar sig vara omöjlig eller olämplig.

Kommissionens påstådda skyldighet att omedelbart ställa in utbetalningen av stödet genom ett interimistiskt beslut, som i det föreliggande fallet åberopats av sökanden, tycks för övrigt sakna stöd i gemenskapens rättspraxis. Även om domstolen har fastslagit att kommissionen har behörighet att vidta en sådan skyddsåtgärd då den inleder undersökningen av ett stöd som inte har anmälts, har den på intet sätt ålagt kommissionen en motsvarande skyldighet.(20)

19 När det slutligen gäller den andra grunden som avser återvinning av stödet begränsar jag mig till att erinra om att - även om man medger att det för en sådan återvinning inte är möjligt att utnyttja samma information som den som på sin tid insamlats och granskats i syfte att bevilja de omtvistade beloppen - eventuella processuella eller andra svårigheter angående genomförandet av den angripna rättsakten enligt domstolen inte kan inverka på dennas rättsenlighet, i den mening som avses i artikel 173 i EG-fördraget.(21) Sådana eventuella oförutsedda eller oförutsägbara svårigheter som visat sig vid verkställandet av ett beslut inom området för statligt stöd, eller sådana eventuella följder som institutionen inte räknat med när den vidtog åtgärden skall för övrigt underställas kommissionens bedömning och inte domstolens.(22) Jag anser att dessa riktlinjer från domstolen skall följas. Det är fråga om en fast rättspraxis som gör mig benägen att föreslå att talan inte skall vinna bifall på denna andra grund.

Förslag till avgörande

20 Med hänsyn till vad ovan anförts föreslår jag att domstolen skall

1) ogilla talan, samt

2) förplikta Konungariket Belgien att ersätta rättegångskostnaderna.

(1) - EGT L 95, 1997, s. 25.

(2) - Denna minskning fastställdes ursprungligen till 6,17 % av de berörda arbetstagarnas lönesumma. Genom kunglig förordning av den 12 februari 1993 fastställdes minskningen till 1 875 BFR per kvartal per sysselsatt arbetstagare. För företag som sysselsätter färre än 20 arbetstagare fastställdes minskningen för de fem första arbetstagarna till 2 825 BFR per kvartal (3 000 BFR från och med den 1 juli 1993).

(3) - Kunglig förordning med ändring av kunglig förordning av den 12 februari 1993 om genomförande av artikel 35.1 sista stycket i lag av den 29 juni 1981 om fastställande av allmänna principer för löntagares socialförsäkring (se artikel 1).

(4) - För att fastställa berörda sektorer hänvisade den belgiske lagstiftaren till sektionerna 13-22 och 24-36 i den statistiska indelning som följer av rådets förordning (EEG) nr 3037/90 av den 9 oktober 1990 om statistisk näringsgrensindelning i Europeiska gemenskapen (EGT L 293, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 7, s. 152).

(5) - Kunglig förordning med ändring av kunglig förordning av den 12 februari 1993 (se artiklarna 2 och 3).

(6) - De entydiga riktlinjerna i rättspraxis visar att begreppet förbjudet statligt stöd grundas förutom på åtgärdens "selektivitet" på den effekt det har på konkurrensen. Se bland annat dom av den 2 juli 1974 i mål 173/73, Italien mot kommissionen (REG 1974, s. 709; svensk specialutgåva, volym 2, s. 321), punkterna 26-28, i vilken domstolen fastställde att "syftet med artikel 92 är att förhindra att handeln mellan medlemsstaterna påverkas av förmåner som beviljats av de offentliga myndigheterna och som i olika former snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion. Artikel 92 tar sålunda ingen hänsyn till orsaken eller syftena med de aktuella åtgärderna, utan definierar dem i förhållande till deras verkningar. Följaktligen är varken den omtvistade åtgärdens eventuella skattemässiga karaktär eller sociala målsättning ett tillräckligt skäl för att undanta den från tillämpningen av artikel 92". Domstolen har således fastställt att den partiella nedsättningen av de sociala avgifter som åligger företagen i en särskild industrisektor utgör ett stöd i den mening som avses i artikel 92 i fördraget, när denna åtgärd syftar till att delvis befria dessa företag från de ekonomiska bördor som följer av normal användning av det allmänna obligatoriska avgiftssystem som föreskrivs i lag (se punkterna 33-35).

(7) - Det kan visserligen finnas sektoriella åtgärder som inte utgör statligt stöd, när de inte omfattar direkta eller indirekta överföringar av resurser från staten till företagen. Se dom av den 30 november 1993 i mål C-189/91, Kirsammer-Hack (REG 1993, s. I-6185) om uteslutande av småföretag från tillämpning av lagstiftningen om skydd mot olagliga avskedanden enligt den tyska rättsordningen.

(8) - Kriteriet "åtgärdens karaktär av undantag i förhållande till det allmänna systemets struktur i vilken den ingår", som gör det möjligt att urskilja sektoriella åtgärder från allmänna åtgärder, föreslogs av generaladvokaten Darmon i målet Sloman Neptun (dom av den 17 mars 1993 i förenade målen C-72/91 och C-73/91, REG 1993, s. I-903, punkt 50).

(9) - Dom av den 14 oktober 1987 i mål 248/84, Tyskland mot kommissionen (REG 1987, s. 4013), punkt 18.

(10) - Domen i målet Tyskland mot kommissionen (ovan fotnot 9), punkt 18.

(11) - Dom av den 14 september 1994 i de förenade målen C-278/92 och C280/92, Spanien mot kommissionen (REG 1994, s. I-4103), punkt 40.

(12) - Se bland annat dom av den 24 oktober 1996 i de förenade målen C-329/93, C-62/95 och C-63/95, Tyskland m.fl. mot kommissionen (REG 1996, s. I-5151), punkt 52.

(13) - Se dom av den 30 april 1998 i mål T-214/95, Vlaams Gewest mot kommissionen (REG 1998, s. II-717), punkt 67.

(14) - "Om kommissionen nämligen i sitt beslut vore tvungen att påvisa den verkliga effekten av det stöd som redan lämnats skulle detta leda till att de medlemsstater gynnas som betalar ut stöd i strid mot anmälningsplikten i artikel 93.3 i fördraget, på bekostnad av dem som i förväg anmäler sina stödåtgärder till kommissionen" (se dom av den 14 februari 1990 i mål C-301/87, Frankrike mot kommissionen (REG 1990, s. I-307), punkt 33.

(15) - Se dom av den 8 juni 1995 i mål T-459/93, Siemens mot kommissionen (REG 1995, s. II-1675), punkt 48. Se även domen i målet Vlaams Gewest mot kommissionen (ovan fotnot 13), punkterna 42 och 43 och dom av den 6 november 1990 i mål C-86/89, Italien mot kommissionen (REG 1990, s. I-3891), punkt 18.

(16) - Se bland annat dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Philip Morris Holland mot kommissionen (REG 1980, s. 2671; svensk specialutgåva, volym 5, s. 303), punkterna 17 och 24 och av den 21 mars 1991 i mål C-303/88, Italien mot kommissionen (REG 1991, s. I-1433; svensk specialutgåva, volym 11), punkt 34.

(17) - Se bland annat dom av den 25 juni 1998 i de förenade målen T-371/94 och T-394/94, British Airways m.fl. och British Midland Airways mot kommissionen (REG 1998, s. II-2405), punkterna 79-81 och av den 5 november 1997 i mål T-149/95, Ducros mot kommissionen (REG 1997, s. II-2031), punkt 63.

(18) - Se bland annat dom i målet Spanien mot kommissionen (ovan fotnot 11), punkt 75. Se även dom av den 4 april 1995 i mål C-350/93, kommissionen mot Italien, (REG 1995, s. I-699), punkterna 21 och 22, i vilken domstolen har fastställt att "skyldigheten för staten att upphäva ett stöd som kommissionen anser är oförenligt med den gemensamma marknaden syftar enligt en fast rättspraxis till att återställa den situation som förelåg innan stödet gavs. Detta syfte är uppnått i och med att stödet i fråga, i förekommande fall jämte dröjsmålsränta, har återbetalats av mottagaren ... Genom denna återbetalning förlorar mottagaren de fördelar han åtnjöt på marknaden i förhållande till sina konkurrenter och den situation som förelåg före utbetalningen av stödet är återställd".

(19) - Dom i målet Spanien mot kommissionen (ovan fotnot 11), punkt 78.

(20) - Se dom i målet Frankrike mot kommissionen (ovan fotnot 14), punkt 19, och dom av den 18 september 1995 i mål T-49/93, SIDE mot kommissionen (REG 1995, s. II-2501), punkt 83. På samma sätt får kommissionen, i avvaktan på att inleda undersökningen av en stödåtgärd, kräva återbetalning av de belopp som redan har utbetalats utan föregående anmälan men är inte tvungen att göra det. Detta gäller i den mån som domstolen inte har fastslagit att kommissionen har behörighet att förklara att stödet är rättsstridigt av den enda anledningen att anmälningsskyldigheten inte har iakttagits av den ifrågavarande medlemsstaten och utan att ha undersökt om stödet i fråga är förenligt med den gemensamma marknaden (se ovannämnda dom i målet SIDE mot kommissionen, punkt 84).

(21) - Se dom av den 21 mars 1990 i mål C-142/87, Belgien mot kommissionen (REG 1990, s. I-959), punkt 63 och av den 14 september 1994 i mål C-42/93, Spanien mot kommissionen (REG 1994, s. I-4175), punkt 33.

(22) - Se bland annat dom av den 4 april 1995 i mål C-348/93, kommissionen mot Italien (REG 1995, s. I-673), punkt 17. Enligt artikel 5 i EG-fördraget skall kommissionen och den berörda medlemsstaten samarbeta för att övervinna svårigheterna under iaktagande av fördragets bestämmelser, och i synnerhet det som avser stöd som staterna beviljat.